Šampaňské a heřmánkový čaj

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Franziska Stalmann

Šampaňské a heřmánkový čaj – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

VII

Počátkem června jsem mohla konečně domů. Hlava a pánev byly tak v pořádku, jako by byly nové. Mou nohu sice zdobila chodicí sádra, ale doktor mě ujistil, že noha i kotník budou časem také jako nové. Na paži a prsou jsem měla dvě zhojené jizvy, ale ani ten nejoptimističtější lékař mi nemohl zaručit, že i tady bude všechno jako nové.

Na prsa jsem se vždycky jen letmo podívala, když mi sestry vyměňovaly obvaz nebo náplast, a nazíráno shora to skutečně vypadalo dobře. Večer předtím, než mě propustili, jsem si dodala odvahy, postavila se před zrcadlo v koupelně a rozepnula si noční košili.

Měla jsem na sobě ráda pouze tři věci: své oči, své nohy a svá prsa. Bylo mi úplně jedno, co láhev červeného provedla s mojí rukou, a pro mě za mě mohly být všechny ostatní části mého těla pokryty jizvami. Měla jsem ale strach podívat se, co se stalo mým ňadrům.

Nebylo to však tak hrozné. Po straně se táhla slabá, dobře zhojená, ohnivě červená čára. Časem zbělá a pak už nebude skoro vidět.

Stála jsem tam dlouho a dívala se na tu rudou čáru. Byla vlevo, blízko srdce. Jasně, kde jinde?

Přijela Alžběta a odvezla mě domů. Její uklízečka si vzala můj byt do parády, takže byl čistý jako nikdy předtím. Všude stály květiny a čekala mě krabice láhví šampaňského a megaporce toho nejlepšího a nejčistšího heřmánkového čaje.

„Na šampaňské je ještě brzy,“ rozhodla Alžběta. „Lehni si na pohovku, uvařím čaj.“

„Chtěla jsem ti ještě jednou za všechno poděkovat,“ řekla jsem, když se vrátila s podnosem.

„To nestojí za řeč,“ mávla rukou Alžběta. „Ale teď mě poslouchej. Víš, že se nepletu do záležitostí jiných lidí, kromě případů, kdy je to nezbytně nutné. V posledních měsících jsem se nemíchala ani do tvých věcí, přestože jsem viděla, že všechno v pořádku nebylo.

Ale teď chci, abys mi něco slíbila, Inéz,“ pokračovala a dívala se mi upřeně do očí. „Už žádné červené víno, žádné pivo, žádné strkání hlavy do písku.“

„Ano, Alžběto,“ přikývla jsem, „je mi to jasné. V nemocnici jsem o všem hodně přemýšlela. Slibuji ti to.“

„Raději to neslibuj, ale udělej to.“

Alžběta si vydechla a ulehčeně se na mě usmála. Opravdu se nerada pletla do cizích záležitostí, kromě nezbytně nutných případů, a teď byla šťastná, že to má za sebou a že vypadám, že skutečně přestanu strkat hlavu do písku. A co bude s tvou ódou na šampaňské a heřmánkový čaj? pomyslela jsem si. Teď určitě musí přijít! Nezklam mě, Alžběto.

„Měla bys pít jen šampaňské a heřmánkový čaj,“ prohlásila Alžběta, „to jsou jediné správné nápoje. Večer šampaňské, samozřejmě malé množství, a ráno heřmánkový čaj. Máš dost šampaňského?“

Láhve, které mi pravidelně posílala, jsem ve svém období červeného vína schovávala do spíže.

„Žádné strachy,“ usmála jsem se na ni, „pro začátek to stačí.“

„Upozorni mě, až ti dojde,“ řekla, „budu ti je zase pravidelně posílat. A teď si přece jen vypijeme skleničku. Je to zvláštní příležitost.“

Hlavu z písku jsem začala vytahovat hned, jakmile Alžběta odešla, i když to nebylo lehké. Nechtěla jsem se sádrou chodit nikam daleko, a tak jsem ze dvou nádherných kytic od Alžběty udělala půvabnou menší kytici a seskákala ze schodů, které jsem naposled překonala mnohem odvážněji a rychleji, a zazvonila u domovnice.

„To je hezké, paní Kaiserová, že jste zase doma,“ přivítala mě paní Neumannová a usmála se na mě, „teď ale pojďte dovnitř.“

Předala jsem jí kytici, což podle ní „vůbec nebylo nutné“, a jala se jí děkovat a vysvětlovat, jak je mi to všechno trapné, celá ta věc a to, že se mnou měla takovou práci a že jsem jí způsobila takové komplikace.

„To nestojí za řeč,“ řekla a posadila mě na pohovku. „Já přece vím, jaké to je, když má někdo zlomené srdce. Počkejte chvilku, přinesu kávu.“

Paní Neumannová byla malá a čilá a měla spoustu bílých vlasů a krásný, jemně modelovaný obličej. Nalila kávu, nabídla mi koláč a začala vyprávět, proč tak dobře ví, jaké to je, když má někdo zlomené srdce.

Její muž Jan byl podle jejího vyprávění ten nejkrásnější a nejpomilováníhodnější muž, jaký se kdy narodil. Přinesla jeho fotografii a já jí musela dát za pravdu: ukazovala mladého muže s tmavýma očima a tmavými kudrnatými vlasy, který se na mě díval pevným a přátelským pohledem.

„Byla jsem do něj úplně zblázněná,“ vyprávěla paní Neumannová, „a on do mě taky, Bůh ani lidé na tom nemohli nic změnit.“ Její rodiče byli všechno jiné, jen ne nadšeni, ale ona se za Jana přesto provdala a odstěhovala se do jeho rodného města. Měli spolu dvě děti, „krásné a milé děti“, což jsem jí věřila, neboť byl-li pan Neumann krásný muž, pak ona byla bezpochyby neméně krásná dívka, a v pomilováníhodnosti si s ním určitě také nezadala.

A potom její muž padl ve druhé světové válce. Ona ani neví, kde je pohřbený. Podívala se na mě a trochu se zachvěla, jako by ze sebe chtěla setřást minulost. Pak řekla: „Promiňte, paní Kaiserová, že vám to všechno povídám, ale nemůžu se toho zbavit. U vás je to, zaplaťpánbůh, něco jiného, myslím tím, že zpočátku je to samozřejmě stejně hrozné, ale později se z toho člověk pomalu dostane, ne?“

Pily jsme kávu a já jí detailně popisovala svá zranění, protože ji to velmi zajímalo. Řekla také, že paní von Coulinová je opravdu chytrá dáma, že se jí velmi líbí, a že jí slíbila, že na mě trochu dohlédne. Neodporovala jsem jí, ačkoliv jsem věděla, že paní von Coulinová by si raději nechala uříznout ruku, než by takovou prosbu vyslovila.

Zeptala jsem se jí i na nájemníka, který šel právě domů, když jsem jako opilá kočka ležela před jejími dveřmi.

„To byl pan Graf,“ prozradila mi. „Nedělejte si s tím starosti, to je rozumný muž. Mluvila jsem s ním a on to pochopil.“

Říkala jsem si, co asi tenhle pan Graf pochopil a co si o mně bude myslet, až mě potká na schodech. Neznala jsem ho, nevěděla jsem, jak vypadá – a ani jsem to vědět nechtěla.

Ještě jednou jsem paní Neumannové poděkovala, což odmítla. A dodala, že k ní mohu kdykoliv zajít na kávu. Vyskákala jsem schody nahoru, a to bylo ještě obtížnější než skákat po nich dolů. Věděla jsem, že za domovními dveřmi s cedulkou Neumannová se ukrývá milé místo, kam se mohu kdykoliv vrátit a jen tak si vypít kávu.

Příštího rána zavolal Rudolf.

„Konečně jsi doma,“ řekl, „měla jsi tady být už týden.“

„Jak jsi na to přišel?“ zeptala jsem se, abych zjistila, zda přenos informací skutečně dopadl tak, jak to mínila Marie.

„Myslím, že mi to řekla Karolína,“ prozradil. „Ale proč volám: ozvali se mi z banky. Dali ti překlenovací půjčku ve výši měsíčního výživného, ale tu jsi zřejmě už také přečerpala. Chtěli vědět, jestli další přečerpání… hm – vyrovnám.“

Kdybys mě, ty zloději, neobral o pět milionů, pak bych mohla přečerpat tolik půjček, kolik bych chtěla a nikdo by se neptal, jestli to vyrovnáš.

„To je od banky pěkně nestoudné, že se tě na to ptají,“ prohlásila jsem k svému vlastnímu překvapení. On byl také překvapený, což jsem poznala podle toho, že se odmlčel. Žádný div, protože podle původního scénáře jsem teď měla říct: Ach, to je mi líto, promiň, prosím tě, hned to dám do pořádku.

„To je běžný postup,“ vysvětloval mi znejistěle. „Takhle by to ovšem nešlo, mám teď velké výdaje.“

Znělo to skoro tak, jako bych za to, že má velké výdaje, mohla já.

Sebrala jsem odvahu.

„Říkáš to tak, jako bych já mohla za to, že máš velké výdaje,“ řekla jsem pevně. Byla to ode mě pěkná drzost.

Už vůbec nevěděl, na čem je.

„Jak to myslíš?“ zeptal se. Teď jsem byla já na koni – a nechtěla jsem z něj jen tak seskočit.

„Myslím to tak,“ pokračovala jsem a pokoušela se ignorovat své bušící srdce, „žes to řekl tak, jako bych za tvé vysoké výdaje snad mohla já. Ale pokud někdo způsobil tvé vysoké výdaje, pak jsi to byl ty sám.“

„Samozřejmě,“ souhlasil opatrně, „máš samozřejmě pravdu. Také jsem ti nechtěl nic vyčítat. Vina je na mojí straně. Ale víš…“

„To je v pořádku, Rudolfe,“ řekla jsem jako grand, „nemusíš mi nic vysvětlovat. Nemusíš také za mě nic vyrovnávat. Dám to do pořádku.“ Mluvila jsem jako grand, ale připadala jsem si jako náčelník Velká huba – především díky skutečnosti, že jsem neměla ani ponětí, jak bych to mohla dát do pořádku.

Rudolf se mezitím vzpamatoval.

„V ujednání o rozvodu je všechno jasně upraveno,“ připomněl mi. „Nemáš na to žádný právní nárok.“

Já vím, ty hajzlíku, skutečně na nic nemám žádný právní nárok. Měla jsem jeden a jaký, ale toho jsem se vzdala. Jenže jsem mu tohle neřekla – ještě ne. Když člověk právě vytáhl hlavu z písku, má ještě příliš písku v očích na to, aby měl přesnou mušku.

„Já vím,“ souhlasila jsem. „Jak jsem řekla, dám to do pořádku. Ještě něco?“

Řekl, že ne, že jinak nic, a rozloučil se, a dokonce mi zapomněl položit obligátní dotaz po mém zdraví. Byla jsem ráda, že mohu zavěsit, protože se mi třásly ruce a po těle mi stékal pot. Svoji první vzpouru jsem ale přežila.

Udělala jsem si velkou konvici heřmánkového čaje a sedla si na balkon. Pila jsem horký čaj po malých doušcích a doufala, že si pospíší se svým blahodárným působením na můj organismus – a možná i na mou duši.

Překlenovací půjčku jsem taky přetáhla, sakra, co mám teď dělat? Mám zavolat Alžbětě a po tom všem, co pro mě udělala, ji ještě poprosit, aby mi půjčila peníze? Nebo se mám zeptat otce, který tak jako tak nevěří, že se dokážu postavit na vlastní nohy a bude si myslet: Já to věděl, že to nedokáže, snad brzy najde muže, který se o ni postará. A bude se mě pokaždé, když zavolám, ptát, jestli je finančně všechno v pořádku a jestli už nemám dluhy, protože jestli se něčeho na tomhle světě bojí, pak to jsou dluhy u banky.

Ne, to neuděláš, Inéz, umínila jsem si, nebudeš se ptát ani Alžběty, ani otce. Vyřešíš to hezky sama, čert ví jak, ale ty už najdeš cestu. A potom jsem si vzpomněla na Scarlett O’Harovou, jak na konci filmu stojí v té ošklivé tmavé hale a venku prší a Rhett Butler jí právě řekl: „To je mi úplně jedno, miláčku“ a opustil dům. Nejprve byla hrozně zoufalá, potom o trochu méně a potom prohlásila: „Najdu cestu – zítra, zítra je taky den.“

Jasně, pomyslela jsem si, princip Scarlett O’Harové, to je ono. Najdu cestu, určitě – zítra. Zítra je taky den. Dneska jsem Rudolfu Kaiserovi Butlerovi uštědřila první ránu. Pro začátek to byl slušný výkon. Zítra půjdu do banky a najdu cestu, a najdu ji i pro všechno ostatní, zítra a pozítří a popozítří.

V bance to dopadlo skvěle, ani Scarlett O’Harová by to nesvedla lépe. Vzpomněla jsem si na šek od svého otce, který jsem strčila do zásuvky a zapomněla na něj.

Vyzbrojena šekem, nohou v sádře a výrazem ve tváři, jenž by pohnul k slzám i divou zvěř, jsem se obrátila na vedoucího bankovní pobočky.

Je mi to opravdu trapné, řekla jsem, ale měla jsem nehodu a ležela dlouho v nemocnici a nemohla se starat o své konto, a asi jsem ho přečerpala, avšak za těchto okolností bude mít banka určitě pochopení.

Vedoucí banky neměl ani trochu pochopení, to na něm bylo vidět na první pohled. Patřil zjevně k tomu druhu lidí, kteří budou mít přehled o stavu svého konta, i když budou připojeni k dýchacímu přístroji na jednotce intenzivní péče. Nechal si přinést mé výpisy a se špatně skrývaným pohrdáním mi sdělil, že jsem jejich zázračnou překlenovací půjčku přetáhla o deset tisíc.

Podala jsem mu šek, vzal si ho, vážně na mě pohlédl a pravil: „Pořád ještě zbývá pět tisíc.“

„Nedá se s tím něco dělat?“ zeptala jsem se a zatvářila se jako uťápnutá hospodyňka.

Jenže on se pořád tvářil vážně a já pochopila, že divá zvěř je ve srovnání s ním ztělesněním měkkosrdcatosti a soucitu. Dobře, pomyslela jsem si, pak to zkusíme jinak. Pokusila jsem se zatvářit jako Alžběta a nepřímo mu naznačila, že mi včera volal můj muž a že byl trochu překvapený jejich postupem. Vždycky si na této bance vážil především její kulantnosti a vstřícnosti vůči zákazníkům, ale na tom prý se asi něco poněkud změnilo.

Mluvila jsem, potom mlčela, a zatímco si vedoucí pobočky v duchu promítal Rudolfův účet se všemi těmi hezkými ciframi, přemítala jsem o tom, že mi najednou nečiní potíže lhát. Vždycky jsem byla hrdá na to, že mluvím pravdu a lhát že nemám zapotřebí. Teď jsem to zjevně zapotřebí měla, a už jsem tak hrdá nebyla.

„Já ale samozřejmě chápu, že máte přísná pravidla,“ řekla jsem s důrazem na slůvko „já“. Já tomu samozřejmě rozumím, jenže můj bývalý manžel, dr. Kaiser s tučným kontem, tomu vůbec, ale vůbec nerozumí. Ten byl takovým jednáním rozčarován a přemýšlí o tom, že změní banku.

Vedoucí pobočky nejspíš také přemýšlel o tom, jaké by to bylo, kdyby Rudolf změnil banku, a ta představa se mu vůbec nelíbila.

„Pravidla, ano,“ řekl a nečekaně se na mě usmál. „Pravidla jsou samosebou zapotřebí, zvláště u nás, paní Kaiserová, ale to neplatí pro naše stálé klienty.“

Ještě jednou se zadíval na můj ubohoučký výpis z konta a ubohoučký šek, chvíli přemýšlel, a potom dodal: „Vyhovovalo by vám, kdybychom vám možnost přečerpání účtu bez otálení zvýšili na třicet tisíc?“

Bez otálení, opakovala jsem si v duchu, podívejme, takový krásný obrat. Bez otálení jsem řekla ano, a také: „To je od vás milé.“ A on řekl, že nechá vyplnit novou úvěrovou smlouvu, a pokud budu tak hodná a zítra se zastavím, budu ji moci hned podepsat. Doprovodil mě až ke dveřím a ještě se mě zeptal, jestli by mi bylo milejší, kdyby se za mnou kvůli podpisu někdo zastavil.

Odmítla jsem a řekla jsem podle pravdy, že se zítra s potěšením zastavím, a potom jsme si srdečně potřásli rukou a já odskákala domů.

Bez otálení! Hleďme, jak to funguje: nátlak místo omlouvání, Scarlett O’Harová místo uťápnuté hospodyňky.

A protože jsem byla pěkně rozjetá, zavolala jsem rovnou Jindřichovi. Možná to na něj také zapůsobí.

Ale nezapůsobilo.

„Haló, kdo je tam?“ zeptal se podrážděně, když mě sekretářka spojila a já se statečně ozvala.

„Ahoj, Jindřichu.“ Odvahu, Inéz, pomyslela jsem si a zkoušela to dál tím odvážným, sebevědomým tónem: „Chtěla jsem se tě zeptat, jak to je s mými náměty na články. Řekni, co potřebuješ, a zítra to máš na stole.“ Bože, to zní falešně, uvědomila jsem si, a navíc to neupřímné zasmání nakonec!

Nejenže to znělo falešně a neupřímně. Nezabralo to.

„Teď pro tebe vůbec nic nemám,“ řekl ještě podrážděněji, „a v nejbližší době taky nic mít nebudu. Zavolám ti, až budu něco potřebovat.“

Zavěsila jsem a rozbrečela se. Na Jindřicha můžeš zapomenout, to je jasné, ochranná lhůta skončila, obchod je vyřízen, speciální chování vůči bývalé manželce za homeopatické ošetření zdarma je fuč. Už k tobě nemusí být milý, Inéz, už nemusí přijímat tvoje ubohé článečky, už jsi jenom ex-manželka, a až někdy potká Rudolfa, tak s ním bude nová paní Kaiserová, paní doktorka Majová-Kaiserová, úspěšná psychoterapeutka, která mu nebude strkat žádné články. Co teď budeš dělat, Inéz, ty super-Scarlett, z čeho chceš žít, pro koho chceš psát? Nikoho jiného v novinách neznáš.

Brečela jsem a brečela a potom jsem vypila dvě lahvičky šampaňského. Měla jsem špatné svědomí, ale alespoň to nebyl návrat k červenému vínu. Napustila jsem si vanu, dala do vody spoustu pěny a ležela v ní tak dlouho, až jsem se skoro rozpustila – což by mi ostatně bylo nejmilejší.

Co teď budu dělat? přemýšlela jsem neustále při usínání a vstávání, při uklízení bytu nebo při nakupování v supermarketu, při pití šampaňského nebo heřmánkového čaje, při čtení nebo při koukání na televizi.

Nic neumím, přerušila jsem studium germanistiky a historie, několik let jsem vypomáhala muži v ordinaci. Ani psát na stroji pořádně neumím, jenom dvěma prsty, sice rychle, ale ne právě profesionálně. Neměla jsem žádnou kvalifikaci. Milující manželka se nepočítá, i když tuhle roli jsem zvládala velmi dobře. Jsem nekvalifikovaná síla – tak se tomu říká. Mohla bych možná pracovat jako uklízečka, to umím, nebo jako pomocná prodavačka, to bych určitě taky uměla, jenže to bude možné teprve tehdy, až se mi zahojí kotník. A chci vůbec po zbytek svého života pracovat jako uklízečka nebo prodavačka?

O tom, co bych měla dělat, jsem nemohla s nikým mluvit. S Alžbětou by to nemělo žádný smysl, neboť ta zastávala stanovisko, že píšu skvěle a jsem velmi talentovaná, a nemohla pochopit, proč mi každý šéfredaktor, který mě byť z dálky zahlédne, nelíbá nohy a nenabízí mi exkluzivní smlouvu se superhonorářem.

„Já tomu nerozumím,“ říkávala, když se řeč stočila na moji práci, „možná že o řemeslu nemám ani páru, to přiznávám. Ale jedno vím: ty umíš psát! Jsi mimořádně schopná. Kdybych byla šéfredaktorem nějakých novin, hned bych s tebou uzavřela smlouvu a pořádně tě zaplatila.“

Zatímco nahlas přemítala, jestli by nebylo lepší, kdyby mě šéfredaktor rovnou zaměstnal a dal mi nadprůměrný plat, já se zmítala mezi zlostí a láskou. Ne, skutečně tomu vůbec nerozumíš, myslela jsem si. Přestaň říkat takové nesmysly! Ale miluji tě za to, že mě z čiré lásky považuješ za sůl země a jasné světýlko žurnalismu.

Nemohla jsem o tom hovořit ani se svým otcem, protože pro něj bylo psaní hladové umění a novináři v nejlepším případě poloseriózní lidé, jejichž profese se nebezpečně blížila call-girls, bardámám a podezřelým finančním makléřům, a kteří by raději měli dělat něco pořádného. A Karolíně jsem sice několikrát telefonovala, nicméně raději bych si ukousla jazyk, než bych přiznala, že jsem úplně bez práce a naprosto zoufalá a že nevím, co mám dělat.

Nakonec jsem si vzpomněla na Marii. Možná bych si s ní o tom mohla promluvit. Je taky na volné noze, ta by mi mohla rozumět.

Zavolala jsem Marii – a zaplaťpánbůh byla doma, netočila a měla čas.

„Ráda bych Heřmana a tebe pozvala na večeři,“ řekla jsem, „kdy máte čas?“

„Ve čtvrtek, to má Heřman noční službu,“ odpověděla Marie.

„Pak ale nemůže přijít,“ pronesla jsem překvapeně.

„No právě,“ vysvětlila Marie, „alespoň nebudeme muset celý večer mluvit o reformě psychiatrie.“

To je komické, pomyslela jsem si. Ona ho přece miluje, alespoň to tvrdí, a teď chce raději přijít bez něj.

„Mám ho moc ráda,“ dodala Marie, jako by cítila mé rozpaky, „ale to ještě neznamená, že s ním musím být pořád a neustále diskutovat jen o psychiatrii. Alespoň si my dvě budeme moci v klidu popovídat.“

To jsem právě chtěla, a tak jsme se domluvily na čtvrtek.

Poprvé po dlouhé době jsem pořádně vařila. Připravila jsem krabí koktejl, hovězí filet v bylinkovém těstíčku s opečenými brambory a nakonec citronovou zmrzlinu, kterou jsem měla v mrazničce. To menu bylo na mé finanční poměry trochu luxusní, ale Marie byla ke mně celou tu dobu, co jsem ležela v nemocnici, tak milá. Prostě se mi zdálo, že si to zaslouží.

„Bylo to opravdu dobré,“ pochválila jídlo, když dojedla zmrzlinu, „konečně zase něco jiného než ta věčná mražená jídla, která míváme my.“ Ubalila si cigaretu, i když už to dávno není v módě, a zeptala se mě, jak se mi vede, pracovně a tak vůbec.

Svěřila jsem jí, že právě o tomhle jsem s ní chtěla mluvit, a vyprávěla jí, že pracovně jsem na tom špatně a tak vůbec to taky nevypadá nijak skvěle. Mám možná trochu talentu k psaní, ale to nestačí na to, aby z toho člověk žil. Co mám dělat?

Vážně o tom přemýšlela, celá se do toho přemýšlení ponořila, a já byla ráda, že můj problém očividně bere tak vážně.

„Myslím, že vím, v čem je problém,“ řekla nakonec. „V psaní se samozřejmě nevyznám, ale jsi v podobné situaci jako kdysi já. Také jsem se ocitla v bodě, kdy už talent nestačil. Já jsem s herectvím začala ve dvaceti, všechno běželo samo, nikdy jsem nechodila na hereckou školu, prostě jsem měla talent. A když se mi blížila třicítka, měla jsem najednou pocit, že něco je špatně, že takhle to dál nejde. Dostávala jsem dál nabídky, v tom to nebylo, ale byla jsem nespokojená.

Hodně jsem o tom mluvila s Heřmanem, tehdy už jsme se znali,“ uvědomila si a při té vzpomínce se zasmála. „A potom jsem na to přišla: nemohla jsem už dál žít jen ze svého talentu, musela jsem se něco přiučit. Chodila jsem do kurzů, koukala na televizi a navštěvovala divadla a dívala se, jak to dělají druzí. Bůh ví, že jsem se měla ještě hodně co učit.“ Znovu se zasmála. „Možná je to s tebou taky takové. A nemusíš ani chodit do divadla. Celý učební materiál dostaneš u nejbližšího kiosku.“

„Přece nemůžu kopírovat ostatní!“

„To bys taky neměla,“ mínila Marie. „Musíš se od nich učit – a potom rozvinout svůj vlastní styl. Já to tak každopádně udělala.“

„Hm,“ řekla jsem váhavě. Může se člověk psaní naučit, nebo nemůže, nebo jak je to vlastně? „Budu o tom přemýšlet. Možná máš pravdu.“

„Udělej to,“ vybídla mě Marie a zjevně nebyla ani trochu uražená, že její návrh přijímám s takovým váháním. „Já to znám, něco takového potřebuje čas. Já tím zpočátku také nebyla nadšená. Ale ještě něco: píšeš pořád jen o výstavách nebo o kulturních záležitostech nebo filmech. Připadá mi to, upřímně řečeno, trochu nudné. Proč jednou nenapíšeš něco vlastního?“

Teď jsem byla uražená já. Nudné!

„Jak to myslíš?“ zeptala jsem se mrzutě.

„Napiš něco, co sama vymyslíš,“ navrhla. „Dříve jsi někdy vyprávěla moc zajímavé věci, například o Kafkovi, jak se jeho psychické problémy promítaly do jeho knih, nebo tak nějak.“

„Ach tohle,“ řekla jsem, „to byly čiré výmysly. To mi přece nikdo nevezme. Vždyť nemůžu vůbec dokázat, že to je pravda.“

„To taky nemusíš. Můžeš prostě říct, že to je tvůj názor. Mně to například připadá velmi zajímavé.“

Najednou jsem nebyla mrzutá a uražená – i mně to připadalo velmi zajímavé.

„To, co píšu normálně, stejně nechtějí,“ přiznala jsem, „a když udělám něco jiného, maximálně mě můžou odmítnout stejně jako předtím.“

„Přesně tak,“ řekla Marie, „nemáš pivo?“

Přinesla jsem jí pivo a pro sebe malou láhev šampaňského. Šampaňské je prostě nejlepší, zvláště v situacích, kdy až dosud stálo všechno za starou belu a najednou se zdá, že se na obzoru objevil proužek světla.

Příští ráno jsem si koupila všechny noviny, u nichž se dalo alespoň vzdáleně předpokládat, že se z nich mohu něco přiučit. Předtím jsem byla u lékaře, který mě konečně osvobodil od sádry na noze. Rozstřihl sádru a rozevřel ji a pozoroval mou nohu a prohmatával kotník a pak řekl: „Výborně. Krásně zhojené a v pořádku.“

Já byla méně nadšená. Zírala jsem vyděšeně na svůj hubený bérec a nepřiměřeně silné a rozplizlé koleno. Zvonice od Matky Boží, pomyslela jsem si. Po zbytek svého života budu tahat za sebou tuhle nepodařenou hubenou nožičku. Díky bohu, že nemám ještě hrb.

„Ale vypadá to strašně,“ vyhrkla jsem.

„To se spraví, žádné strachy,“ odvětil lékař zvesela a zavázal mi koleno elastickým obinadlem a dal mi mast, kterou jsem si měla každý den vmasírovávat.

Odbelhala jsem se k nejbližší trafice a potom domů, natřela si opuchlé koleno mastí, uložila se na pohovku a začala číst.

Nejdřív jsem od začátku do konce pročetla politický magazín – a bylo mi z toho tak špatně, že jsem si říkala, jestli nemám všeho nechat a rovnou skočit z balkonu. Časopis si za náměty vybral to nejhorší, co se na světě dělo: v politice svrab a neštovice, kam se podíváš, k tomu pokusy na zvířatech a ničení životního prostředí a průmysl, kterému je úplně jedno, že ryby v řekách plavou břichy nahoru, hlavně že mají zisk. A justiční omyly a teroristé a hrozná situace starých lidí. Ale novináři psali dobře a mohla jsem se od nich něco přiučit.

Sáhla jsem po jednom z těch lesklých časopisů pro ženy, které váží asi pět kilogramů a zjevně se skládají jen z inzerátů – a rychle jsem se zotavila. Inzeráty jsem vynechala, ale články o umění, kultuře a psychologii byly slušné. I z nich se člověk mohl poučit.

Četla jsem i čtvrtletník pro umění a kulturu, který měla tak ráda Alžběta a který mi nosila do nemocnice. Jmenuje se Salon a je to něco jako kultovní list. Přestože vychází jen čtvrtletně a v malém nákladu a je drahý, všichni se o něj derou, aby ve společnosti mohli dávat k dobru, co si v časopise přečtou. Ten rozruch mi byl vždycky protivný, a proto jsem se ho nikdy neúčastnila. Články ale byly opravdu zajímavé a vtipné.

A potom mě napadla odvážná myšlenka. Ležela jsem na pohovce a četla a občas pohlédla na svou hubeňoučkou nohu a říkala si: No co, tak kulháš, živí tě hlava, k tomu nohy nepotřebuješ. Proust měl taky astma a ležel v posteli, a přesto napsal všechny ty skvělé věci. Hezky hloupá myšlenka, já vím, ale měla jsem výbornou náladu, takovou tu No co, nemáš už co ztratit, jenom své okovy. A najednou jsem si vzpomněla na Rosu Luxemburgovou.

Nezajímala jsem se o politiku ani o boj proletariátu, ale Rosu Luxemburgovou jsem měla ráda. Kdysi jsem četla recenzi jejích sebraných dopisů, která mě zaujala, a Rudolf mi daroval pět svazků její korespondence k narozeninám. Od té doby jsem Luxemburgovou měla ráda a vždycky mě rozčilovalo, že ji prezentovali jinou, než jaká ve skutečnosti byla, i ve filmu, který natočila německá režisérka Margarethe von Trotta. Zdálo se mi, že to ani Margarethe von Trotta neudělala správně. Už tehdy jsem si myslela: kdybyste k tomu pustili mě, já bych vám ukázala, jaká byla.

A ty to teď uděláš, rozhodla jsem se odvážně. Napíšeš článek o tom, jak Rosu Luxemburgovou vidíš ty. Napíšeš něco svého – Marie má pravdu –, ale ne nudně a způsobně a ušlechtile, nýbrž svěže a vtipně. Když to umějí ostatní, snad to zvládneš taky.

Udělej to hned, Inéz, řekla jsem si, než tě odvaha zase přejde. Sedla jsem si k psacímu stolu, dala si nohu nahoru a začala psát svůj první vlastní článek. Trvalo mi to dva týdny. Pak jsem článek důkladně zredigovala, a když mi některá formulace připadala nudná nebo příliš decentní, listovala jsem časopisy a učila se, jak to dělají ostatní. Článek jsem nadepsala Rosa, my love a na závěr ho ještě jednou přepsala, aby tam nebyly překlepy, okopírovala ho a poslala paní Schmittové. Podle tiráže byla paní Schmittová šéfredaktorka Salonu.

Bylo to ode mě opravdu odvážné, ne-li rovnou ztřeštěné, poslat článek o Rose Luxemburgové a o tom, co to bylo za skvělou a chytrou ženu, právě do tohoto kulturního časopisu, v jehož prostorách se možná jméno Rosa Luxemburgová nesmělo ani vyslovit. Měla jsem prostě ztřeštěnou náladu. Když už, tak pořádně, říkala jsem si. Hlavně žádné polovičatosti, odvážnému štěstí přeje. Odbelhala jsem se k poštovní schránce a vhodila do ní hnědou obálku. To už jsem byla méně ztřeštěná a více realistická: když ho nebudou chtít, říkala jsem si, můžu ho později nabídnout jiným novinám.

VIII

Telefon zazvonil přesně v devět. Nesnáším lidi, kteří volají tak brzo, protože ráno potřebuji dvě hodiny na to, abych byla schopná mluvit ve srozumitelných větách a vyslovit smysluplnou, logickou myšlenku.

„Redakce časopisu Salon, dobré ráno,“ ozvala se cizí žena, která s mluvením nebo myšlením v tuto denní dobu zjevně neměla žádné problémy. „Hovořím s paní Kaiserovou?“

Panebože, to nemůže být pravda! pomyslela jsem si. Poslední čtyři týdny jsem vždycky plná nadějí otvírala poštovní schránku, a když zazvonil telefon, běžela jsem k němu s bušícím srdcem. Právě včera jsem s tím přestala a vzdala se jakékoliv naděje. A teď zavolali, opravdu zavolali!

„Hovořím s paní Kaiserovou?“ opakoval hlas.

„Ano.“

„Paní Schmittová by s vámi ráda mluvila osobně,“ pokračoval božský hlas. „Kdy by se vám to hodilo?“

Odkašlala jsem si a pokusila se přemýšlet. Kristepane, kdy by se mi to hodilo, kdykoliv, samozřejmě, třeba o půlnoci nebo ve čtyři ráno.

„Kdykoliv,“ řekla jsem.

„Takže zítra v půl čtvrté, souhlasíte?“

„Souhlasím,“ přikývla jsem a doufala, že mi přestane dávat tak složité otázky. Udělala mi to k vůli a rozloučila se: „Na shledanou“, já opakovala jako ozvěna „Na shledanou“ a třesoucí se rukou zavěsila.

Zbytek dne jsem strávila prohlížením skříní a přemýšlením, co si vezmu na sebe.

Něco pořádného, řekla by Alžběta, něco, v čem se cítíš dobře, to je v takových situacích důležité. Vyzkoušela jsem si především všechno drahé oblečení z Rudolfovy éry, starostlivě si vyčistila všechny boty, prozkoumala své tři kabelky, zase jednou jsem vytáhla náhrdelník a hodinky od Alžběty a koupila si dva páry drahých punčocháčů – to pro případ, že bych jedny při oblékaní zničila.

Prohlédla jsem se v zrcadle a zjistila, že v těchhle rousech nemůžu za paní Schmittovou jít. Zavolala jsem svému kadeřníkovi a vysvětlila, že jde o případ nouze, a on si na mě udělal čas a ostříhal mě nakrátko. Už ne v peříčkovém looku, ten by se paní Schmittové asi nelíbil. Teď jsem měla vlasy na krku a spáncích kraťoučké, na temeni trochu delší a sčesané dozadu v krásné vlně. Vypadala jsem velmi elegantně a sebejistě, podobně jako modelky, které pod titulky typu Prakticky a elegantně u psacího stolu v ženských časopisech předváděly, jak má vypadat zaměstnaná a úspěšná žena. Nevypadala jsem samozřejmě tak mladě a nevinně, modelky vždycky vypadají nanejvýš na dvacet, ale paní Schmittová bude určitě ráda, když budu působit starší než nějaká dvacítka.

Přemýšlela jsem také o tom, co řeknu. Představovala jsem si, jaké duchaplné, šarmantní a působivé obraty použiju a jak ležérně a sebejistě se budu chovat. Pak jsem si ale musela přiznat, že za celý svůj život jsem nebyla ani z poloviny tak duchaplná, šarmantní a ležérní, jak si to teď představuju, a že to zítra určitě nebude lepší. Musím se jako vždycky spolehnout na své štěstí a duchapřítomnost.

Paní Schmittová byla vysoká plavovlasá dáma středního věku s jasným a chladným obličejem a jasnými a chladnými způsoby. Podařilo se mi pozdravit a posadit se na židli, kterou mi nabídla. Seděla jsem, přehodila si nohu přes nohu a pokoušela se vypadat kompetentně a inteligentně a současně uvolněně.

„Váš článek se mi líbil, paní Kaiserová,“ začala paní Schmittová, „je to něco jiného než obvyklé články. Je to provokativní, to mám ráda. Jste srozuměna s dvacetitisícovým honorářem?“

Pokusila jsem se vypadat jako někdo, komu šéfredaktoři neustále nabízejí dvacet tisíc za článek, a řekla jsem: „Ano.“

„Výborně,“ přikývla paní Schmittová a listovala mým rukopisem. „Všimla jsem si několika drobných stylistických nepřesností a označila je. Mohla byste se na to ještě podívat a do týdne mi článek poslat?“

„Samozřejmě,“ prohlásila jsem a skoro se rozpovídala: „To není problém.“

„Výborně,“ znovu řekla paní Schmittová. „Měla byste chuť a čas psát pro nás i nadále?“

Bože, dala bych za to svou levou ruku, a ty se mě ptáš, jestli mám chuť a čas? S radostí! Skoro jsem řekla „s radostí“, ale ovládla jsem se a decentně ze sebe vypravila: „Ano, ráda.“

„Dobrá,“ usmála se paní Schmittová, „napište mi několik námětů. Jak jste na tom se vzděláním?“

Byla jsem ráda, že mohu říct něco víc než jen „ano“ a „samozřejmě“ a „ráda“.

„Studovala jsem germanistiku a historii, ale studia jsem nedokončila,“ oznámila jsem.

„To pro nás není podstatné,“ konstatovala paní Schmittová. „A pokuste se u témat překročit hranice svého oboru. Pro nás je důležitý způsob psaní a nové myšlenky, ne specializace.“

Připadalo mi milé, jak neustále říkala „nás“ a „my“, i když i mně při mé momentální zmatenosti bylo jasné, že je důležité jen jedno – totiž to, co chtěla ona.

Domluvily jsme se, že článek a náměty pošlu co nejdřív. Podařilo se mi dojít od ní až ke dveřím a neupadnout přitom, ve dveřích se ještě otočit a potřást jí rukou a dokonce se na ni usmát – i když to byl spíš škleb zvoníka od Matky Boží – a rozloučit se. Když jsem scházela po širokém mramorovém schodišti moderní budovy, v níž redakce sídlila, málem jsem samou ležérností a uvolněností spadla, ale naštěstí jsem se stačila zachytit zábradlí.

Šla jsem pomalu a opatrně na metro a pevně se držela madla jezdících schodů, abych neupadla. Co kdybych si teď srazila vaz! Článek v Salonu by vyšel až po mé smrti a všichni by říkali: „To je strašné! Takový svěží, právě objevený talent, a takový hrozný Úraz!“

Když jsem byla konečně doma, zavolala jsem Alžbětě, přestože jsem přesně věděla, co řekne a že nebude vůbec vědět, co to pro mě doopravdy znamená.

„Vidíš,“ broukla a v jejích slovech ozvěnou znělo „já to vždycky říkala“, ale to si naštěstí odpustila. „Jsi opravdu dobrá. Byla to jen otázka času, kdy tě někdo objeví.“

Ani jsem se nepokoušela vysvětlovat jí, že se teprve snažím být něco jako dobrá a že to nebyla chyba ostatních, že mě dosud neobjevili, nýbrž moje, protože jsem sebe neobjevila já sama. Předpokládala jsem, že skutečnost, že se můj skvělý článek zabýval Rosou Luxemburgovou, odbude svým odmítavým „ach“, ale k mému překvapení řekla: „To je skvělé. Je to velmi zajímavá žena.“ Zeptala jsem se, jak je možné, že zná Rosu Luxemburgovou, a ona se takřka urazila a sdělila mi, že Rosu Luxemburgovou zná podstatně déle než já, už jen díky tomu, že je o hodně starší, a že Dopisy z vězení patří k její oblíbené četbě už asi sto let.

Marie bohužel nebyla doma, natáčela, jak mi sdělil její telefonní záznamník. Sdělila jsem tu novinku alespoň paní Neumannové, kterou jsem potkala u domovních dveří. Paní Neumannová měla radost, ale reagovala podobně jako Alžběta. „U vás, takové chytré ženy, mě to vůbec nepřekvapuje, paní Kaiserová.“ Trochu mě udivilo, že lidi, kteří opilí padají k jejím dveřím, považuje za chytré. Ale když mluví srdce, logika se drží zpátky, a srdce paní Neumannové mluvilo velmi výrazně o tom, že se z toho moc raduje. Krátce a pevně mě k sobě přitiskla a řekla mi, že je na mě hrdá.

Byla jsem na sebe také hrdá. Hrdě jsem si sedla za svůj psací stůl a prohlédla jsem si ty drobné stylistické nepřesnosti, které v mém rukopise našla paní Schmittová. Paní Schmittová měla dobré oči. Ve všem, co se jí nezdálo, měla pravdu, a tak jsem se chystala ty drobné nepřesnosti opravit.

Zazvonil telefon.

„Inéz, drahoušku,“ zašvitořila Karolína, „jsem ráda, že tě zase jednou slyším. Jak se ti daří?“

Tentokrát jsem popravdě mohla říct, že se mi daří skvěle a že mám spoustu práce.

„To je skvělé,“ řekla Karolína a spěšně přešla k tomu, co bylo skutečným důvodem jejího telefonátu. „Inéz, mohla bys pro mě něco udělat? Neptala bych se tě, kdybych to tak nutně nepotřebovala…“

„A co?“ zeptala jsem se.

Ona a Rudolf mají dnes večer důležitou schůzku, na niž musí určitě jít (znělo to skoro jako zpráva, že Robert dnes dostane Nobelovu cenu za medicínu, ale pouze v případě, že se dostaví oba dva).

„Paní na hlídání je nemocná,“ zoufala si Karolína, „a já nemůžu sehnat nikoho jiného, a tak jsem se tě chtěla zeptat, jestli bys výjimečně nemohla… Bylo by to jen od půl osmé do půlnoci, mohla by sis vzít svou práci s sebou, já předtím uložím děti do postele, jde jen o to, aby u nich někdo počkal…“

Hlídat Karolíniny děti bylo to poslední, co jsem chtěla. Už to začíná, pomyslela jsem si, osamělá ženská, kterou nezvou na večírky, ale používají ji k hlídání dětí. Na druhou stranu jsem ovšem měla skvělou náladu a Karolína byla koneckonců moje dávná přítelkyně a neprosila mě o to každý den, a zjevně to bylo opravdu důležité.

„Dobrá, tak já přijdu.“ Ulevilo se jí a nabídla, že se mi odmění. Já řekla: „Chceš mě urazit?“ A ona na to: „Proboha, ne, ale smím ti alespoň zaplatit taxi?“ a já souhlasila.

Když jsem přišla ke Karolíně, děti už byly v posteli.

„Už spí,“ oznámila mi Karolína, „budeš-li mít chuť, v lednici je šampaňské nebo víno, můžeš si pustit video, máme spoustu filmů.“

„Tobě to ale sluší,“ řekla jsem, „na jakou schůzku dnes večer jdete?“

„Nějaké hodně důležité obchodní jednání,“ zadrmolila Karolina, „nevím přesně, o co jde, ale Robert trval na tom, že musím jít bezpodmínečně s ním.“ Potom se objevil Robert, srdečně mé pozdravil a řekl, že už musejí jít.

Nalila jsem si sklenku šampaňského a našla si videokazetu s filmem Spartakus v hlavní roli s Kirkem Douglasem a Jean Simmonsovou. Vychutnávala jsem film i šampaňské a říkala si: můžu čas od času pomoci přátelům, a nemusím se proto hned cítit jako osamělá a využívaná stará panna.

V jedenáct film skončil, a tak jsem vyšla na zahradu. Byl krásný, teplý večer a trochu se mi stýskalo po mé bývalé zahradě, ale nebylo to tak hrozné. Cítila jsem sice smutek, avšak už mi to nervalo srdce.

„Ta Klára je skutečně milá,“ uslyšela jsem Karolínin hlas, „to se jí musí nechat. A pořádá skvělé večírky.“

„Já ti to říkal,“ dodal Robert. „K Rudolfovi se hodí víc než Inéz.“

„Úplně rozkvetl,“ pokračovala Karolína, „a jak byl dneska vtipný! A ta maličká je tak sladká. Tedy, nic proti Inéz, to, co se událo, bylo hrozné, ale musím říct, že mu rozumím…“

„Pojď už dovnitř,“ vyzval ji Robert netrpělivě. „Chtěli jsme si ještě vypít s Inéz skleničku a už je pozdě.“

Předstírala jsem, že jsem právě přišla, a posadila jsem se na lavici se sklenkou v ruce. Zaplaťpánbůh byla tma, takže nemohli vidět, jak se tvářím.

„Co tu sedíš ve tmě?“ zeptala se Karolína. „Je všechno v pořádku?“

„Ano, jsem jen unavená a ráda bych jela domů.“

„To je škoda,“ řekl Robert a rozsvítil tlumené světlo, „chtěli jsme si s tebou vypít sklenku.“

„Vypadáš opravdu unaveně,“ poznamenala Karolína a šla zavolat taxi.

Přijelo rychle. Když jsme se rozloučili a slíbili si, že se určitě brzy uvidíme, mohla jsem konečně shodit masku.

Sedla jsem si na zadní sedadlo a po obličeji se mi začaly řinout slzy. Taxikář, starý muž, se jen krátce podíval do zpětného zrcátka, nic neřekl a nechal mě brečet.

V tmavém taxíku jsem konečně pochopila všechno to, co jsem dřív nechápala a o čem jsem raději ani nepřemýšlela. Šlo o to, že se nekonaly žádné večírky a že všichni měli tak málo času a nevolali mi. Panebože, Inéz, ty jsi ale hloupá, říkala jsem si, opravdu jsi strkala hlavu do písku, je to přece jasné jako facka: rozhodli se pro Rudolfa.

Ty první měsíce po rozvodu tě šetřili – a sebe ostatně taky. Nepůsobilo by právě vkusně, kdyby s vlajícími prapory přešli rovnou k němu, k tomu zlému Rudolfovi, který s tou chudinkou Inéz tak špatně zacházel. To by se určitě neslučovalo s jejich svědomím.

Ale potom se oženil a narodilo se mu dítě a ochranná lhůta skončila. Rozhodli se samozřejmě pro starého dobrého přítele, známého a úspěšného kolegu s jeho novou atraktivní a zajímavou manželkou a jeho sladkým děťátkem. Rozhodli se pro ten reprezentativní pár, který se tak dobře vyjímá na večírcích, daleko líp než chudák stará Inéz. Pro kolegu, jehož ordinace praská ve švech a k němuž chodí prominenti, a když je musí doporučit ke specialistovi, pak je pošle ke svému starému dobrému příteli gynekologovi nebo starému dobrému příteli chirurgovi nebo starému dobrému příteli zubaři.

Jasně, chytré rozhodnutí, jediné správné rozhodnutí, když má člověk všech pět pohromadě, protože co s Inéz, když člověk může mít Rudolfa? A člověk taky nemůže sedět na dvou židlích, nemůže pozvat Inéz a zároveň Rudolfa s Klárou, musí být jednoznačný a provést rychlý řez. A tak se možná Inéz pozve někdy odpoledne, kdy nikoho neruší, ale časem se na ni zapomene, protože by si mohla dělat falešné naděje a ptát se, kdy je příští večírek.

Taxi zastavilo a já zaplatila a taxikář dělal, že je úplně normální, když mají pasažéři obličej zmáčený slzami a na jeho „Dobrou noc“ jen kývnou a neřeknou ani slovo.

Doma jsem ještě dlouho seděla na pohovce. Už jsem nebrečela, ale rána, o které jsem si myslela, že je zhojená, se znovu otevřela a krvácela a krvácela, a proud krve nebyl k zastavení a já ho jen mohla nechat téct.

Ale bylo to tak dobře. Rána krvácela dál i následující dny a já ji nechala krvácet a brečela jsem a dělala svou práci a chodila nakupovat a ráno pila heřmánkový čaj a večer sklenku šampaňského. Byla jsem stále klidnější a postupně se mi ulevovalo, i když to nesmírně bolelo. Ono to funguje, říkala jsem si, všechny ty hloupé Rudolfovy řeči o psychice, o tom, že bolest je třeba pustit si k tělu a nepotlačovat ji a prožít ji. Opravdu na tom něco je. Rudolf asi vůbec netuší, jakou měl pravdu.

Volala jsem každý den Marii, protože jsem se jí chtěla na něco zeptat. Ale ozýval se mi pořád jen záznamník, který mi sděloval, že Marie bohužel není doma, ale že jí můžu nechat vzkaz. To jsem nakonec udělala. Přesně jsem si napsala, co chci říct, protože můj mozek vynechává, když mám mluvit se strojem. Marie mi zavolala v neděli.

„Co se stalo, proboha?“ zeptala se. „Promluvila jsi na můj záznamník, to se něco muselo stát.“

„Chtěla jsem se tě na něco zeptat, Marie,“ začala jsem. „Co se stalo tehdy, když jsem pořádala večírek a všichni přišli tak pozdě?“

„Proč se ptáš?“ chtěla vědět.

Popsala jsem jí tu záležitost s Karolínou a Robertem.

„Zatracená kráva,“ ulevila si popuzeně. „Jde na večírek k Rudolfovi a Klářičce a požádá tebe, abys jí dohlédla na děti!“

„Jak to tehdy bylo?“

„Rudolf pořádal ten den také večírek,“ vysvětlila Marie věcně. „Chtěl všem svým přátelům představit svou dceru. Večírek byl jen od sedmi do devíti, protože Klára byla ještě v šestinedělí.“

„A ty a Heřman jste tam nešli, ale všichni ostatní ano, a potom se objevili u mě?“

„Správně,“ řekla Marie.

Najednou jsem si vzpomněla na přemýšlivý pohled, kterým si Alžběta měřila mé hosty, a na její vážný rozhovor s Marií.

„A Alžběta to věděla, že?“ ujišťovala jsem se.

„Byla jsem úplně vyvedená z míry, když se mě zeptala,“ přiznala Marie. „Přísně se na mě podívala a řekla: ,Tady něco nehraje, a vy to víte. Co se stalo?‘ A tak jsem jí to samozřejmě vyklopila a ona řekla jen ,Ach‘ a potom: ,To už se Inéz nikdy nestane, o to se postarám.‘ Ta tvoje tetička je skvělá žena.“

Taky jsem měla ten dojem. Ani nepípla a donutila mě přenechat jí organizaci mých narozenin a dohlédnout, aby mi nikdo neublížil. Ach Alžběto, pomyslela jsem si, ty velkolepá, skvělá Alžběto.

Začala jsem brečet. Byl nejvyšší čas – od včerejška jsem totiž ještě nebrečela.

„Klidně bul,“ řekla Marie, „já mám čas.“

„A proč jste ke mně přišli vy?“ zeptala jsem se, když jsem zase mohla mluvit.

„Přemýšleli jsme, kdo je pro nás důležitější,“ řekla Marie. „A zjistili jsme, že důležitější jsi pro nás ty.“

„Teď se mi zase chce brečet,“ vzlykla jsem. „Zavolám ti za chvíli.“

Byl zázrak, že jsem ještě mohla brečet, protože celé ty dny jsem probrečela, jako kdybych usilovala o rekord v pláči, ale moje zásoby slz byly zřejmě nevyčerpatelné. Tentokrát jsem ovšem nebrečela pouze bolestí, ale také radostí.

Možná jsem ztratila hrstku přátel. Přemítala jsem, jestli se vůbec mohou přáteli nazývat lidé, kteří člověka nechají ve štychu, jen co se dostane do potíží, a podvádějí ho a ten člověk je jim úplně lhostejný. Naštěstí existují jeden dva nebo tři lidé, moment, Alžběta a Marie a Heřman, to jsou tři, možná k nim můžu počítat ještě paní Neumannovou, tedy čtyři, kteří se na člověka nevykašlou, kteří mě mají rádi nebo pro které jsem důležitá. Důležitější než Rudolf!

Čtyři, říkala jsem si, a brečela ještě víc. Kdybych teď umřela, tak tihle čtyři budou stát nad mým hrobem a budou doopravdy truchlit, a – počkat! – taky můj otec by stál nad mým hrobem, ten mě jistě má rád a jsem pro něj důležitá, takže pět.

Když jsem vyronila víc než svou obvyklou denní porci slz, zavolala jsem znovu Marii.

„A večírky pořádají pořád dál, jen mě na ně nezvou, že ano?“ zeptala jsem se. „A vás zvou? Byli jste už u Rudolfa?“

„Jasně,“ řekla Marie odvážně, „já jsem hrozně zvědavá a chtěla jsem alespoň jednou vidět Kláru, dítě a taky nově zařízený byt.“

Jsem zvědavá stejně jako ona, a proto jsem se zeptala: „A jaké to bylo?“

„Dítě je opravdu sladké, to má Karolína pravdu,“ líčila mi Marie. „A Klára? No, není právě můj typ. Je hrozně milá a hezká a tak, ale já tyhle laně nemám moc ráda, jsou tak křehké a sladké a mají velké hnědé laní oči a jemný hlásek. Člověk si vedle ní připadá strašně velký a tlustý a hlučný, ne?“

„Mně o tom vyprávěj,“ zasmála jsem se.

„Ale své práci rozumí,“ pokračovala Marie, „alespoň to říká Heřman. Začal do ní samozřejmě hned hustit své názory na psychiatrii a já se královsky bavila. Chtěla se ho zbavit, ale nedovolila si nic říct, protože je přehnaně zdvořilá, a tak se pořád nervózně ohlížela po Rudolfovi, aby ji vysvobodil. Přitom byla nesmírně ráda, že může všechny Rudolfovy staré přátele poznat najednou,“ řekla Marie afektovaným, přehnaně vysokým hlasem, jímž zjevně parodovala Kláru.

„A jak vypadá jejich byt?“ zajímala jsem se.

Marie vypukla v hurónský smích.

„Nebudeš mi to věřit, ale všude je chrom a ocel a sklo a bílá kůže a halogenová svítidla a na zdech strašlivé obrazy, na nichž jsou velcí sloni, modří a šedí.

Kam se podíváš, tam na tebe zírá jeden slon. A k tomu neuvěřitelně ošklivý moderní krb.“

„Nic rustikálního?“ zeptala jsem se. „Chudák Rudolf. Rustikální styl miluje, víš, masivní přírodní dřevo a silné ručně tkané koberce a hodně rostlin.“

„Já vím,“ řekla Marie, „znám přece jeho ordinaci. Ale doma nic rustikálního nemá, to mi můžeš věřit. Starý dobrý Rudolf tam stál nešťastně uprostřed vší té chromové nádhery a já jsem ho ještě naštvala, protože jsem mu povídala, jak se mi to všechno líbí a jak je to příjemné a úplně něco jiného než jeho obvyklý styl. Málem dostal mrtvici!“

Bylo mi teplo u srdce – ne kvůli Rudolfově náběhu na mrtvici, tu jsem mu samozřejmě nepřála.

„Ach jo,“ řekla jsem, „chudák Rudolf.“

„A chudák Robert,“ dodala Marie. „Karolíně se to samozřejmě moc líbilo a chce si teď zařídit byt podobně a nechat obývací pokoj celý vykachlíčkovat bílými dlaždicemi. Robert je radostí celý bez sebe, že se za jeho peníze nakoupí chrom a sklo a kůže a že jeho obývák bude vypadat jako bazén.“

Marie, já tě miluju, říkala jsem si v duchu. Pak mi ještě vyprávěla několik podobných krásných historek a potom jsem jí vyprávěla o Salonu a ona řekla: „No vidíš,“ a potom mi naznačila, že za chvíli přijde domů Heřman, takže se musí podívat do mrazničky a já se tedy rozloučila se slovy: „Dík. To byla skvělá terapie na mé zjizvené srdce.“

„Nemáš za co,“ řekla, „bylo mi potěšením.“

Od té doby se vedlo docela slušně i mně. Krev postupně přestala vytékat a slzy taky a život mi zase začal činit potěšení. Vymyslela jsem celou řadu provokativních témat pro paní Schmittovou a poslala jí je a doufala, že z nich bude nadšená jako já.

Když zavolala Karolína, bylo to potěšující ještě víc. „Jak se ti vede, Inéz? Posledně jsi vypadala opravdu unaveně.“

Řekla jsem, že se mi daří dobře. Pak mi to nedalo a zeptala jsem se: „Jaké to bylo u Rudolfa a Kláry?“

„Cože?“ zalapala po dechu Karolína.

„Byli jste tam přece, když jsem vám hlídala děti,“ připomněla jsem.

Karolína je jindy pohotová a pro výmluvu nejde daleko, jenže teď ztratila duchapřítomnost a konsternovaně vyhrkla: „Odkud to víš?“

„Prostě to vím,“ řekla jsem. „Bylo to hezké?“

Karolína začala skoro koktat.

„Ano – ne – tedy,“ huhlala, ale pak se vzpamatovala. „To byla ta schůzka. Rudolf přemýšlí o tom, že by měl společnou ordinaci s Robertem, a chtěl, abych tam byla, až se o tom bude mluvit, a to jsem samozřejmě nemohla odmítnout.“

Už jsi lhala líp, má milá, pomyslela jsem si. Proč by měl mít Rudolf společnou ordinaci s tím průměrným ušním-krčním-nosním klempířem, kterému říkáš manžel? Ten by mu jen odháněl pacienty.

„Ale Rudolf už přece má společnou ordinaci s Klárou,“ podotkla jsem.

Karolína si musela myslet, že mám věštecké schopnosti, nebo že mi donáší někdo z jejich ušlechtilého kroužku. „Samozřejmě,“ přiznala, „ale teď se uvažuje o tom, že by se k nim přidal i Robert.“

„To by bylo hezké,“ řekla jsem pokrytecky, plná ďábelského potěšení. „A Rudolfovi a Kláře se daří dobře, i v ordinaci, ne?“

„Ano, všechno jim skvěle vychází.“

„To mě těší,“ zajásala jsem. „Malá Sára je určitě rozkošné dítě.“

„To opravdu je,“ souhlasila Karolína slabým hlasem.

Rozhovor ji zjevně vyčerpával. Vypadalo to, jako by překročila své duševní a psychické kapacity. Na získání rovnováhy teď bude potřebovat obří porci tai či. Kuj železo, dokud je žhavé, Inéz, pomyslela jsem si. Rudolf má pravdu, jen žádné polovičatosti, ať je zralá přímo na superporci tai či.

„A mají krásně zařízený byt,“ pokračovala jsem, „světlý a moderní a ty fascinující obrazy s modrými a šedými slony, že?“

„Ano,“ řekla Karolína, „mně se taky moc líbily.“

„Prý si chceš nechat bíle vykachlíčkovat obývací pokoj, to bude hezké, takové světlé a čisté (světlé a čisté jako bazén, haha!), ale není to trochu nepraktické? Myslím, že na bílých kachlíčkách je hned všechno vidět.“

„O tom už jsem taky přemýšlela,“ přiznala Karolína vyčerpaně, „možná to neudělám.“

Potom se ale sebrala – to se musí Karolíně nechat, i ze stavu podobného smrtelným křečím se dokáže během vteřiny vzpamatovat – a s novou silou mi řekla: „Každopádně mě těší, že jsi na tom tak dobře. Musím se podívat po dětech, měj se, Inéz, zase se ti ozvu, ahoj,“ a zavěsila dřív, než jsem mohla začít s dalším mučením.

Terapie pomstou podle Inéz Kaiserové, pomyslela jsem si. To je to pravé, to musím doporučit Rudolfovi pro jeho pacienty – může si ušetřit svoje homeopatika.

O dva dny později zavolal Rudolf a já mu to chtěla poradit, ale nedostala jsem se k tomu. Náš rozhovor byl i bez toho napínavý a zábavný.

„Chtěl jsem slyšet, jak se ti daří,“ prohlásil a potom se živě zajímal o mou práci a mé konto a tak.

„Tu záležitost s bankou jsem už dávno vyřídila,“ oznámila jsem mu, „nebo ti zase volali?“

„Ne, samozřejmě že ne,“ řekl spěšně, „tak jsem to nemyslel. Chtěl jsem prostě jen slyšet, jak se ti vede.“

Dala jsem si záležet, abych mu vylíčila, že se mi vede skvěle, že se mi sotva může vést ještě lépe, a výjimečně to byla i pravda, a myslím, že to vycítil, a byl trochu ohromen.

„Teď z jiného soudku, právě mě něco napadlo,“ pokračoval a já si pomyslela: Z jiného soudku? To je hezky řečeno, konečně se dozvím, proč voláš, tak si to poslechneme.

„Chtěl jsem se tě zeptat na tu barokní skříň. Víš, tu, co jsi ji vůbec nechtěla, byla pro tebe moc velká.“

To jsem skutečně řekla, když mi skříň nutil – jako ostatní věci. Barokní skříň je velká a tmavá a na dveřích má decentní dřevořezby a Rudolf ji nikdy neměl rád, přestože je po jeho rodičích, nebo možná právě kvůli tomu. Když mě vystrnadil z domu, vystrnadil zároveň se mnou i tu skříň. Časem jsem si na ni zvykla a zdálo se mi, že se hodí do mé předsíně: jen tmavá skříň a proti ní velké zrcadlo.

„Tak jsem si myslel, jestli by ti nebylo milejší, kdybych si ji zase vzal zpátky,“ nabídl Rudolf.

„Přece ji vůbec nemáš rád,“ řekla jsem.

„To ano,“ přiznal, „ale je po mých rodičích, a tak k ní mám určitý citový vztah.“

Chceš mě oblafnout, miláčku, říkala jsem si v duchu, jenže ten nápad se nezrodil v tvé hlavě. Možná že by tu barokní skříň chtěla Klára jako kontrast k tomu chromu a kůži a sklu, to je dnes ohromně „in“ – krásný starý kousek v moderním bytě. Nebo vám možná došlo, že ta věc má ohromnou cenu? Ale to už došlo i mně. Vzpomněla jsem si na inzerát jednoho starožitníka, který jsem nedávno viděla v novinách. Baroko dnes vynáší.

„Mám ji moc ráda,“ řekla jsem, „tak hezky se v mé předsíni vyjímá.“

„Určitě mi rozumíš,“ drmolil Rudolf, „koneckonců pochází z mého rodného domu (panebože na nebi, takhle vzletně ses dřív nikdy nevyjadřoval), a tak na ni mám takříkajíc nárok…“

„Vůbec ti nerozumím,“ opáčila jsem a citovala zpaměti: „Všechno je přece jasně upraveno v ujednání o rozvodu. Nemáš na ni vůbec žádný právní nárok.“

„Jasně,“ vzdal to.

A mě opět posedl ďábel a znovu jsem ho citovala. Jestliže někdo říká nahlas takové krásné věci, musí zkrátka počítat s tím, že ho budou citovat: „Teď z jiného soudku, právě mě něco napadlo,“ řekla jsem, „Karolína mi povídala, že si prý chceš s Robertem otevřít společnou ordinaci?“

Zůstal, jako kdyby do něj uhodil blesk.

„Co?“ zeptal se nevěřícně.

„Já si to taky neumím představit,“ prohlásila jsem bezelstně. „Ale Karolína to tvrdila.“

„Tos jí asi špatně rozuměla.“

„Určitě ne,“ tvářila jsem se nevinně. „Dokonce jsme to dlouze probíraly. Byli přece nedávno u tebe, abyste to prodebatovali.“

„To nechápu,“ divil se Rudolf. Já chápala až moc dobře, proč to nechápal, protože vím, co si o Robertovi myslí. Cení si ho jako starého dobrého přítele, ale o jeho odborných kvalitách vždycky říkal, že by se v případě zánětu mandlí nebo bolestí ucha raději svěřil středověkému mastičkáři než Robertovi.

„Potom asi něco nepochopila Karolína,“ řekla jsem velkoryse.

Byl rád, že jsme tu debatu ukončili a zamumlal: „Pravděpodobně…,“ i když to očividně nepokládal za pravděpodobné, nýbrž za jednu z největších záhad světa. Určitě hned zavolá Karolíně, říkala jsem si vesele, a zeptá se jí, proč mi, k čertu, vypráví takové nesmyslné historky. Rudolf se rychle rozloučil a teď jsem byla já na řadě s halasným „měj se dobře“ a „na slyšenou“.

S potěšením jsem zavěsila a nalila si sklenku šampaňského z otevřené láhve se stříbrnou zátkou. Sedla jsem si na balkon a pila na svůj triumf. Ale najednou mi bylo trochu úzko. Nebuď tak zpupná, Inéz, říkala jsem si. Bozi nemají zpupnost rádi a trestají ji. Vzpomeň si na Prométhea, nebo jak se jmenoval, a na Ikara.

Z pomsty bohů jsem dostala opravdu strach – mohli mě nechat každým dnem znovu spadnout ze schodů –, a tak jsem se rozhodla, že už nebudu zpupná ani zlá, dokonce ani vůči Rudolfovi a Kláře. Miluj bližního svého, nabádá nás Ježíš, a nepodávej falešná svědectví. Nepodávala jsem právě falešné svědectví, tak se to nedá říct, jenom jsem vyprávěla Karolíně, co mi vyprávěla Marie, a Rudolfovi, co mi věšela na nos Karolína. Ale dělala jsem to s takovou zlobou a takovými postranními úmysly, že už se to velmi blížilo falešnému svědectví, což by Ježíš jistě poznal.

Do budoucna toho necháš, rozhodla jsem se. Než se naděješ, natlučeš si zase nos, a vinna tím budeš jen ty sama, protože ses chovala jako lump.

IX

Byl srpen. Zase takový ten rozpálený, horký srpen s ocelovou oblohou. Byl to zvláštní, jako začarovaný srpen. Město bylo tiché a poloprázdné a v ulicích se vzduch tetelil horkem. Večer jsme sedávaly s paní Neumannovou na balkoně a mluvily nejen o počasí, ale i o jejím manželovi a jeho chytrých a odvážných činech, a také o Rudolfovi. Paní Neumannová se mě decentně zeptala, jak se všechno odehrálo, a já jí to zcela přesně převyprávěla. Měla stejně chytré a jednoznačné komentáře jako ke všemu ostatnímu.

Koncem srpna vyjde můj článek v Salonu. Jako reakce na můj seznam témat, který jsem poslala paní šéfredaktorce, přišel zdvořilý dopis od její sekretářky, v němž stálo, že paní Schmittová mé náměty považuje za velmi zajímavé, ale teď je na dovolené, a tak se se mnou spojí počátkem září. Jen měj dovolenou, říkala jsem si, hlavně se vrať zdravá a veselá a spoj se se mnou.

Snažila jsem se žít šetrně a radostně jsem kontrolovala své výpisy z účtu, který už jsem nepřečerpávala, a někdy jsem si spokojeně prohlížela barokní skříň a myslela jsem si: Díky za tip, Rudolfe a Kláro, vy dobráci. Kdyby nic nevyšlo, můžu ji prodat.

„Je skutečně všechno v pořádku?“ zeptal se mě otec při našem posledním telefonickém rozhovoru, což bylo s podivem, protože jinak se vždy spokojil s lakonickým „Nic zvláštního se nestalo, všechno je v pořádku“. Svůj pád ze schodů jsem mu zatajila, což nebylo nic těžkého, protože sám od sebe nikdy nezavolal. Ale možná něco vytušil nebo zjistil, že jsem se trochu změnila, a to ho rozčilovalo.

„Máš jiný hlas,“ konstatoval, a já řekla: „Opravdu je všechno v pořádku, tati, žádné strachy, vede se mi skvěle,“ a vyprávěla mu už potřetí příhodu s časopisem Salon a mým článkem. To ho ovšem neuklidnilo, protože nechápal, co je na tom tak skvělého psát do takového komického čtvrtletníku a navíc o Rose Luxemburgové.

„Dobře,“ prohlašoval potom zpravidla, „přijedu v září a uvidím tě na vlastní oči,“ a já řekla už popadesáté: výborně, a: těším se, a: doufám, že budeš nocovat u mě.

A potom jsem potkala šedé zvíře. Za šedivých ranních hodin už mě navštěvovalo jen zřídka, a teď najednou leželo za jasného dopoledního světla před vchodem do jednoho malého krámku. Zůstala jsem jako opařená a zírala na něj a ono se na mě také dívalo klidnýma očima. Nebyl žádný div, že se ten zvláštní začarovaný srpen stalo ještě tohle, nicméně přesto mě to udivilo.

„Nebojte se ho,“ řekl nějaký hlas, „je to irský vlkodav a možná vypadá trochu odpudivě, ale je velmi hodný.“ Pohlédla jsem vzhůru. Hlas patřil pestrobarevnému zjevení, které stálo ve dveřích krámku.

„Nebojím se,“ řekla jsem a odkašlala si. „Jenom mi připomněl někoho, koho znám.“ Byla to opravdu zvláštní poznámka, jenže zjevení to zjevně neudivilo, protože mě pozvalo: „Pojďte klidně dál.“

Vešla jsem tedy dovnitř. Co jsem měla dělat, když jsem celou tu dobu stála před obchodem a vypadala, že nechci nic jiného než vejít? „Řekněte, až budete něco potřebovat,“ proneslo zjevení a zmizelo.

Ocitla jsem se ve velké světlé místnosti s regály a vitrínami a obrovitými abstraktními a velmi barevnými obrazy na stěnách. Byl to obchod s keramikou a keramika je to poslední, co mě zajímá, protože mi příliš připomíná pojmy jako „alternativní“ a „kořeny“ a „život na venkově“ a většinou mívá ošklivou glazuru. Krátce se tu porozhlédnu a potom zmizím, umínila jsem si.

Ale zboží, co tu stálo na regálech a ve vitrínách, bylo jiné než obvykle: jemné tvary a nádherné barvy, třeba překrásné modré křehké jídelní misky s vroubkem po straně, v němž se ukrývaly červeně lakované jídelní tyčinky, nebo fascinující zelená váza se zlatým sluncem. A potom jsem uviděla něco, co by se hodilo Alžbětě: kulatý plochý talíř s bílou glazurou a mnoha prohlubněmi, v nichž ležely matné kuličky. Přesně to pravé pro Alžbětu, pomyslela jsem si.

„Budete si něco přát?“ zeptala se majitelka. Bylo to opravdu zjevení. Velká a hubená, s tak tmavými černými vlasy, že mohly být jen obarvené, se světlou pletí a v oblečení, které zářilo rajčatovou červení a smaragdovou zelení. Dokonce i šperky a boty měla rajčatově červené nebo smaragdově zelené.

„Vzala bych si tuhle misku,“ řekla jsem. „Kolik stojí?“ Vyndala opatrně talíř z vitríny, oznámila mi přijatelnou cenu a začala ho balit.

„Jak se jmenuje váš pes?“ zajímala jsem se.

„Balú,“ řekla. Připadalo mi, že to je opravdu zvláštní jméno pro šedivé zvíře.

„Proč?“ zeptala jsem se jako prosťáček.

„Balú je medvěd z Knihy džunglí,“ odpověděla. „A tenhle pes je taky tak velký a hodný a šedý a přátelský jako tamten medvěd.“

Už jsem nic neříkala a prohlížela si obrazy. Byly obrovské a namalované zářivými barvami. Obvykle se mi nic takového moc nelíbí, ale tyhle mě nějakým zvláštním způsobem fascinovaly. Prostudovala jsem cenovky, které visely vedle obrazů, a zdálo se mi, že ceny jsou mírné už vzhledem k množství spotřebovaného materiálu a plátna. O kulturní hodnotě, kterou jsem nedokázala odhadnout, vůbec nemluvě. Obrazy měly krásné názvy jako „Letní bouře“ a „Očarování“ a ten třetí se jmenoval prostě „Ty II“. Barevné kompozice mi připadaly povědomé.

„Ty jste malovala vy, že?“ ujišťovala jsem se.

„Ano,“ přiznala. „Podle čeho jste to poznala?“ „Podle použitých barev,“ řekla jsem.

Zasmála se, podívala se na sebe a pak na obrazy: „Správně. Ale každý to nevidí.“

Podala mi papírový sáček s talířem, já zaplatila a rozloučila se: „Na shledanou.“ Opatrně jsem prošla kolem Balúa a řekla potichu: „Na shledanou, šedé zvíře,“ a on se na mě klidně podíval. Když jsem se otočila, zjistila jsem, že si hlavu položil tak, že se mohl dívat za mnou. Na papírovém sáčku stálo: Umělecká keramika a pod tím: Majitelka Rebeka D .

Alžběta trávila toto léto na Kanárských ostrovech a Marie a Heřman ve městě také nebyli, protože putovali po Islandu. Ale já se necítila osamělá. Zbyla mi paní Neumannová a také Rebeka.

Brzy jsem za ní zašla do obchodu a koupila zelenou vázu a dva krásné bílé šálky na čaj.

„Proč tu v srpnu jste?“ zeptala jsem se. „Většina obchodů má přece zavřeno a město je poloprázdné.“

„Mám ráda srpen ve městě,“ řekla, „připadá mi jakoby začarované.“

Připadalo mi to taky a líbilo se mi, že to řekla. „Nechcete sklenku šampaňského?“ zeptala se.

Venku bylo vedro a tady uvnitř krásně chladno. Balú ležel spokojeně ve stínu na místě, odkud mohl pozorovat dveře obchodu. Mohla jsem a taky jsem chtěla se tady ještě chvilku zdržet.

„Ráda,“ souhlasila jsem a ona zmizela vzadu. Dnes byla oblečená v lilkově fialové a citronové žluti, měla široké pruhované kalhoty v obou barvách a lilkově fialový živůtek a náhrdelník z velkých matných citronově žlutých koulí a boty zase lilkově fialové.

„Kde sháníte boty ve stejné barvě?“ zajímala jsem se.

„Barvím si je sama,“ vysvětlila a postavila na stůl dvě sklenky s růžovou šumící tekutinou. „Jahodový sekt,“ řekla spokojeně, „ten nejlepší, co je k mání.“

Když jsem ho ochutnala, pomyslela jsem si: Jestli ten je nejlepší, jak asi chutná ten nejhorší? Byl to odporný nápoj, který chutnal uměle a parfémovaně. Ale ona byla milá a zajímavá, a kromě toho to byla majitelka tělesné inkarnace mého šedého zvířete, a tak jsem jahodový sekt vypila.

Časem jsem si na něj zvykla, protože jsem odpoledne často sedávala v obchodě, a začala jsem ho kupovat. Měli ho v levném supermarketu za rohem. I když sekt nechutnal jako šampaňské, byl nesrovnatelně levnější, což při mé finanční situaci taky nebylo k zahození.

„Mohly bychom si už konečně tykat,“ navrhla Rebeka jednoho dne a já si to myslela taky. Přiťukly jsme si jahodovým sektem.

„Dobře, že jsem se přestěhovala právě sem,“ řekla jsem a ona kývla.

Rebeka nebyla zvědavá, skoro na nic se neptala, o sobě mluvila málo, a ani teď se nezeptala, proč jsem se sem přestěhovala. Já jsem jinak velmi zvědavá, ale líbilo se mi, že se mě nevyptávala. Zjevně mě brala takovou, jaká jsem byla.

Koncem srpna se musela místo obvyklého jahodového sektu napít mého šampaňského. Ráno mi pošťák přinesl Salon. Třesoucíma se rukama jsem roztrhla plastikovou fólii a hledala v obsahu číslo stránky svého článku.

Vypadal nádherně. Nadpis se skvěl v růžové a pod ním byl krátký úvod, v němž bylo moje jméno. Na textu nic neměnili ani ho nekrátili, byl vytištěn drobným písmem a byl úchvatný.

Četla jsem svůj článek asi desetkrát, i když jsem ho už uměla skoro nazpaměť. Potom jsem sbalila časopis, láhev šampaňského a sváteční porci párků pro Balúa a šla jsem do obchodu.

„Podívej se,“ vyzvala jsem Rebeku hrdě a podržela jí před očima otevřený časopis.

„Hezké,“ chválila, „opravdu hezké. Ta růžová vypadá skvěle.“

„Nemáš koukat na růžovou,“ řekla jsem uraženě, „podívej se na můj článek, stojí tu moje jméno!“

Pod nátlakem se pohroužila do mého článku, a já zatím dala Balúovi párky a šla pro sklenky.

„Velmi dobré,“ konstatovala Rebeka, když jsem se vrátila. „Sice tomu moc nerozumím, ale zdá se mi to dobré. A chtěla bych vědět, jak se jim podařilo vytisknout na křídový papír tak krásnou růžovou.“

Musela jsem se s tím spokojit. Pro Rebeku existuje pouze jediná důležitá věc, a to jsou barvy a výtvarné umění. Nijak se netají tím, že psané slovo pro ni znamená velmi málo.

„To jsem ráda, že se ti ta růžová tak líbí,“ usmála jsem se. „Napijeme se na to.“

Počátkem září přijel můj otec na setkání old guys, jak si říkali. Váleční veteráni se setkávali každé dva roky a vypadalo to, že především kontrolují, kdo se od posledka rozloučil s tímto slzavým údolím a že kromě smutku pociťuji i tichý triumf, že oni jsou ještě naživu a veselí. A protože všichni byli v důchodu, vyprávěli si, jací jsou jejich děti a vnuci kabrňáci a jaké mají úspěchy v práci a ve studiu. Můj otec se po všechny poslední roky pyšnil tím, že se jeho dcera provdala za velmi schopného a chytrého lékaře, který vydělává spoustu peněz a jako jeden z prvních uvádí do praxe nejnovější medicínské metody. Můj otec sice o homeopatii takřka nic nevěděl, dokonce zapomínal i její název, ale za určitých podmínek byl připraven vydávat ji za nejnovější medicínskou metodu. Otázka ovšem zněla, čím se bude chlubit teď.

Přijel vlakem brzy ráno a v devět už stál přede dveřmi. Byla jsem už oblečená, učesaná a namalovaná, a připravila jsem královskou snídani, aby měl z mého nového života dobrý pocit a nemusel si už dělat starosti. Měl na sobě svůj šedý kabát a šedý klobouk, přestože bylo dost teplo.

Nechal si ukázat byt a označil ho za „velmi slušný“, což byla lichotka, i když to tak nevypadalo. Potom jsme snídali a i snídaně se mu zdála velmi slušná. Pak se chvíli přehraboval ve své velké cestovní tašce a podal mi balíček obsahující krásné oválné hodinky, které se nosily na řetízku na krku.

„Je na nich tvůj monogram,“ řekl. „Myslel jsem si, že bys teď mohla potřebovat hodinky, když míváš schůzky v redakcích.“

Mám asi tak jednu schůzku za čtvrt roku, ale určitě budu hodinky od tebe nosit stejně jako ty Alžbětiny. Ať se stane cokoliv, vždycky budu vědět, kolik je hodin. Nahlas jsem řekla, že hodinky opravdu velmi potřebuji a že jsou krásné, což byla pravda.

Večer se dlouho a pečlivě strojil. Ještě mě požádal, abych zkontrolovala, jestli nepřehlédl nějaký vlas nebo záhyb. Dokonce si objednal taxi, aby k hotelu, kde měli veteráni sraz, dojel jak se patří.

Od old guys jsem neočekávala nic, kromě aktualizovaného seznamu zemřelých a přehledu o tom, který z potomků se v poslední době postavil na vlastní nohy. Otec mi ale obojí příštího rána u snídaně jen rychle přeříkal a pak se mě zeptal: „Jakže se jmenuje ten časopis, pro který píšeš?“

Řekla jsem „Salon“ a rovnou ho přinesla.

„Tak to souhlasí,“ řekl spokojeně, „to jsem si zapamatoval správně.“

„Proč se ptáš?“ otázala jsem se.

„Byla tam Markova žena,“ vysvětloval otec. „Samozřejmě ne na srazu, šla do divadla, ale potom jsme spolu šli ještě na skleničku.“

„No a?“

„Chtěli vědět, co děláš,“ pokračoval. „Musel jsem jim samozřejmě říct o tvém rozvodu, ale nijak to nekomentovali, oba jsou také rozvedení. Vypadá to, že dneska je to normální. Řekl jsem, že píšeš pro Salon a Markova žena tím byla doslova unešená. Kupuje si ten časopis a tvůj článek už četla a považuje ho za velmi zajímavý. Je to zjevně seriózní a uznávaný časopis.“

Cítila jsem tiché zadostiučinění.

„Dá se to tak říct,“ přiznala jsem rezervovaně. „Je to vysloveně seriózní a uznávaný časopis, když už ne vůbec nejserióznější a nejuznávanější.“

Bůh vám žehnej, Markova ženo! Pokud jsem otci dobře rozuměla, jste milá paní, ale co mě se týče, jste to nejúžasnější ženské stvoření na celé zeměkouli. Zbavila jste mého otce starostí, že se jeho dcera více či méně prostituuje, a mě starostí, že si kvůli tomu musím dělat starosti. Dokonce jste mu naočkovala trochu respektu.

Otec se posadil na pohovku a opatrně listoval časopisem, zatímco já sklízela nádobí po snídani. Potom řekl „velmi slušné“, čímž bylo téma tím nejšťastnějším způsobem uzavřeno díky old guys a blahoslavené Markově ženě. Šli jsme na dlouhou procházku a já mu ukazovala okolí a obchody, například Rebečin obchod s keramikou.

Odpoledne jsme seděli na balkoně a já navrhla: „Pojď, dáme si sklenku šampaňského,“ a přinesla jsem jednu z Alžbětiných láhví, nalila a postavila kbelík s ledem na podlahu, aby nepoznal, že je to drahé šampaňské.

Poznal to.

„Co je to za značku?“ zeptal se. Musela jsem mu podat láhev a on dlouho studoval etiketu. „Šampaňské! Kde ho bereš?“ řekl a znovu se v něm probudily pochybnosti, zda se přece jen neprostituuji.

To dostávám od šéfredaktorů vždycky, když se s nimi vyspím, aby mi dávali práci, řekla bych nejraději, ale ovládla jsem se, protože potom bych potřebovala hodiny na to, abych otci vysvětlila, že to byla čirá ironie.

„Od Alžběty,“ přiznala jsem.

„Proč dostáváš od Alžběty šampaňské?“ zeptal se stále ještě nedůvěřivě.

„Ale tati, přece znáš Alžbětu,“ řekla jsem netrpělivě. „Nejraději pije šampaňské, protože si myslí, že je to to jediné, co by se mělo pít, ovšem kromě heřmánkového čaje, a tak mi vždycky pošle pár láhví… Co proti tomu máš?“

„Nic, samozřejmě,“ řekl, „pokud si to může dovolit.“ Neměl tuto luxusní stránku Alžbětiny povahy nikdy rád a vždycky se bál, že jí nakazí jeho ženu, a teď tím zřejmě nakazila jeho dceru.

„Ale tati! Je přece tak vynikající a navíc je tak krásné odpoledne,“ připomněla jsem a doufala, že to pochopí. Pochopil.

„Takže se napijeme na Alžbětu,“ prohlásil a po třetí sklence měl opičku, protože si jindy dopřával nanejvýš dvě sklenky vína. Teď jsme ale otevřeli další láhev a na nádraží přišli veselí a otec mě na rozloučenou dokonce objal.

Teprve když jsem byla zase doma, došlo mi, že váleční veteráni měli své setkání v den narození Rudolfovy dcery, že Sáře Alexandře byl včera rok a že přesně před rokem mi volal Rudolf a líčil mi výhody ambulantního porodu.

A já si na to ani nevzdechla! Nemyslela jsem na to! Strávila jsem dva krásné dny se svým otcem a seděla na balkoně a pila šampaňské místo toho, abych byla smutná nebo plná zlosti nebo si představovala, jak slaví Sářiny první narozeniny a ptala se, kteří z našich starých přátel u toho asi jsou. Prostě jsem na to zapomněla! Připadalo mi to tak důležité, že jsem si nalila ještě jednu sklenku šampaňského. Piju na tvé narozeniny, Sáro Alexandro, a na to, že jsem na ně uměla zapomenout. Ty a tvoje matka jste mi zničily život, ty za to ovšem nemůžeš, ty jsi nevinné dítě, ale mění to něco na věci? Všechno jste poničily a já byla skoro odepsaná, ale teď jsem se z toho vyhrabala, jak by řekla paní Neumannová, a stojím znovu na vlastních nohou, skoro jako dřív a vede se mi skvěle!

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .