Tenkrát na východě
v Rusku

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Ben Mezrich

Tenkrát na východě v Rusku – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kapitola pátá

2. prosince 1994, jedenáct hodin dopoledne, ulice Novyj Arbat č. 36, Moskva

„Teď už jsou čtyři, definitivně čtyři. Dvacet yardů za námi, šedivý Mercedes. Zavěsili se na nás už asi před šesti mílemi.“

Anton Gogol cítil, jak mu bělají prsty, kterými tiskl volant. Pokoušel se sice mluvit klidně a profesionálně, ale uvnitř byl s každou uplynutou vteřinou víc a víc sevřený, a všiml si, že stejný neklid se zmocnil i kolegy sedícího vedle něj. Tenhle specialista na bezpečnost byl sice o osm let starší, vůbec se však nesnažil zakrývat, že se mu třesou ruce, když zpod sedadla vyndával dvouhlavňovou brokovnici a opatrně si ji kladl na klín. Poté kývl hlavou směrem ke zpětnému zrcátku a řekl: „A zbývající tři? Ti se nás drží už od té dači?“

„Ano, téměř tak dlouho,“ kývl souhlasně Ivan Doktorov, načež něco tiše řekl do transpondéru, který měl v horní kapse saka.

Anton si byl jist, že osobní strážci v druhých dvou vozech jejich kolony už o těch, která je sledovala, věděli. Byl z celé skupiny tím nejméně zkušeným, příslušníkem speciálního týmu se stal teprve před dvanácti měsíci; pouhé tři roky předtím sice ukončil výcvik v KGB (která mezitím zanikla), pochyboval však, že sebedůkladnější trénink by jej připravil na situaci, která měla co nevidět nastat.

Když autokolona o čtyřicet minut dříve vyjížděla z venkovského sídla Antonova zaměstnavatele, nic nenaznačovalo, že by mělo jít o něco víc než obvyklou cestu do kanceláře. Byl pátek, druhý den nového roku, foukal vítr, sněžilo a obloha měla stejnou barvu jako hlaveň té pušky, kterou měl nyní na klíně kolega. V uplynulém roce Anton tuto trasu absolvoval nesčetněkrát, někdy v autě jedoucím v čele, které se teď právě na rychlostní komunikaci pohybovalo patnáct yardů před ním, někdy však řídil limuzínu, v níž seděl samotný oligarcha, takže jej měl přímo za zády, oddělený pouze kouřovým plexisklem, jehož tenkost ovšem klamala. Obvykle byl nicméně raději, když jel ve voze, který kolonu uzavíral, protože to měl jen několik relativně jednoduchých úkolů – jedním okem sledovat zadní světla pancéřovaného auta jedoucího uprostřed a druhým dálnici za nimi v zrcátku. I v současných bouřlivých časech byla takováto dobře vyzbrojená kolona schopna odvrátit i tu nejodvážnější hrozbu, nehledě na to, že renomé Antonova zaměstnavatele, jakož i malá armáda, kterou si sám vybudoval, jej zbavila problémů, jimž čelila řada podobných boháčů.

Tím spíš byla ale znepokojující stávající situace.

„Že by FSB? Nebo snad nějaká odnož místní policie?“ zeptal se Ivana, ten však jen pokrčil rameny a řekl: „Zahraniční auta bez poznávacích značek a okna příliš tmavá, než aby šlo rozeznat, jestli ti, kdo sedí uvnitř, na sobě mají uniformy.“

„Tak jak se s tímhle hodlá vypořádat?“

Ivan nedal najevo žádné emoce, tedy kromě lehkého chvění rukou, a přidržoval si zařízení, které měl v pravém uchu. Pak opět promluvil: „Máme to do jeho kanceláře už jen několik mil, je poledne a jedeme po důležité dálnici, takže nikdo by nebyl tak hloupý, aby se o něco pokoušel tady a teď.“

Anton kývl na znamení souhlasu, cítil však, jak mu do krku stoupají žaludeční šťávy. Svému zkušenějšímu kolegovi nehodlal klást žádné další otázky, ráno toho dne ovšem četl noviny a věděl, že jeho šéf si nepronajal půl čety složené z bývalých příslušníků KGB jen proto, aby nemusel platit za parkování.

Dál už pokračovali beze slov, přičemž Anton se pokoušel maximálně sledovat limuzínu svého zaměstnavatele. Byl toho názoru, že pušky odstřelovačů už v tu chvíli mířily do šéfova zátylku, a i když si připomněl, že zadní sklo jeho auta bylo neprůstřelné a zasáhnout nějaký cíl z jedoucího vozidla je navíc mimořádně obtížné, ani jedno ubezpečení jej příliš neuklidnilo.

Po uplynutí několika dalších trýznivých minut naštěstí před sebou zahlédl vysokou, světle šedou budovu centrály firmy. Tohoto majestátního objektu, tyčícího se nad obrovským parkovištěm a dálnicí s mnoha jízdními pruhy, si žádný člověk nemohl nevšimnout, a pouhý pohled na ten dům Antona alespoň částečně zbavil napětí v těle. Když pak první vozy kolony opustily dálnici a vjely na parkoviště, musel se přemáhat, aby nešlápl příliš silně na plyn, protože tou poslední věcí, kterou by chtěl udělat, bylo předejet auto vezoucí oligarchu. Zároveň ovšem nebyl schopen nezačít se usmívat, i když jen do chvíle, kdy si všiml, že Ivan na sedadle vedle něj najednou zbledl.

Anton se tedy znovu podíval do zpětného zrcátka a zjistil, že ty čtyři vozy bez poznávacích značek také odbočily, načež jeden vedle druhého zůstaly stát v nejzazším rohu parkoviště. I Anton v tu chvíli zneklidněl, protože pokud by se je lidé, které měli v patách, jen snažili vystrašit, zůstali by stát při dálnici.

Podivného chování těch osob si evidentně všimli i jeho kolegové v ostatních dvou autech, jelikož to v čele najednou bez jakéhokoliv varování zrychlilo, a to tak výrazně, že se z jeho kol začalo kouřit, a řítilo se k přednímu vchodu do budovy centrály. V těsném závěsu jej pak sledovala šéfova limuzína a také Anton hbitě zareagoval a sešlápl plyn, jak to jen šlo, takže řev z motoru téměř přehlušil jekot gumy, která se třela o asfalt.

O pár vteřin později už všechna tři auta před skleněným vchodem prudce brzdila, načež na chodník vyskákalo půl tuctu osobních strážců, kteří se kolem limuzíny postavili do tvaru klínu. Po další vteřině z vozu vystoupil sám oligarcha, okamžitě byl svými ochránci vtlačen do budovy, načež někdo zamkl skleněné vstupní dveře – a nic dalšího se nedělo.

Anton zůstal ve svém voze a nechal běžet motor. Ivan mezitím pořád držel v rukou brokovnici a zároveň něco říkal do svého dorozumívacího zařízení; když se mu dostalo odpovědi, pokýval hlavou, otočil se a přes zadní sklo se podíval na čtyři neoznačená auta. Mezitím začal trochu padat sníh, který postupně zvolna zakrýval stopy kol.

„Vypadá to, že nikdo neví, o koho jde, takže se žhaví telefony – volá se na ministerstvo vnitra, moskevské policii i daňovému úřadu a našemu šéfovi se dokonce podařilo spojit přímo s FSB, která sem posílá své muže, aby celou věc vyšetřili,“ řekl Antonovi.

„Takže dál čekáme?“ zeptal se, ale Ivan se neobtěžoval mu odpovědět, takže bylo jen slyšet, jak sníh dopadá na střechu jejich vozu. Uběhla minimálně hodina, než na parkoviště za nimi vjel štíhlý černý sedan ruské výroby s poznávací značkou Federální bezpečnostní služby a pokračoval přímo do místa vzdáleného nějakých šest yardů od čtyř záhadných aut.

Anton pak sledoval, jak ze sedanu vystupují dva uniformovaní příslušníci FSB a vydávají se k nejbližšímu z neoznačených vozů, v ten moment se však otevřely jeho zadní dveře a vystoupili tři muži. Antonovo tělo vzápětí ztuhlo, protože si uvědomil, že ti lidé jsou v maskáčích a vojenských neprůstřelných vestách, jejich oblečení však nebylo označeno žádnými insigniemi, a co bylo ještě více znepokojivé, všichni tři měli na hlavě kukly a přes rameno pověšené samopaly.

Oba důstojníci FSB zůstali jako omráčení. Jeden z nich pak těm třem mužům něco říkal, to však u nich vyvolalo jen smích, načež jeden na příslušníky bezpečnostní služby bez jakéhokoliv varování namířil svým samopalem. Důstojníci začali něco křičet, ale pak se otočili, rychle odkráčeli zpátky ke svému autu a o chvíli později za sebou zabouchli dveře, zařadili zpátečku a šlápli na plyn; přední levá strana jejich sedanu přitom zavadila o obrubník a jeden z blatníků se zahalil do ohňostroje jisker, vzápětí však vyjeli z parkoviště a byli pryč.

Anton se podíval na Ivana, který poznamenal: „Tohle neproběhlo podle očekávání.“

Sníh dál padal a v následujících několika hodinách situace nabývala čím dál víc rysů surrealismu. Někdy zkraje odpoledne dorazil na místo celý oddíl moskevské policie, ale místo toho, aby jeho příslušníci konfrontovali muže v kuklách, celé parkoviště i velký úsek sousedící dálnice uzavřeli. Později se navíc dostavil slušný počet novinářů a fotografů, kteří se shromáždili za policejními zábranami, ale pouze fotografovali, jinak se žádným způsobem neangažovali.

Teprve po sedmnácté hodině se situace změnila ze surrealistické na absolutně hrůznou, to když kolem zábran najednou vjely na parkoviště tři autobusy bez poznávacích značek. Zastavily se až u čtyř neoznačených vozů a z prudce otevřených dveří, aniž by řidiči vypnuli motor, vyskákaly další přinejmenším dva tucty mužů v neprůstřelných vestách. Anton cítil, jak začíná panikařit, zatímco Ivan dál držel v rukou pušku, ale zůstal sedět, jen něco křičel do mikrofonu v kabátě.

Všichni ozbrojenci zamířili rovnou k budově, samopaly namířené před sebe. Následovalo hlasité pozdvižení, načež někdo zevnitř odemkl skleněný vchod a Anton viděl, jak z centrály vyběhla skupina osobních strážců v čele s velitelem ochranky. Muži v kuklách ovšem ani na zlomek vteřiny nezaváhali a vzápětí už ten člověk ležel na chodníku, obličejem dolů, zatímco jeho podřízení měli vztyčené ruce a hleděli do hlavní samopalů.

Anton se právě chystal ve svém autě zařadit zpátečku, když někdo silně zaklepal na okno po jeho levici, a když se otočil, viděl, jak se jen několik palců od jeho tváře dotýká skla ústí jednoho ze samopalů. Muž v kukle, který jej držel v rukou, něco říkal, a i když mu Anton nerozuměl, bylo mu vcelku jasné, co bude následovat.

Neprůstřelné sklo sem, neprůstřelné sklo tam, nehodlal provokovat osud, takže odemkl dveře, nechal se z vozu vytáhnout a než bys řekl švec, ležel na zmrzlém parkovišti na zemi, obličej zabořený do sněhu a v zátylku těžkou botu. Z pozice, kterou zaujímal, toho mnoho neviděl, slyšel však hlasy ostatních svých kolegů, které ozbrojenci kladli vedle něj, také tváří dolů, přičemž měl dojem, že mezi nimi je i sám šéf, s botou jednoho ze zakuklených mužů opřenou o jeho šaty ušité na míru.

V tu chvíli si Anton uvědomil něco strašného – pokud se někdo rozhodne za bílého dne a před zraky poloviny všech moskevských novinářů zajmout takového člověka, jako je Vladimir Gusinskij, buď úplně zešílel, nebo se v mocenské hierarchii nachází tak vysoko, že mu to projde. V případě, že by mělo platit to druhé, by je ovšem ti lidé nemuseli jenom nutit si lehat tváří do sněhu, nýbrž by jim klidně mohli provrtat hlavu kulkou.

Kapitola šestá

16. prosince 1994, Antigua, Karibské moře

Berezovskij se opíral o zábradlí, které mu sahalo po pás, na palubě sto padesát stop dlouhé plující jachty a hleděl na azurové moře před sebou. Slunce jej ve tváři zbavovalo jinovatky získané ještě v Moskvě, zatímco jemný slaný vánek mu tahal za špičky límce rozepnuté košile značky Armani, a on začínal chápat, proč to vypadá, že miliardáři jsou posedlí co možná největšími a nejluxusnějšími plavidly.

Samozřejmě jsou lodě a lodě. Ta, na níž stál, byla bez jakýchkoli pochybností impozantní, s pohodlnými a dobře vybavenými kabinami, do kterých se klidně vešlo i pět párů lidí, s minimálně šestnáctičlennou posádkou, osobní strážce a kuchaře nepočítaje; kotvila na zářivě modré vodě v odlehlé části ostrova Antigua, tak oblíbeného boháči celého světa.

Skutečně obrovskou jachtou (které se měly časem stát součástí životního stylu mimořádně zámožných lidí, tedy s několika přistávacími plochami pro vrtulníky, bazény se skleněným dnem, tanečními parketami zalitými světly během diskoték, zabudovanými pecemi na pizzu, a dokonce i ponorkami) tato sice nebyla, ale Berezovskij se nehodlal zabývat tím, ve které části nebe se momentálně ocitl. Cesta z Moskvy až na Antiguu trvala dlouho a unavila ho, takže teď, když už byli na místě a on stál bosý na dřevěné podlaze této lodi, se konečně mohl uvolnit natolik, nakolik mu to jeho neklidná povaha vůbec dovolovala.

Pak se od hladiny oceánu odvrátil, aby mohl stát čelem k palubě, a prohlížel si nevelkou skupinu podnikatelů v košilích a krátkých kalhotách a elegantní, štíhlé ženy v modelech z luxusních obchodů nejen v Paříži a Miláně, ale i Moskvě, takže mu připadalo, že vlastně vůbec neodcestoval někam daleko. Kdyby nebyla polovina prosince a teplota přitom nepřesahovala dvacet pět stupňů Celsia, myslel by si, že se právě vmísil do nějaké lepší společnosti na ulici Tverskaja.

„To je rozdíl,“ ozval se najednou po jeho levici tlumený hlas, a když se Berezovskij otočil, uviděl mladého muže, kterého už trochu poznal dříve, jak se ledabyle opírá o zábradlí nedaleko něj, má zkřížené nohy a pozoruje okolí. „Musím Pjotra pochválit, jak tohle všechno připravil, je to daleko příjemnější než trčet po kolena v metru sněhu.“

Berezovskij se usmál a začal si mladíka pozorně prohlížet, jeho nazrzlé vlasy, dvoudenní strnisko na tváři i pronikavé modré oči. Byl zhruba o polovinu mladší, něco mezi dvaceti a třiceti, ale vyzařoval uvolněnost a sebevědomí člověka mnohem staršího. Oblečený byl do tmavých ležérních kalhot a bílého trička s krátkým rukávem, na jehož levé straně měl nad srdcem postavičku hrající polo, stejně jako Berezovskij bledé pleti, na tvářích však již dostatečně rudý, takže se dalo odvodit, že v Karibiku už pobývá několik dní.

„Milovat oceán je tak snadné a Pjotr má velmi sympatické přátele,“ podotkl Berezovskij. „Taky jsem už viděl pár ryb, velrybu však pouze jednu nebo dvě.“

Bankéř Pjotr Aven, který tenhle výlet na lodi zorganizoval, byl rozhodně velkou rybou, ne jen nějakou rybkou. Jeden z nejbohatších a nejlépe oblékaných lidí v Rusku se tak jako Berezovskij a Gusinskij narodil coby outsider, z úplně chudých poměrů bez jakýchkoliv výsad ovšem nepocházel, a když se komunistický systém zhroutil, uměl svůj doktorát v ekonomii přeměnit na obrovské jmění.

Pohledný mladý muž stojící nyní poblíž byl podle Berezovského bez jakýchkoli pochyb ještě jen rybka, ale uvnitř už v něm možná dřímaly potenciální kvality velryby. Jmenoval se Roman Abramovič a Berezovskij jej znal coby jednoho z moskevských podnikatelů; krátce se pozdravili poté, co přistáli na letišti ostrova, a pak znovu cestou ke člunu, který je přepravil k samotné jachtě.

Abramovič samozřejmě o Berezovském a jeho úspěších věděl ještě předtím, než se poprvé setkali, ten byl ostatně středem pozornosti všech lidí přítomných na lodi, tak jako i v již zmíněném Prezidentském klubu. Na rozdíl od tohoto moskevského centra moci se ovšem podnikatelé, kteří dorazili na Antiguu, nedívali na Berezovského posměšně, nýbrž s velkým očekáváním. Cílem celého výletu placeného někým jiným byl totiž byznys, konkrétně uzavírání takových obchodních vztahů, díky nimž by se z rybek staly velryby, a Berezovskij se v této oblasti rychle stával významnou postavou. Zpráva o blížící se privatizaci televize ORT už pronikla do ruské finanční komunity, a když se k jeho nejnovějšímu zájmu o média přičetly aktivity týkající se prodeje aut a bankovnictví, měl své podnikání rozehrané do mnoha stran.

„Rybky byly hladové“, protože věděly, že člověk jako Berezovskij, se svým propojením až do Rodiny, mohl zařídit věci, které by jinak nebyly možné. Milionářem se samozřejmě mohl člověk v Rusku stát i bez konexí, podařilo se to Berezovskému a vlastně i většině ostatních mužů přítomných na jachtě, ale jeho a podobně smýšlející lidi už nezajímalo jen vydělávání velkých peněz.

„Uvědomuji si, že je to ještě brzo, ale nebyl byste ochoten si vyslechnout jeden návrh?“ řekl Abramovič.

A už to bylo venku, přímá otázka, bez okolků. Setkání těchto dvou mužů, jak Berezovskij i tušil, nebylo výsledkem náhody, jeho společník vyrazil do Karibiku za jistým účelem a on se mu jevil jako možný prostředek, jak jej dosáhnout. Takové poznání ovšem Berezovskému nevadilo, právě naopak, své postavení člověka, který je vnímán coby důležitá osoba, si vychutnával a nic mu nebylo příjemnější, než když jej lidé vyhledávali.

S tímto mladíkem však jako by šlo ještě o víc. Když Berezovskij později volal Badrimu Patarkacišvilimu, svému nejbližšímu obchodnímu partnerovi, který byl zástupcem generálního ředitele společnosti LogoVAZ, popsal mu ho jako „příjemného mladého muže, který má zřejmě nějaký byznys plán a chtěl by do něj jít se mnou“. Trochu se pak u něj na Abramoviče informoval a ambice začínajícího podnikatele na něj udělaly dojem, i když úspěchů zatím dosáhl jen průměrných. Tak jako všichni ostatní jemu podobní začínal od nuly, opravdu z ničeho; když dosáhl čtyř let, byl už sirotkem, protože matka podlehla nějaké krevní nemoci a otec zahynul při neštěstí na staveništi. Dítě pak poslali k příbuzným, kteří ovšem žili v Republice Komi až u polárního kruhu, jedné z nejdrsnějších oblastí na této planetě, jelikož byla pokrytá zmrzlou tundrou a více jak tři měsíce v roce tam panovala tma. Chlapec se později rozhodl pro studium strojírenství na průmyslovce, které neukončil, a po službě v armádě se stal montérem, už od raného věku se nicméně považoval za podnikatele.

„Nenapadá mne k přednesení vašeho návrhu vhodnější čas ani místo,“ odpověděl mu teď Berezovskij a dodal: „Doufám ovšem, že se nebude týkat žádných gumových kachen.“

Abramovičovy růžové tváře trochu ztratily barvu, ale vzápětí si uvědomil, že jeho společník jen žertuje. Pravdou je, že svou kariéru v byznysu svého času začal řízením továrny, která vyráběla plastové hračky a taky kachničky z pryže, záhy poté se ovšem začal zabývat něčím daleko lukrativnějším, totiž dopravou a prodejem ropy. Jak dokázal člověk kdesi od polárního kruhu, který ani neměl maturitu a chyběly mu jakékoli konexe, během pouhých několika let přejít k obchodování s ropnými produkty v objemu 3,5 miliónů tun, bylo záhadou, a to nemalou, Berezovskému se však líbilo, když bylo něco trochu záhadné. Abramovičova firma dosahovala velmi slušných zisků, ovšem na rozdíl od těch, s jejichž představiteli se stýkal Berezovskij, byla malá, přesto jej svým způsobem fascinovalo mládí toho muže a jeho dynamický vzestup. Navíc zde bylo lákadlo zvané ropa, protože slušné peníze se sice daly vydělat i prodejem aut a nějaké také z provozování televizní stanice, ale tohle byly peníze tak říkajíc samy o sobě, jen prostě v tekuté podobě, přičemž Berezovskij si byl jist, že po něm Abramovič nebude chtít nějaké odborné rady týkající se tohoto produktu.

„Moje obchodní společnost, jak možná víte, přepravuje naftu ze státní rafinérie v sibiřském Omsku, přičemž ta ji dostává v surovém stavu, tedy jako ropu, z těžebního pole v Nojabrsku, které je taky v rukou státu,“ začal mladík a posunul se podél zábradlí blíž ke svému společníkovi. „Já jsem se v uplynulých několika letech s tímto řetězcem – počínaje příslušnými vrty přes zpracování dané komodity až po barely, které vozí má firma – seznamoval a dospěl k názoru, že kdyby se mi dostalo té příležitosti, zvládl bych celý proces lépe, než jak funguje v současnosti.“

„Tím chcete říct, že…“

„Navrhuji něco jako vertikální integraci, to znamená, že výroba a zpracování by se spojily s obchodní společností, kterou vlastním já, a vznikl by tak nový ropný kolos se vším všudy, který by rozvážel naftu po celé Evropě.“

Berezovskij najednou přestal cítit, jak se loď pod jeho nohama houpe, tak silně jej ten nápad zaujal. Uvědomil si zároveň, že se v tom, co říkal do telefonu Badrimu v Moskvě, mýlil, protože tahle příležitost zdaleka nebyla jen nějakým obyčejným podnikatelským projektem. Abramovič totiž navrhoval privatizovat gigantickou státní rafinérii a spojit ji s jedním z největších producentů ropy v Rusku, takže jedním rychlým tahem by tak spolu vytvořili obra petrolejářského průmyslu, který by patřil mezi ty největší na světě. Berezovskij cítil, jak mu při té představě stoupá adrenalin.

„Velmi zajímavé, i když jedna věc je ekonomická stránka celé věci a něco úplně jiného ta politická,“ začal uvažovat nahlas, vzápětí však rychle dodal: „Ale ano, tohle bych možná mohl nějak zorganizovat.“

Abramovič se ubránil úsměvu, ale jeho oči zazářily jako hladina Karibiku kolem nich. „Ropný průmysl má samozřejmě svá rizika, je to vysoce konkurenční trh,“ řekl pak.

Takové věci ovšem Berezovskému nemusel vysvětlovat, ten velmi dobře věděl, jaké má tento sektor ruské ekonomiky renomé, a stejní gangsteři, kteří stáli za jeho rozstřílenými prodejnami aut a vyhodili do povětří jeho limuzínu, působili i v této oblasti a chovali se dokonce ještě hůře. On už byl ovšem poté, co se vyplazil z hořícího Mercedesu, jiným člověkem, jak v Prezidentském klubu správně podotkl Koržakov, a věděl, jak se postarat o „konkurenci“.

V této souvislosti si Berezovskij vzpomněl na svého protivníka v podnikání Gusinského a uvědomil si, že se při té příležitosti usmívá. Vybavila se mu celá situace, jak ji před pouhými dvěma týdny popisovaly desítky různých novinářů, na které udělala takový dojem, že například v tisku se objevil titulek „Obličeje ve sněhu“. Tucet osobních strážců tehdy vyvlekli na parkoviště a přinutili hodiny ležet tváří k zemi, promítal si znovu ten výjev, zatímco moskevská policie jen přihlížela; samotný Gusinskij se nakonec vyhnul zatčení, ale poté, co Jelcinovy soukromé bezpečnostní síly přiznaly, že přepadení, při kterém někteří z oligarchových zaměstnanců skončili v nemocnici, provedli jejich příslušníci a že šlo o „nedorozumění“, údajně utekl ze země. Bylo sice jisté, že se dříve nebo později zase vrátí, už ovšem s vědomím, že s Berezovským není radno si pohrávat.

„Nebude to problém,“ odpověděl nakonec Abramovičovi a myslel už přitom na jiné věci, než byla pochopitelná rizika.

Ropa nabízela obrovské možnosti, tak veliké, že se je téměř nedalo vyčíslit. Ještě víc fascinující ovšem byla skutečnost, že nová firma by se stala celkem pravidelným zdrojem finančních prostředků, přičemž když se teď Berezovskij chystal zprivatizovat ORT, potřeboval mít přístup k obrovskému množství rublů. Tahle televizní stanice dramaticky přicházela o peníze, a pokud měl splnit svůj slib Koržakovovi, že před následujícími volbami podpoří Jelcina, musel mít jejich přísun z jiných zdrojů doslova v závratném tempu.

„Hovořme spolu otevřeně – jakého vaše firma momentálně dosahuje zisku?“ zeptal se svého společníka u zábradlí.

Nebyl to zrovna zdvořilý dotaz, zjišťovat, kolik jeho byznys vydělává peněz, ale na plácání o ničem byl čas později, Abramovič ostatně nevypadal, že by ho to nějak vyvedlo z míry.

„Čtyřicet miliónů ročně,“ odpověděl.

„A jak by to vypadalo, pokud se nám podaří uskutečnit ten váš návrh, tedy ,vertikálně propojit Omsk a Nojabrskneftegaz?“

„Takových možná sto miliónů ročně?“ zamyslel se mladík, načež Berezovskij natáhl obě ruce, chytl jej kolem ramen a řekl: „Část z nich budu potřebovat, abych mohl založit jisté fondy, s jejichž pomocí uhradím náklady nutné k hladkému průběhu určitých záležitostí.“

Abramovič kývl na znamení, že rozumí, a Berezovskij nemusel vyčíslovat, na kolik by takové výdaje mohly přijít, protože se svým společníkem nepodepisoval žádnou pracovní smlouvu ani nějakou dohodu o obchodním partnerství. Ten člověk jej prostě oslovil, protože mu bylo jasné, kým Berezovskij je a co přináší k jednacímu stolu – politické konexe, ale také „střechu“ – ochranu. Nepochybně si o něm ostatně zjistil potřebné informace, takže věděl vše o ORT, o Klubu Logovaz i o životním stylu potenciálního byznys partnera, a věděl také naprosto přesně, na čem se právě chystají dohodnout.

Kdybychom to měli shrnout, potřeboval Abramovič Berezovského, aby mohl zprivatizovat jednak příslušnou rafinérii a jednak ropnou těžební společnost a obojí pak spojit se svou obchodní firmou, zatímco Berezovskij od tohoto mladého podnikatele potřeboval hotovost, která by ORT – a jeho samotného – tak říkajíc udržela nad vodou.

„Pro začátek by mohlo stačit třicet miliónů dolarů,“ prohlásil nakonec, načež Abramovič zůstal jako omráčený, i když se před touhle plavbou sám snažil odhadnout veškeré náklady.

„Ale to je téměř celý můj stávající zisk,“ opáčil.

„Správně, jenže ve chvíli, kdy založíme tuhle firmu, bude takový šek snadné proplatit,“ ubezpečil ho Berezovskij.

Abramovič nahlas polkl a začal o zmíněné částce usilovně přemýšlet, přičemž oligarcha mu k tomu dal veškerý prostor, jelikož svou pozornost opět obrátil k palubě, kde si malá skupina bohatých mužů a žen vyprávěla historky ještě z války a stevardi jim přitom podávali koktejly. Berezovskij neměl vůbec žádný strach, že by na jeho návrh nepřistoupil, protože pokud uměl v lidech okamžitě rozeznat nějaký povahový rys, byla to ctižádost, a tenhle člověk, i když možná se záhadnou minulostí, příslovečný „hlad v duši“ choval. Abramovič už nechtěl být jen rybkou, nechtěl popíjet koktejly a vyměňovat si zábavné historky na palubách jachet, které patřily někomu jinému – on toužil po vlastní obrovské lodi.

To byl také důvod, proč nakonec k Berezovskému zase přistoupil a na jeho plán kývl, což pak stvrdil i podáním ruky.

Kapitola sedmá

Leden 1995, odpoledne, Klub Logovaz

Pokud kdy existovala tvář schopná dobýt srdce nějakého národa, patří muži naproti mně, říkal si Berezovskij, zatímco si v alkovně se závěsy ve třetím patře svého soukromého klubu sedal na malou koženou pohovku.

„Jsou to grázlové a gangsteři a v ORT už ani ti, ani oni nemají co dělat,“ prohlásil ten člověk na závěr svého monologu, tak dlouhého, že jeho hostitel už mezitím stihl vypít dvě skleničky vodky.

Berezovskij přikývl na souhlas a číšník mu již potřetí dolil sklenici. Vypadalo to, že jeho společník, zdaleka nejpopulárnější televizní moderátor v Rusku Vlad Listěv, měl problém ovládat své emoce, protože jeho hlas ve střídmě obsazené přijímací místnosti přehlušoval všechny ostatní. Berezovskij byl ovšem toho názoru, že jeho hyperaktivní chování bylo pořád lepší než upjaté a rozpačité ticho, které jej doprovázelo, když do Klubu Logovaz dorazil. Možná byl v prvních chvílích nesvůj z přepychového prostředí kolem, možná z nové situace, v níž se ocitl (svět uzavíraných obchodů a obědů s potřásáním rukou dosud neznal), ale možná taky ze skutečnosti, že ve vzdálenosti ani ne deseti stop seděl na starožitné válendě Berezovského gruzínský společník ve firmě, i když předstíral, že si čte noviny. Badri Patarkacišvili míval takovýto vliv, a to i na návštěvníky, kteří nevěděli zhola nic o jeho renomé.

Berezovskij původně navrhl, že by setkání mohlo proběhnout v jeho kanceláři v posledním patře klubu, moderátor to však s díky odmítl, a výklenek v salonku, s okny částečně zakrytými závěsy, byl vlastně dostačujícím způsobem komorní. Proč navíc mít ve svém týmu tak slavnou tvář a schovávat ji přitom za dveře kanceláře? Obraz od Picassa si taky člověk nepověsí do komory, ale rovnou na zeď v obýváku.

A že to byla slavná tvář. Zářící dynamický výraz, hustý hnědý knír, brýle ve čtverhranných obroučkách, impozantní lesklé vlasy – prostě obličej jako stvořený pro televizi, přesněji řečeno stvořený televizí. Devětatřicetiletý Listěv byl i se svými typickými šlemi (údajně nošenými po vzoru proslulého amerického moderátora Larry Kinga) možná nejznámějším člověkem v celém Rusku. Původně měl své vlastní talk show, které pravidelně sledovalo přes sto miliónů diváků, ale pak se stal milovanou hvězdou nejoblíbenějšího televizního kvízu a tím pádem vstupoval téměř každý den do všech ruských domácností. Když jej Berezovskij vedl do alkovny, všichni lidé přítomni v Klubu Logovaz tudíž okamžitě ztichli, a dokonce i Badri za svými novinami zčervenal vzrušením.

Vybrat do čela čerstvě zprivatizované stanice ORT právě tohoto člověka bylo naprosto geniálním rozhodnutím. Koržakov měl totiž pravdu, když v Prezidentském klubu říkal, že s přijetím osoby typu Berezovského coby šéfa největší televize v zemi by ruská veřejnost měla problémy, zatímco v případě Vlada šlo o jakési rodinné stříbro; měl respekt a zkušenosti potřebné k vedení stanice a zároveň tvář, která mohla bez jakýchkoli potíží udržet stávajícího prezidenta ve funkci. Berezovskij byl tudíž přesvědčen, že s pomocí Listěva se Jelcina podaří protlačit volebním rokem 1996, a to i když se zdraví hlavy státu postupně zhoršovalo.

Naneštěstí ovšem začínalo být čím dál víc zřejmé, že ten člověk nebyl jen známou tváří. „Vy se mnou nesouhlasíte?“ ptal se Berezovského napůl vsedě a z očí za čtverhrannými brýlemi mu metaly blesky. „Tahle korupce je jako nemoc, při které ORT škrtí zevnitř nádory v podobě gangsterů rozlezlých po celé televizi.“

„Vaše rozlícení je inspirující, nebavíme se však o žádné otázce života a smrti, takové jsou prostě televizní reklamy,“ poznamenal na to Berezovskij. Listěv zrudl a posadil se zpátky do křesla. „Nebavíme se jen o reklamách, nýbrž i o systému, jehož jádro se rozkládá,“ odpověděl mu pak a podíval se přitom na jednoho ze zaměstnanců klubu, který šel kolem, v rukou podnos s nesmírně drahým kaviárem. Berezovskij věděl, že slavný moderátor přitom nemá na mysli jen ORT, ani na chvíli ostatně nepochyboval o jeho liberalismu nebo víře v prezidenta Jelcina, za demokracii ten člověk bojoval od samého začátku. Zároveň se ovšem ocitl v určitém výlučném postavení, protože měl možnost vidět veškerou špínu, která poháněla vpřed celý ten nový kapitalismus.

Problém byl v tom, že i když se Listěv tak rozčiloval, zmíněná špína nijak nesouvisela s televizními reklamami. Stanice ORT nepřicházela o čtvrt miliardy dolarů ročně proto, že by se lidé nedívali na její programy, jen samotný jeho pořad měl například stejnou sledovanost, jaké ve Spojených státech dosahují televize ABC, CBS a NBC dohromady; finančně krvácela v důsledku ojedinělého systému inzerce, který byl typicky ruský.

Místo aby totiž prodávala reklamní prostor přímo různým firmám, proces zcela ovládal jediný holding tvořený konsorciem akcionářů. Takové uspořádání vedlo k neuvěřitelnému stupni korupce, o které Berezovskij věděl, i když o ní nemluvil, protože jedním z menšinových akcionářů byl LogoVAZ. S názorem Listěva, že oblast televizní reklamy byla skrz naskrz prohnilá, tedy souhlasil, zároveň však obdivoval všechnu tu tvořivost v pozadí, i když nestál u jejího zrodu, o tu se zasloužil jeden mladý podnikatel s údajně širokými konexemi, který svého bohatství dosáhl provozováním diskotékových klubů a tančíren.

„Bavíme se o složité sféře byznysu,“ snažil se oligarcha vysvětlit moderátorovi.

„Je ale rozdíl mezi podnikateli a gangstery,“ odpověděl mu.

„Ano, spočívá obvykle v množství bankovek v peněžence dotyčného,“ řekl Berezovskij, na což zareagoval zabručením Badri, který seděl na druhé straně alkovny.

Listěv si jednu ruku opřel o koleno, druhou si sundal brýle a pak řekl tlumeným hlasem: „Nastal čas věci změnit a já si myslím, že vím, jak bychom to měli provést – uvalím na několik následujících měsíců moratorium na veškerou reklamu, takže ORT ji dočasně přestane prodávat, a to dokud tu panující korupci nevymýtíme.“

Berezovskij v té chvíli zaslechl, jak v Badriho rukou zašustily noviny, načež si odkašlal. „Bývají často lepší způsoby, jak léčit nádor, než hned sahat po noži,“ řekl pak, na to mu však Listěv odpověděl: „My ten nádor nepotřebujeme léčit, my se jej musíme zbavit.“

Berezovskij se na slavného moderátora podíval. Moratorium na veškerou reklamu, to by spoustu lidí stálo obrovské množství peněz, uvažoval a začal dopředu promýšlet, jaké by byly dopady takového rozhodnutí ve smyslu, kdo by na tom prodělal a kdo vydělal. Nejdůležitějším samozřejmě bylo, jak by to ovlivnilo jeho samotného, a dospěl k závěru, že v prvotní fázi by jej to finančně poškodilo, ale protože měl v dané stanici významný podíl, časem by se věci mohly začít vyvíjet velmi zajímavě, tedy pokud by Listěv dokázal tu nakloněnou loď zvanou ORT opět uvést do rovnovážného stavu.

„Pojďme si tohle ještě pořádně promyslet a mezitím si dejme další drink,“ řekl mu nakonec, ale Listěv jej přerušil a se slovy „pro mne už ne, děkuji“ vstal z křesla.

„Jistě,“ reagoval na to oligarcha, který už předtím někde četl, že se ten člověk nedávno vypořádal se svým alkoholismem. Zdolal ovšem i mnoho dalších překážek, jeho životopis ostatně připomínal některý z románů Dostojevského, protože otec mu v mládí spáchal sebevraždu, matka pila, dvě děti zemřely – v čem tudíž mohl Berezovskij tohoto člověka poučovat?

Teprve když Listěv vstoupil do výtahu směřujícího dolů k bezpečnostnímu východu a zavřely se za ním obě části ocelových dveří, sklopil Badri noviny a podíval se na Berezovského. Gruzíncův výraz byl přitom jako obvykle těžko čitelný; oči měl sice jasné a přátelské, ale většina ostatních rysů se schovávala za mrožím knírem, který si kroutil prsty levé ruky.

„To moratorium nebude dobře přijato,“ řekl pak.

„Myslíš, že bude problém on?“ zeptal se Berezovskij.

„Ten král tančíren? Určitě, ten je vždycky problémem.“

„Tenhle druhý ale ne.“

Ve vzduchu byla stále ještě cítit květinová vůně moderátorovy kolínské.

Listěv byl legendou, milovali ho doslova všichni, také však velmi inteligentní. „Ano, je to dobrý člověk, miluje svou vlast téměř tak intenzivně, jako my milujeme jeho, a chce prostě měnit věci k lepšímu,“ řekl Badri, načež Berezovskij souhlasně kývl, ale o něčem dál uvažoval.

„A co ten král tančíren? Mohl bys s ním promluvit?“ zeptal se ho pak, což Gruzínec později skutečně udělal.

Badri byl od samého počátku firmy LogoVAZ jedním z jejích šéfů a teď patřil i mezi představitele ORT, jeho skutečná funkce však spočívala v komunikaci, protože tu ovládal na výbornou. Navíc uměl jednat přesně s tím typem lidí, které se Listěv pokoušel ze zmíněné televizní stanice vystrnadit.

„Bude nás to stát spoustu peněz,“ řekl Berezovskému, který jen zabručel. Z krátkodobého hlediska a jako taková bude ORT skutečně znamenat velké výdaje, uvažoval, ale jak řekl v Prezidentském klubu Koržakovovi, to nebylo podstatné. Okamžitě si vybavil Romana Abramoviče, se kterým byl na jachtě v Karibiku, a třicet miliónů dolarů, které tento mladý muž bude díky integrované petrochemické společnosti každý rok poskytovat. To je navíc teprve začátek, možnosti jsou neomezené, ropa prostě bude subvencovat televizní stanici, ta podporovat prezidenta a hlava státu Berezovského, jednoduše řetězec.

V tu chvíli se ovšem ve svých myšlenkách vrátil k Listěvovi a ptal se sám sebe, zda by neměl přehodnotit svůj původní úmysl. Šlo o geniální tah, postavit slavného moderátora do čela ORT, nebo o chybu? Byl to samozřejmě dobrý člověk, ale nestával se tím zranitelný?

Berezovskij si pro jednou něčím nebyl jist.

Kapitola osmá

1. března 1995, 8:55, ulice Novokuzněckaja, Moskva

Byl to ten nejúžasnější pocit, jaký může člověk zažít.

Teplo vyzařující z těch míst na jeho nalíčené tváři, na které již byla zaměřena světla, ticho ve studiu, producent odpočítávající vteřiny do spuštění kamer a lehký vánek z mikrofonu na tyči, spouštějící se nad jeho hlavou. A pak to bouřlivé uvolnění adrenalinu, kdy začaly kamery po rozblikání zachycovat světelné částice odrážející se od jeho obličeje, načež moderátorův vzhled transformovaly do elektronických paketů. Ty pak posílaly přes kabely i pozemní a satelitní antény po celé jeho milované zemi, čímž jej milionkrát znásobily a přinesly až do obýváků, kuchyní či třeba prodejen televizorů v každé ulici všech měst tohoto nejrozlehlejšího státu na světě. Jeho podstata – protože pouze tou nakonec ve skutečnosti všichni byli – se tak všude a pro každého lehce odrážela od jeho pleti, oblečení i kostí.

Vlad Listěv nebyl nábožensky založeným člověkem, s takovou minulostí, jakou prožil, se nedalo moc věřit ještě v něco jiného než jakýsi nevyzpytatelný osud, ale když se rozsvítily kamery, připadalo mu, že se spojil s vnějším světem způsobem, který ukazoval na nějakou vyšší sílu. Ještě i teď, kdy kráčel domů po večerním vysílání svého hlavního pořadu zvaného Čas pik a chladný noční vzduch jej štípal do tváře, cítil, jak jím pulzuje energie. V hezké ulici se stromořadím nedaleko centra Moskvy byl klid, jen občas kolem něj projelo nějaké auto a nad hlavou slyšel mírný vítr, prohánějící se téměř holými větvemi, v duchu jej však pohánělo vpřed těch sto miliónů lidí, kteří mu naslouchali a kteří se na něj dívali, a dívali se pořád.

Ve chvíli, kdy zahlédl jen pár desítek yardů před sebou činžovní dům, ve kterém bydlel, zrychlil krok. První březnový den býval v Moskvě často stejně mrazivý jako nějaký uprostřed zimy, ale dnes večer daleko víc připomínal první jarní den, kdy se vše mění a znovu rodí.

Většina z Vladových nejbližších přátel se ovšem domnívala, že se možná úplně zbláznil. Ano, přijmout nejvyšší funkci v nově zprivatizované stanici ORT a ponořit se tak do světa byznysu v době, kdy je jeho voda natolik znečištěná, že se nedají rozeznat obyčejné ryby od žraloků, to se někomu rozhodně mohlo zdát jako šílené.

Co ale jeho kamarádi nechápali, byla skutečnost, že učinit takové rozhodnutí přiměla Listěva láska k lidem jeho vlasti. On samozřejmě nebyl žádným podnikatelem, taky však nevnímal televizi ORT jako nějaký byznys projekt.

Když se blížil ke vchodu do svého bydliště, přitiskl si límec kabátu víc ke krku. Člověk typu Berezovského to možná nikdy nebude schopen pochopit, ale Vladův plán vymést z té stanice korupci zavedením moratoria na reklamy nebyl žádnou obchodní strategií. Nechtěl ORT vyčistit proto, aby tenhle oligarcha zbohatl, vnímal ji jako něco mnohem širšího než jen nějakou korporaci, firmu; tak jako televizní kamery zachycovaly jeho odraz a milionkrát jej pak šířily po celé zemi, tak ty samé kamery též podávaly obraz toho, v jaké se Listěvův národ nachází situaci. Atmosféra byla tak slibná, nabízela tolik možností, ale zároveň ji omezovala doba plná úplatkářství.

Najednou se Vlad téměř jakoby instinktivně ohlédl na prázdný chodník za sebou a zaregistroval těch pár aut parkujících podél obrubníku. Uvědomoval si, že hraje riskantní hru, korupčníci, kteří se proti němu spojili, samozřejmě nepřijmou zmíněné moratorium a z něj vyplývající ztrátu desítek miliónů dolarů pozitivně, zůstával však optimistou, byl přesvědčený, že si nakonec najdou nějakou jinou oblast podnikání, v níž se pokusí uspět, nebo že se prostě s tím, o co on usiluje, vyrovnají. Představa, že by kvůli televizním reklamám mohl být fyzicky napaden, mu připadala naprosto nepravděpodobná.

Nebyl ovšem ani naivní, jen o den dřív jej ostatně navštívili dva vládní agenti a sdělili mu, že mu sice nehrozí žádné bezprostřední nebezpečí, nicméně že by měl být opatrný. Listěv se ovšem nehodlal obklopit osobními strážci a jezdit v pancéřovaném autě jako nějaký oligarcha, i když jeho manželka ho o to naléhavě prosila; nehledě na korupční prostředí, které v Rusku v té době panovalo, a nehledě na to, o čem každý den četl v novinách, nebo i o čem on sám informoval ve svých vlastních pořadech, dál věřil ve svůj národ.

Možná bylo něco podobného součástí ruské mentality, milovat takový zlomený a zbitý národ. Možná to byl i důvod, proč jej tolik milovali jeho fanoušci, člověka, který byl taky čas od času zlomený a zbitý, ale hrome, pokud by se těm gangsterům nepostavil on, kdo jiný?

Vstoupil na schody před dveřmi do činžovního domu, kde bydlel, odemkl a vešel dovnitř. Na chodbě jej překvapilo, že je tmavší než obvykle, a vzápětí si i všiml proč, jedna ze žárovek obvykle osvětlujících schodiště nefungovala; i tak však bylo více méně dost světla, aby mohl vyjít nahoru.

Když se ocitl v půli cesty k první podestě, uvědomil si, že neslyšel, jak se za ním automaticky zavírají vstupní dveře, takže se chystal otočit, aby zjistil, proč, když tu zaregistroval jakýsi pohyb několik stop nad sebou. Zamžoural za svými brýlemi očima – a rozpoznal nějakého muže, který byl celý v černém a tvář měl zahalenou do čehosi, co vypadalo jako kukla.

Listěv se okamžitě na jednom ze schodů zastavil a jeho mozek se pokoušel nějak interpretovat, co viděl. Pak sáhl dolů ke kabátu, protože u sebe měl dost peněz a ta část jeho uvažování, která byla racionální, se domnívala, že jde možná o loupežné přepadení.

Na to ovšem uslyšel dvě tlumené rány, jako když prudce napnete kožený řemen, a téměř zároveň jej cosi zasáhlo do paže těsně nad loktem a něco dalšího do temene hlavy, takže svaly na nohou mu odmítly poslušnost a on najednou padal k zemi. Po zátylku mu v tu chvíli začalo téct něco teplého, ale mezitím už postupně ztrácel vědomí a řítil se po schodech dolů.

Ještě než ztratil zrak, zahlédl jiného muže, který stál za ním v otevřených dveřích. Byl taky oblečený do černého a v ruce držel pistoli ráže devět milimetrů s hrůzně vypadajícím tlumičem střel.

Možná, že Vladovou úplně poslední myšlenkou nebo pocitem byla prostá nevěřícnost, že i v tomto novém Rusku – pravda i nadále brutálním – může být někdo zavražděn kvůli televizním reklamám, ale pak už jeho tělo definitivně dopadlo na zem.

Kapitola devátá

2. března 1995, tři hodiny odpoledne, Klub Logovaz

V Berezovského soukromé kanceláři v posledním patře jeho klubu byli jen oni dva. Oligarcha se nakláněl nad pracovní stůl, zatímco Litviněnko stál několik stop opodál, bokem opřený o zdobný parapet jej pozoroval při práci a téměř v takovýchto chvílích zapomínal na propast, která mezi nimi zela – dosažené vzdělání, jmění i politické postavení prostě už navždy určovalo, kdo z nich je zaměstnavatel a kdo zaměstnanec. Najednou si téměř přestal uvědomovat, že není víc než jen oslavovaným policajtem, který si za pár dolarů navíc a možná i za příležitost dostat se k něčemu většímu načerno přivydělává, zatímco Berezovskij měl v bance stovky miliónů a minimálně dvakrát (o těchto dvou setkáních alespoň jeho nový zaměstnanec věděl) večeřel se samotným prezidentem. Litviněnkova přítelkyně tanečnice Marina s oblibou vtipkovala, že když její partner každý týden navštěvoval Klub Logovaz, stával se členem jakéhosi sboru, který přicházel do styku s jedním z hlavních hráčů, ale on sám rád věřil, že jeho vztah s Berezovským už pokročil trochu dál.

Litviněnko dokonce dospěl k závěru, že během uplynulého ani ne roku vznikl mezi ním a oligarchou vztah, který by se dal nazvat téměř přátelstvím. Zpočátku byl Berezovskij pochopitelně vůči příslušníkovi FSB ostražitý, i když ten vyšetřoval pokus připravit jej o život, a nepočítal s více než jen několika schůzkami s tímto člověkem, při nichž by od něj dostal obvyklé otázky; možná by se také trochu zatýkalo, ale to by nakonec vyznělo do ztracena. Byl tudíž překvapený, jak moc je Litviněnko odhodlán – takový to alespoň na Berezovského dělalo dojem – zjistit podrobnosti o pumovém atentátu; vyšetřování Federální bezpečnostní služby totiž končilo ve slepých uličkách, ale tomuto člověku se podařilo udělat na oligarchu dojem svou připraveností „podívat se pod co možná nejvíc kamenů“, a co bylo ještě důležitější, svou upřímností a účastí.

Po nějakém čase začal Berezovskij Litviněnka zvát pravidelněji, protože se s ním chtěl bavit i o jiných věcech, než byl útok na jeho osobu, a oba muži zjistili, že mají na řadu věcí podobné názory, jakož i podobné záliby. Litviněnko mu například dopodrobna vyprávěl o své přítelkyni, která se věnovala společenskému tanci, jak se do ní zamiloval okamžitě poté, co ji poprvé uviděl na parketu, a jak přísahal, že se jednoho dne stane jeho ženou. Vypadalo to, že Berezovskij, který – tak to alespoň vypadalo – měl každý den k dispozici jinou blondýnku, chápal, jak důležitá je vášeň, a oligarchův obdiv ke všem krásným věcem prostupoval téměř všemi stránkami jeho každodenního života.

Trochu překvapivě měli oba muži také řadu podobných politických názorů. Čím dál víc se jim například nelíbila válka v Čečensku, přičemž Berezovskij ji odmítal proto, že nijak zvlášť neprospívala jeho podnikání, zatímco Litviněnko se ozbrojeného konfliktu v této autonomní republice svého času přímo zúčastnil a veškeré násilí tak viděl na vlastní oči. Ocitl se prostě v bahně války až po pás, i když Marině poté, co se konečně opět vrátil domů, říkal, že dělal maximum pro to, aby ji mohl i nadále objímat čistýma rukama.

Litviněnko nebyl schopen určit přesně tu chvíli, kdy se jejich vztah pozvedl na úroveň, že už Berezovskij neměl problém pověřit jej některými ze svých pracovních úkolů, ale v jisté chvíli během uplynulých šesti měsíců se prostě octl na jeho výplatní listině. Byly doby, kdy se na kolegy ve FSB, kteří dělali ještě i melouchy, díval s pohrdáním, ovšem poté, co si sám začal vychutnávat zaměstnání mimo státní byrokracii, na niž se nedalo spolehnout, zjistil, že stálý příspěvek k jeho základnímu platu byl docela příjemnou záležitostí. Berezovskij na něj navíc zatím neměl žádné mimořádné požadavky – občas musel „proklepat“ minulost nějaké osoby, jindy pro změnu zjistit, komu ten či onen dotyčný telefonuje, každý večer se však mohl vracet domů ke své Marině s čistýma rukama.

Když seděl v kanceláři Berezovského, konverzace obvykle plynula volně a lehce, v tento den časně zvečera však toho ani jeden mnoho nenamluvili, protože mysleli na událost, k níž došlo předchozího dne. I kdyby ostatně Litviněnko nepracoval ve Federální bezpečnostní službě coby specialista na protiteroristickou činnost a trestné činy všeobecně a jeho zaměstnavatele pro změnu nepojilo s danou tragédií nic osobního, pocit smutku, vznášející se ve vzduchu, by byl stejně zřetelný.

Smrt Vlada Listěva zasáhla Rusko obrovskou silou, a když se objevily podrobnosti o jeho zavraždění, celý národ zachvátil pocit zděšení a smutku, po kterém následovaly zlost a vztek; to, že se něco takového mohlo stát člověku tak milovanému, bylo jednoduše naprosto nepředstavitelné. Když šel Litviněnko den po atentátu ulicemi Moskvy do kanceláře Berezovského, míjel skupiny lidí oblečených v černém, kteří byli ponořeni do hlubokých pochmurných diskusí, zatímco fotografie v novinách ukazovaly zástupy šokovaných a vzlykajících novinářových fanoušků, stojících před policejními zábranami u činžovního domu, kde bydlel a kde také přišel o život. Den smutku v souvislosti s tímto zločinem vyhlásil sám prezident a nevysílaly žádné televizní stanice, ORT například místo plánovaných pořadů ukazovala na obrazovce jen snímek moderátora, doprovázený prostým sdělením „Vlad Listěv byl zabit“.

Tisková konference, kterou Jelcin následně uspořádal, už byla daleko méně poklidná. Prezident se dostavil osobně a zahájil ji plamenným a rozhodným projevem, v němž převzal plnou zodpovědnost za čin, který jako by posunul věci k ještě horšímu, pokud se týče násilí, které ovládlo ulice nového Ruska. „Stydím se, že jsem dostatečně nebojoval proti banditismu, korupci, úplatkářství a zločinnosti,“ řekl v této souvislosti doslova.

Také pro Litviněnka, který přitom byl v minulosti svědkem značného počtu krutostí, ať již šlo o pumové útoky, znetvoření obětí nebo přímo vraždy, se smrt Listěva stala definitivním přelomem. Člověk nemusel být agentem FSB, aby si jasně uvědomil, že tento novinář se stal obětí atentátu provedeného profesionálními zabijáky, nikoli loupežného přepadení, které se jen vymklo z rukou. Útočníci na něj stříleli zezadu, přičemž jednou jej zasáhli do paže a jednou do zátylku, a nevzali mu ani více jak půldruhého tisíce dolarů ani přes milión rublů, které měl v kabátě.

Litviněnko neměl tušení, kdo nejznámějšího člověka v Rusku zabil, protože se nezúčastnil příslušného vyšetřování. Věděl jen to, o čem si přečetl v novinách, tedy že jej Berezovskij se svými obchodními partnery nedávno dosadil do čela stanice ORT a že byl moderátor odhodlán vymýtit korupci v médiu zvaném televize. I pouze taková informace Litviněnkovi ovšem stačila k závěru, že potenciálně podezřelých osob bude celá řada, a taky nepochyboval o tom, že pocity napětí a zasmušilosti, které on i jeho zaměstnavatel prožívali, dorazily do všech koutů Ruska, do kuchyní, jídelen i obývacích pokojů. Byl zavražděn jeden člověk, ale jako by se rozestoupila zem.

Na to, že se najednou rozlétnou dveře do Berezovského kanceláře a dovnitř vpadnou dva příslušníci moskevské městské policie, na boku v pouzdrech pistole, a přitom odstrčí oba oligarchovy osobní strážce, ovšem Litviněnko rozhodně připraven nebyl. Ten, který dvojici policistů velel, byl robustní, zatímco druhý hubený a vysoký, a oba každopádně zaměřili svůj pohled výlučně na Berezovského – pokud si všimli i jeho zaměstnance, nebrali jej na vědomí.

„Borisi Berezovskij, prosím povstaňte,“ zvolal následně ten zavalitý. „Máme rozkaz doprovodit vás k výslechu v souvislosti s vraždou Vlada Listěva.“

Litviněnko pocítil, jak se mu sevřel žaludek. Netušil, kdo tyto dva muže do kanceláře Berezovského poslal, ani jak prošli Klubem Logovaz, aniž by je zastavili osobní strážci, kteří byli uvnitř budovy, a nevěděl ani nic o probíhajícím vyšetřování atentátu na moderátora, tedy zda už existovali nějací reální podezřelí nebo jestli už dokonce došlo i na nějaká zatčení.

Byl si ovšem vědom, že v případě policistů stojících před ním šlo pouze o pěšáky, z pohledu na jejich uniformy bylo prostě zřejmé, že si pro Berezovského přišli na rozkaz někoho jiného. Zároveň si ale Litviněnko také uvědomil, že pokud jej skutečně odvedou, bude dosti pravděpodobné, že on přijde o své druhé zaměstnání.

Neměl čas se rozmýšlet – ve zlomku vteřiny vyšel před pracovní stůl, narovnal se v ramenou a postavil bezprostředně před oba muže zákona. Ti tudíž přenesli svůj pohled z Berezovského na něj a ve tvářích měli rozpačitý výraz, protože Litviněnka neznali; vyšetřoval sice v Moskvě celou řadu incidentů, které měly nějakou souvislost s terorismem, ale do přímého kontaktu s městskou policií jej jeho postavení ve FSB moc často nepřivádělo. Způsob, jak se choval, ovšem té dvojici jasně naznačil, že z jejich uniforem rozhodně žádný strach nemá.

„Jsem přesvědčen, že zde došlo k nějakému omylu,“ prohlásil následně.

Velící důstojník se však v tu chvíli otočil zpátky k oligarchovi, přičemž ruku už měl položenou na pouzdře s automatickou pistolí. „Borisi Berezovskij,“ zvolal znovu, „máme rozkaz vás předvést.“

Litviněnko v tu chvíli viděl, jak se tomu člověku objevily ve tvářích rudé skvrny, a uvědomil si, že když rychle něco nepodnikne, situace se bude jen dál zhoršovat.

„Pokud máte příslušný zatykač, prosím předejte mi ho,“ obrátil se na policistu.

Ten se na něj znovu podíval a Litviněnko, jehož prsty pro změnu sevřely zbraň, kterou měl na boku on, už si byl jist – žádný takový dokument neexistuje a žádný rozkaz k zatčení vydán nebyl. Moskevská policie, to byla kapitola sama o sobě, a i vrabci na střeše si cvrlikali, že Gusinskij, hlavní rival Berezovského, se hodně bratříčkoval s náčelníkem této organizace. Možná, že to všechno měla být pomsta za operaci „Tváře ve sněhu“, kdy „střecha“ Gusinského nedokázala ubránit, a on teď využíval tragického zavraždění Listěva, aby se mohl pomstít.

Litviněnko v tu chvíli učinil další rozhodnutí – pomalu odepjal přezky na pouzdru a svou pistoli povytáhl, i když prsty nechal na rukojeti jen volně. „Nemáte žádné právo tohoto muže kamkoliv odvádět,“ řekl pak.

Policisté na něj zůstali zírat v šoku a atmosféra v kanceláři se najednou dala krájet, poté se však zdálo, že ruka toho zavalitého na pouzdře jeho zbraně lehce povolila sevření.

„Kdo jste?“ zeptal se.

„Alexandr Litviněnko, důstojník FSB, a jsem si stoprocentně jist, že pan Berezovskij nemá s dotyčnou tragickou vraždou nic společného,“ zněla odpověď.

Druhou rukou pak Litviněnko vyndal z kapsy košile dokument stvrzující jeho příslušnost ke zmíněné organizaci a nabídl jej policistům k nahlédnutí. Ten, který dvojici velel, si jej začal prohlížet, zatímco Litviněnko měl dál svou pistoli částečně venku z pouzdra.

„Máme své rozkazy,“ ozval se chabě znovu druhý z obou policistů.

„Jistě, všichni máme své rozkazy,“ řekl na to Litviněnko a pokračoval: „Pan Berezovskij je však nevinný a pod ochranou FSB – pokud byste tuto záležitost chtěli projednat s mými nadřízenými, obraťte se prosím na ně.“

Nastala další chvíle ticha a pak se dvojice otočila a vyšla ven z kanceláře. Teprve když už nebyly slyšet jejich kroky, ucítil Litviněnko, jak mu povolilo napětí v hrudi, a taky si uvědomil, že mu po zátylku stéká pot. V situaci, k jaké právě došlo, přitom nebylo důležité, zda je někdo z Federální bezpečnostní služby a někdo z městské policie, ani zda je někdo oligarcha nebo politik, rozhodující byla skutečnost, že pistole alespoň částečně vytažená z pouzdra vždy přetrumfne tu, která je tam celá.

Berezovskij si hvízdl, vstal ze židle, kývl na Litviněnka, aby k němu přistoupil, srdečně jej objal a natáhl ruku k telefonu, který ležel na jeho stole.

„Obvinit mne z té tragédie, to je prostě něco nepředstavitelného,“ řekl, a zatímco vytáčel číslo Kremlu, díval se na Litviněnka. „Dnes jste mi předvedl věc, na kterou nezapomenu,“ dodal pak.

Když pak Litviněnko ukládal pistoli zpět do pouzdra, prsty se mu ještě třásly, zároveň si však uvědomil, že do tohoto večera měl jen druhé zaměstnání, zatímco teď má „střechu“.

Kapitola desátá

Leden 1996, Klub Logovaz

Marina Gončarovová se vždy považovala za mimořádně praktickou ženu, což byl možná i ten hlavní důvod, proč se vlastně stala účetní – v tom, jak z jednotlivých čísel vznikaly rovnice, bylo něco úžasně uklidňujícího, stejně jako v systémech, které se řídily logickými a matematickými pravidly. Samozřejmě to neznamenalo, že by měla nějaký odpor vůči tvořivému myšlení, být účetní v moderním Rusku ostatně jistou dávku tvořivosti vyžadovalo. Nic ji však v dosavadních pěti letech, kdy patřila k nejspolehlivějším zaměstnancům Romana Abramoviče v této profesi, nemohlo připravit na zcela surrealistickou situaci, která se nyní odvíjela před jejím zrakem.

Pravděpodobně proto se rychle rozhodla zaujmout k ní velmi zúžené, ale praktické stanovisko, a žena v kalhotovém kostýmu, která vážila pouhých sto pět liber, dlouhé blond vlasy svázané do drdolu, tak táhla po schodech nahoru kufr o hmotnosti čtyřiceti tří liber.

Jen dostat to zpropadené zavazadlo z pancéřovaného auta zaparkovaného před bezpečnostním zadním vchodem do Klubu Logovaz si vyžádalo pomoc dvou z osobních strážců, kteří ji cestou ze sídla Abramovičovy firmy doprovázeli. Jejich protějšky chránící klub jim ovšem naneštěstí nebyly ochotny dovolit, aby mohli vstoupit i do samotné budovy, takže Marina musela vléct kufr připomínající spíše nějakou lodní kotvu zabalenou do polyesteru do schodů sama. Sice na ni civěli pracovníci ochrany Logovazu postávající kolem a nabízeli jí svou pomoc, jeden už dokonce začal po zavazadlu sahat, ale ona jej po ruce hned plácla, protože tyhle muže neznala a tou poslední věcí, kterou by udělala, bylo dovolit někomu jinému s kufrem, jejž měla doručit na příslušnou adresu, manipulovat.

Co nejvíc se tedy na dotyčné ochránce, kteří ji sledovali svými pohledy, snažila nemyslet a plně se soustředila jen na vynesení zavazadla nahoru, až se jí svaly na předloktí a na stehnech pod kostýmem z luxusní látky napínaly k prasknutí. Zvládla ovšem jen pár kroků, když bylo její úsilí náhle přerušeno mladým mužem v modrém saku ušitém na míru a s vlasy uhlazenými dozadu, který k ní utíkal z horního konce schodiště a se sklouznutím se zastavil přímo před ní.

„Promiňte, slečno, mohu vám pomoci?“ zeptal se lehce nakřáplým hlasem.

Marina se s tímto mladíkem nikdy předtím nesetkala, byla si však dost jistá, že se jmenuje Ivan, ještě v sídle Abramovičovy firmy jí řekli, že v Klubu Logovaz na ni bude čekat jeden z asistentů Berezovského. Ani tomuto člověku však nebyla ochotna kufr odevzdat, jelikož jej prostě neznala.

„Mám zde zavazadlo, které musím předat panu Berezovskému, a jak vidíte, je poněkud větších rozměrů, takže bude chvíli trvat, než jej k němu dopravím.“

„Můžete ho klidně dát mně,“ řekl jí mladý muž, Marina však zavrtěla hlavou tak mocně, až se jí začal drdol ve vlasech rozplétat.

„Nemohu, musím tuto zásilku doručit osobně panu Berezovskému,“ odpověděla.

Vypadalo to, že Ivanovi se podobná reakce vůbec nelíbí, ale Marinu to nijak zvlášť nevzrušovalo, byla účetní, tenhle mladíček pro změnu asistent a obsah daného zavazadla zcela mimo kompetence vyplývající z jejich postavení v příslušných firmách. O tom vůbec nepochybovala, protože ten zatracený kufr sama balila, a už jen ta činnost sama o sobě se pro ni stala zážitkem, na který nikdy nezapomene, tím si byla naprosto jista.

Nastala chvíle mrazivého ticha, kdy Ivan přemýšlel, co má dělat, přičemž Marině dál bránil v postupu vzhůru, nakonec však bezradně pokrčil rameny a doprovodil ji do klubové haly. Minimálně jeden z pracovníků ochranky stojících opodál se při pohledu na drobnou mladou ženu, která za sebou vlekla těžký kufr, zatímco neschopný asistent šel před ní, smál, ona si jej však nevšímala. Věděla totiž, že jsou všichni jen bezvýznamnými hráči v celé této frašce, pouhými svědky, kteří neviděli nic, co jejich zaměstnavatelé nechtěli, aby viděli, a slyšeli jen to, co jim bylo řečeno, že mají slyšet.

Oba tedy pomalu postupovali vnitřními prostorami klubu plného lidí, i když pro ni bylo obtížné necítit se rozpačitě. Nikdy předtím v této budově nebyla a připadala si trochu jako vetřelec, zejména když procházeli kolem nejrůznějších byznysmenů v drahých oblecích a jejich společnic v koktejlových šatech od významných návrhářů. Marina si nemohla pomoci a musela si říkat, zda také Ivanovi připadala celá situace surrealistická, ale pak si uvědomila, že když někdo pracuje pro takového člověka, jako je Berezovskij, asi už viděl řadu ještě bizarnějších věcí než jednu účetní vláčející těžký kufr.

Pravdou je, že podobné výjevy k novému způsobu podnikání v Rusku patřily, i když zrovna v tomto případě šlo o extrém. Marina Gončarovová ovšem byla důvěryhodnou zaměstnankyní Romana Abramoviče již mnoho let, momentálně se ostatně podílela také na vzniku nové firmy Sibneft, takže i ona zažila nejrůznější surrealistické situace.

Historie jednou zhodnotí události předchozích týdnů, kdy dva muži obdivuhodným způsobem využili svůj obrovský talent, nesmírnou vůli a schopnost proplouvat zkorumpovaným systémem, a i když každý z nich disponoval výrazně jinými dovednostmi, podařilo se jim téměř z ničeho vytvořit jednu z největších ropných společností v dějinách.

Říká se, že v podnikání je správné načasování vším, a v tomto případě skutečně nemohlo být lepší. Abramovič totiž svůj návrh spojit dva státní podniky, konkrétně těžařskou firmu v Nojabrsku a rafinérii v Omsku, předestřel Berezovskému v nejvhodnější možnou chvíli, kdy ten ve snaze podpořit kandidaturu Borise Jelcina v nadcházejících volbách privatizoval ORT.

V měsících, které následovaly po pobytu v Karibiku, každopádně význam Berezovského a jeho projektu týkajícího se zmíněné televize ještě vzrostl, zatímco postavení Jelcina se naopak stávalo více nejistým. Prezident totiž čelil reálné hrozbě v podobě komunistického kandidáta Gennadije Zjuganova a navíc se rychle zhoršoval jeho zdravotní stav; o jeho srdečních problémech a dokonce snad i operaci, která měla být na spadnutí, se ostatně šuškalo už dávno. Bez pomoci ORT a slibu Berezovského, že stanici přemění na Jelcinovu hlásnou troubu, by tedy mohl klidně volby prohrát, přičemž kdyby se vlády v zemi ujali bolševici, byla by to pro podnikatelskou sféru země katastrofa.

Po rozhovoru na jachtě už bylo pro Berezovského relativně snadné přesvědčit své kontakty v Jelcinově vládě, že pokud má daná televize pokračovat v podpoře prezidenta, musí dostat v co nejkratší době obrovskou finanční injekci, zejména poté, co Vlad Listěv krátce před svou předčasnou smrtí zakázal veškeré reklamy. Stanice ORT byla prostě podobně jako hlava státu v prekérní situaci, zatímco privatizace ropné společnosti by jí – a také volebnímu štábu Borise Jelcina – poskytla v zásadě bezedný měšec s penězi.

Ve chvíli, kdy byl tento projekt schválen, už stačilo jen tak říkajíc doplnit jednotlivé části skládačky, přičemž nejdříve ze všeho museli Abramovič a Berezovskij přesvědčit „rudé ředitele“ v čele obou dosud státních společností, aby souhlasili s jejich fúzí a novým vedením.

Tohoto úkolu, tedy vysvětlit oběma mužům, že povede nově vzniklý podnik způsobem, z něhož budou mít prospěch i oni, se jako první ujal Abramovič. V té době se už totiž několik let zabýval dopravou nafty, a tudíž se s nimi znal, ať již šlo o Viktora Gorodilova, ředitele těžební společnosti v Nojabrsku, nebo o Ivana Lickeviče, jeho protějšku v omské rafinérii. Později se do tohoto procesu zapojil i Berezovskij, který oba muže posouval dál správným směrem díky svému postavení v ruské společnosti.

Gorodilov navrhované privatizaci celkem nekladl odpor, ale Lickevič ji odmítal a v jednu chvíli to dokonce vypadalo, že se stává vážnou překážkou celého projektu. Berezovskij, který tím byl dosti znepokojen, mu proto osobně napsal a prosil jej, aby Abramovičovi důvěřoval, a v této souvislosti zdůraznil, že on o svém společníkovi vůbec nepochybuje. Ten dopis byl naštěstí zbytečný a s významným postavením Berezovského včetně jeho politického kapitálu nakonec nebylo s cílem přesvědčit ředitele rafinérie, aby změnil názor, třeba operovat. Určitou zvláštní shodou v čase, k níž v moderním Rusku, jak to alespoň vypadalo, docházelo čím dále častěji, totiž pořádal Lickevič právě v době, kdy se o možné integraci jednalo, noční párty na březích řeky Irtyš, na kterou dorazil s jistou atraktivní mladou dámou. Když byl večírek zhruba v polovině, rozhodl se na ni udělat dojem a před všemi přítomnými skočil do mrazivé vody, vzápětí však dostal infarkt a utopil se (jeho řidič, jeden z několika svědků této události, mimochodem krátce nato zemřel po rvačce v jistém baru).

Lickevičův nástupce ve funkci už navrhované fúzi nekladl odpor, takže oba „rudí ředitelé“ byli připraveni spolupracovat a chybějící „části skládačky“ tudíž mohly být dosazeny.

Proces ruské privatizace se mezitím během krátké doby, která začala koncem podzimu roku 1994, kdy Berezovskij získal podíl v televizi ORT, díky získaným praktickým zkušenostem zdokonalil. Během následujícího roku a ještě i v roce 1996 tak vláda země, pociťující zoufalou potřebu peněz, které by posílily její tristní finanční situaci, spustila to, co bylo všeobecně nazýváno programem „půjček za akcie“. V rámci něj, zjednodušeně řečeno, se akcie státních podniků nabízely jako záruka za „půjčky“, které byly následně vydraženy za hotovost, a to obvykle soukromým bankám. Stát poté tyto takzvané půjčky vůbec nesplácel – to ostatně od samého počátku ani nebylo jeho úmyslem – a majitelem zmíněných akcií se tudíž buď stala samotná banka, nebo je v předem připravené transakci prodala novému soukromému vlastníkovi.

Na zmíněných aukcích se tak do rukou hrstce štěstěnou políbených osob přesunuly některé z největších ruských společností. Soukromou firmou se stal například hlavní výrobce niklu, který byl zprivatizován za sto sedmdesát miliónů dolarů, avšak jeho hodnota záhy nato přesáhla jednu miliardu. Michail Chodorkovskij, nesmírně talentovaný mladý fyzik, který začal působit mimo jiné v sektoru bankovnictví, zase pro změnu získal za zhruba tři sta padesát miliónů dolarů téměř osmdesátiprocentní – a tedy rozhodující – podíl v Jukosu, jedné z největších ropných společností jeho vlasti. Tato akvizice z něj brzy udělala nejbohatšího Rusa, a dokonce i jednoho z nejzámožnějších lidí na celém světě, přičemž nikdo nedokázal odhadnout, jaké hodnoty nakonec Jukos dosáhne.

Lidem, jako byla účetní Marina (tedy žena, která chápala, o co v novém Rusku jde a s čím se potýká), sice připadal rozprodej státního majetku osobám, které měly peníze, jako zoufalý krok, v zásadě však podle ní nešlo o korupci. Potenciální západní kupci neměli zájem být v této zemi aktivní, protože jim zdejší trh připadal příliš rizikový, zatímco ruská vláda byla téměř na mizině, a pokud by neobdržela finanční injekci, existovala reálná hrozba, že by musela skončit. Anatolij Čubajs, který privatizační program tvrdě prosazoval, zastával názor, že čím dřív stát prodá své firmy soukromým vlastníkům, tím bude méně pravděpodobné, že celý proces zastaví komunisté, a byl pevně přesvědčen, že každý takový přesun majetku je hřebíčkem do jejich rakve. „Musíme to všechno prodat,“ říkával při různých příležitostech, protože dospěl k závěru, že pokud privatizace dosáhne určité dostačující výše, nepůjde už celý proces zvrátit.

I samotné aukce vypadaly na první pohled spravedlivě, Marina si ovšem uvědomovala, že ve skutečnosti tomu tak není, protože přechod ke kapitalismu vedl k tomu, že v Rusku fungoval systém politického klientelismu, „střechy“ a úplatkářství. Bylo také jasné, že se tamní trh nestane spravedlivým přes noc, jelikož výsledky aukcí, kde se rozhodovalo o tom, kdo bude v rámci programu „půjček za akcie“ vítězem, byly obvykle dohodnuté předem.

Ta, která měla určit, kdo bude mít právo ovládnout Sibněft, nebyla jiná, a bylo třeba značného vyjednávání v kuloárech, aby se zajistilo, že jedinými reálnými zájemci o kontrolní balík akcií v nově vytvořené ropné společnosti budou pouze Abramovič a Berezovskij. Datum aukce se blížil a ve hře stále ještě zůstávali dva další dražitelé, druhý z výše jmenovaných oligarchů ovšem vyslal Gruzínce Badriho Patarkacišviliho, svého společníka ve firmě, aby s oběma promluvil, a hned bylo vše zařízeno. I tak ale přicházel Abramovič na aukci v kapse s dvěma různými navrženými cenami a jednu z nich na mnohem vyšší částku, než by si mohl dovolit zaplatit, nakonec se mu ale podařilo zvítězit poté, co nabídl sto deset miliónů dolarů.

Jediným zbývajícím problémem k vyřešení tak byla skutečnost, že ani takovouto částkou vlastně zdaleka nedisponoval, dokázal však přesvědčit svého známého, oligarchu jménem Alexandr Smolenskij, který provozoval jednu z větších bank v Moskvě, aby mu na koupi půjčil, přičemž dluh měl být splácen penězi vydělanými nově vzniklým Sibněftem. Sám Abramovič tak nakonec z vlastní kapsy uhradil přibližně sedmnáct miliónů – a ovládl jednu z největších ropných společností v Rusku.

Surrealistické situaci, v níž se nacházela Marina, když dorazila do Klubu Logovaz, tedy předcházel celý řetězec událostí, které by se daly charakterizovat téměř stejně. Ona se v této souvislosti často sama sebe ptala, jak budou program „půjčky za akcie“ hodnotit budoucí ekonomové, zda vezmou v potaz, za jakých okolností probíhal, tedy že šlo o náhlý přechod od jedné podoby trhu k jiné. Budou přihlížet ke skutečnosti, že právo a zákon byly v té době fakticky postaveny na hlavu, vláda paralyzována zoufalým bojem o přežití a snaha rychle předat obrovské množství majetku a zdrojů jinému vlastníkovi vyvolala široce rozšířenou korupci?

Pravdou je, že spojení Abramoviče a Berezovského, tedy na jedné straně mladého, nesmírně talentovaného a tvůrčího podnikatele, a na straně druhé hráče s konexemi až do samotného Kremlu, bylo pro vznik společnosti Sibněft naprosto ideální.

Abramovič uvažoval správně, když si vybral právě Berezovského, aby mu pomohl vytvořit Sibněft, taková spolupráce ovšem něco stála, a Marina se ocitla mezi těmito dvěma muži. Byla účetní toho prvního, ale teď za sebou musela v posledním patře Klubu Logovaz vléct až ke dveřím do kanceláře Berezovského těžký kufr.

Když k nim dorazila, pokusil se Ivan ještě jednou postavit se před ni, aby jí zabránil v další cestě, a pomoci se mu chystali i dva osobní strážci, kteří stáli po stranách pootevřených dveří. Marina jim však nedala šanci, prudce zatáhla za svěřené zavazadlo a hbitě se mezi všemi třemi prosmýkla dovnitř.

S Borisem Berezovským ještě nikdy neměla tu čest, takže si ani nebyla jista, jak vlastně vypadá, jedno však okamžitě pochopila – ten drobný muž za stolem na vzdálené straně přepychově zařízené kanceláře, který rychle a odsekávaným způsobem mluvil do telefonu, není zvyklý být vyrušován. V tu chvíli ji totiž se spěchem obešel Ivan a pomocí rukou se svému šéfovi servilně omlouval za to, jak k němu oba vtrhli, vypadalo to však, že něco takového Berezovského ještě víc rozzuřilo, takže poté, co ukončil hovor, telefonem po svém asistentovi hodil a zasáhl jej do prsou.

Marina zbledla a uvědomila si, že to, co udělal, by měla brát jako výzvu k odchodu, takže postrčila kufr ještě pár stop před sebe, načež se otočila a stejnou cestou, jako přišla, zase odešla. Zaregistrovala přitom, že ji opět sledovali oligarchovi osobní strážci, a taky zřetelně slyšela, jak se za ní zavřely dveře jeho kanceláře.

Když pak scházela po schodech extravagantního Klubu Logovaz dolů, přemýšlela, jak asi Berezovskij zareaguje, až dotyčné zavazadlo otevře, i na tak zámožného člověka, jakým byl on, říkala si, přece bude mít nějaký vliv pohled na jeden milión amerických dolarů. Ona sama nikdy nic podobného neviděla a nikdy ji ani nenapadlo, že by tolik peněz pohromadě kdy mohla spatřit; když lidé z banky hotovost přivezli do Abramovičova sídla, ještě než ty svázané balíčky začala ukládat do kufru, dobrých deset minut na ně jen hleděla.

Na základě všeho toho, co o Berezovském slyšela, ovšem pochybovala, že by se na ty peníze zdaleka tak dlouho jen díval, než do první platby za „střechu“ vloží své ruce. Stejně tak si přitom byla jista, že surrealistická situace, ve které se před chvílí ocitla, bude pravděpodobně jen první z celé řady.

Obsah zmíněného zavazadla tedy možná pro ženu, jakou byla Marina, představoval závratnou sumu, člověku typu Berezovského ovšem moc dlouho milión dolarů nestačil.

Kapitola jedenáctá

Únor 1996, Světové ekonomické fórum, výroční zasedání, Davos, Švýcarsko

Za dva měsíce mu bude padesát a Boris Berezovskij by přitom mohl na prstech jedné ruky spočítat, kolikrát za svého života tak říkajíc ztratil řeč. Stalo se tak samozřejmě, když se ve vzduchu ocitl Mercedes, ve kterém seděl, a přišel o hlavu jeho řidič, ale došlo k tomu i teď, uprostřed tak panenské přírody, že by si žádnou ještě víc panenskou ani nedovedl představit. Nacházel se v elegantní zasedací místnosti obložené dřevěnými panely v alpském hotelu, který doslova visel na svahu té nejúchvatnější hory se zasněženým vrcholkem, přičemž vzduch venku byl do té míry modrý a svěží, že si připadal jako v zamrzlém vnitřku nějakého diamantu. To místo bylo vybráno – pokud ne přímo postaveno – pro setkávání mimořádných a mocných osobností, pro rozhovory a hledání společných jmenovatelů, on tu ovšem seděl přikován ke křeslu, zády k velkému krbu, který do látky jeho obleku ušitého na zakázku posílal soustředné vlny tepla, a nebyl schopen slova, protože právě utrpěl šok.

V té místnosti obdélníkového tvaru byl sám, protože dotyčný, s nímž zde v uplynulé hodině hovořil, se už minimálně před deseti minutami omluvil, Berezovskij se však od té chvíle vůbec nepohnul a jen přemýšlel o tom, co všechno si řekli. Hlavní myšlenky vyslovené v průběhu těch šedesáti minut sice nebyly ničím, co by neměl znát už dříve, podobné diskuse přece vedl v předchozích deseti dnech v Moskvě a muž, který odtud před chvílí odešel, neřekl nic, co by si Berezovskij nemohl uvědomit sám, slyšet je však tady a od takového člověka, to nutilo k vážnému zamyšlení.

Americký miliardář maďarského původu George Soros, jeden z nejbohatších lidí na světě a v mnoha ohledech Berezovského osobní idol, byl přesně tou osobou, kvůli které někdo přijede do Davosu na Světové ekonomické fórum, aby se tam s ní setkal. V očích ruského oligarchy představoval vše, co bylo na Západě kladné, a z jeho názorů se dozvídal, jak se v této části světa uvažuje o trzích, byznysu nebo i politice, tentokrát jej ovšem Berezovskij cílevědomě vyhledal proto, že chtěl vědět, co si myslí o politické situaci, která se v jeho rodné vlasti prudce zhoršovala.

Ano, ta situace už byla víc než jen zoufalá, o tom se nedalo pochybovat. Osobní postavení Berezovského sice díky úspěchu se stanicí ORT a účasti na vzniku společnosti Sibněft dál sílilo, začal se však rozptylovat jeho optimistický pohled na blížící se volby a šance ruské hlavy státu, že jí bude i nadále. Jelcinova vláda se nacházela jen pár kroků od naprosté katastrofy a prezident sám navíc tělesně upadal, takže v uplynulých několika týdnech kvůli zhoršujícímu se zdraví pouze několikrát vystoupil na veřejnosti. Mezitím začali bodovat komunisté, kteří při nedávných volbách získali nečekaně většinu ve státní dumě a coby prezidentského protikandidáta si vybrali mimořádně populárního člověka jménem Gennadij Zjuganov. Ten momentálně ve všech průzkumech výrazně vedl, protože Jelcin byl oblíbený pouze u tří procent respondentů, nejméně za celé období v úřadě, což mohla být reakce na všeobecné přesvědčení, že jeho vláda je zkorumpovaná, ale také prostě jen signál, že lidé mají strach z možného pádu této vlády.

Berezovskij měl ovšem na druhou stranu důvod si myslet, že není vše ztraceno, jelikož přicestoval do Davosu, tedy na nejvýznamnější setkání mezinárodní elity, kam dorazily vůdčí osobnosti byznysu i politiky z celého světa, aby spolu hovořily o současnosti i budoucnosti. On i těch pár dalších ruských oligarchů a politiků, kteří se také do Švýcarska vydali, včetně příslušníků Jelcinovy Rodiny, tedy skupiny lidí, kterou nyní vedl Anatolij Čubajs, předpokládali, že západní politici a podnikatelé vysloví podporu dosavadní hlavě jejich státu. Pouze Jelcin totiž coby kapitalista maximálně usilující o modernizaci Ruska zaručoval skutečný demokratický vývoj v této zemi.

Místo toho byli všichni po příjezdu do alpského střediska svědky něčeho neuvěřitelného – vedoucí představitelé Západu se mezi sebou předháněli, kdo se dřív dostane ke Zjuganovovi a jeho komunistům, takže to téměř vypadalo, jako by zbytek světa podporoval návrat Ruska do sovětské éry. Berezovskij samozřejmě věděl, že sympatie projevované tomu člověku byly do značné míry projevem čistého oportunismu, jelikož vedl ve všech předvolebních průzkumech, a pokud chtěl Západ i nadále v jeho zemi dělat byznys, potřeboval, aby mu byl nakloněn i příští prezident, i tak ovšem čekal, že se nejvyspělejší část světa přes možná rizika postaví za demokracii a kapitalismus.

Požádal tedy o schůzku Sorose, kterého si mezi západními podnikateli vážil nejvíc; chtěl od něj slyšet nějaké rady, možná plán, jak Jelcina opět vrátit na výsluní ruské politické scény.

Když jejich setkání skončilo, už si samozřejmě nepamatoval všechno, co mu americký miliardář řekl, ten nejtvrdší postřeh týkající se situace v Rusku však jako by stále kroužil ve vzduchu, který měl v důsledku vysoké nadmořské výšky relativně málo kyslíku: „Měl bys začít uvažovat o odchodu z vlasti, Borisi, protože ty nejenže prohraješ blížící se volby, ty navíc skončíš tak, že budeš viset na kandelábru.“

V jedné věci měl přitom Soros pravdu, a sice v tom, že tady šlo skutečně o život. Komunistický prezident v Kremlu by totiž zdaleka jen nepotlačil veškeré kapitalistické změny uskutečněné v uplynulém desetiletí – návrat k společenskému řádu, který hájil, by znamenal konec všeho, co prosazovali Berezovskij a jemu podobní. Byla by zrušena privatizace, takže Sibněft, Jukos, ORT a další podobné firmy by se vrátily do rukou státu, a lidé jako on či Abramovič by se klidně mohli ocitnout ve vězení nebo dokonce dopadnout ještě hůře.

Berezovskij při Američanových slovech cítil, jak se mu zrychluje tep a v žilách má najednou oheň, přičemž podobné pocity naposled zažil shodou okolností také ve Švýcarsku, to když se zotavoval z popálenin na rukou a na tváři. Byl však člověkem, který přestával bojovat, jen když už se nenabízelo žádné řešení dané situace, a nehledě na názory vyjadřované v Davosu Sorosem i všeobecně západními politiky a bankéři se odmítal smířit s tím, že tenhle boj už je prohraný.

Berezovskij si ovšem taky uvědomoval, že tu bitvu nemůže vést sám, takže musel jít do sebe a začít se přátelit právě s těmi lidmi, kteří byli jeho věčnými konkurenty. Tito muži měli totiž podobně jako on prospěch z Jelcinovy éry a podobně jako on toho taky mohli hodně ztratit.

Nehledě na to, co Berezovskij říkal v Prezidentském klubu Koržakovovi, samotná ORT, i když ji mohutně financovala společnost Sibněft a už nyní bylo o stanici dobře známo, že silně podporuje Jelcina, nebyla prezidentovi schopna získat opět popularitu u většiny národa. Jedna televize, a to i v případě, že obrovská, prostě oslovuje pouze určitou část obyvatel, takže Berezovskij do svého arzenálu potřeboval další zbraně v podobě jednak médií a jednak peněz, na to však sám nestačil. Finanční injekce ropné společnosti, která v Rusku patřila k těm největším, byly jedna věc, ale což tak uvažovat o všech petrochemických firmách, a navíc i o těch, jejichž předmětem podnikání byl nikl a hliník? Což prostě do této pomoci zahrnout všechny nedávno zprivatizované zdroje jedné v tomto ohledu z nejbohatších zemí na naší planetě?

Berezovskij se tím nápadem začal čím dál víc zabývat. V tisku podnikatele jeho typu s oblibou nazývali oligarchy a většina z nich se přitom vždy naježila, teď však hodlal právě tuto skupinu lidí dát dohromady s cílem zvrátit očekávaný výsledek prezidentských voleb, nejen protože něco takového bylo v jejich nejlepším zájmu, ale i proto, že to bylo v zájmu země jako takové a jedinou skutečnou cestou k demokracii. Možná tady šlo jen o šťastnou souhru okolností, Berezovskij ji ovšem byl schopen proměnit na jakousi pochodeň ve své ruce, jelikož on přece Rusko neokrádal, on jej naopak zachraňoval.

Samozřejmě to znamenalo se spřátelit s bývalými soupeři, konkrétně s lidmi, jako byl Vladimir Gusinskij, majitel televizní stanice NTV a člověk, kterého málem navždy vyhnal z Ruska. Zároveň by ovšem musel k některým bývalým spřízněným duším naopak začít přistupovat jako k nepřátelům – jestřábi v Jelcinově vládě, tvořící určitou část Rodiny, totiž dělali velký povyk, při kterém vykřikovali, že by prezident měl zůstat v úřadě, ať již dopadnou volby jakkoliv. Konzervativní síly, například bývalí příslušníci armády typu Koržakova, ale i stávající premiér a četní další členové vlády byli prostě rozhodnuti udržet Jelcina u moci prostřednictvím starých metod, tedy odložením voleb, které nemohl vyhrát, na později.

Berezovskij společně s prezidentovou dcerou Taťánou a Jelcinovým vynikajícím stratégem Anatolijem Čubajsem stáli naopak na straně demokracie, jak se však blížilo datum voleb, boj mezi oběma skupinami se každým dnem hrozivě stupňoval, a začaly se dokonce objevovat i obavy z možného převratu.

Berezovskij si uvědomoval, že od Koržakova může očekávat cokoliv, byl však také přesvědčen, že pokud by se situace nějak zhoršila, Jelcin by se přiklonil ke své milované dceři, nikoliv k člověku, s nímž popíjel (a který byl svého času jeho pravou rukou a dlouho stál v čele prezidentovy ochranky). Na druhou stranu zůstávalo nepříjemnou skutečností, že sjednotit oligarchy – skupinu lidí, které Koržakov neměl rád – na podporu demokracie by ještě víc rozštěpilo Jelcinovy stoupence.

Berezovskij byl nicméně přesvědčen, že není jiné cesty než společný postup. Pokud by se mu například podařilo udobřit s Gusinským, společně by ovládali téměř veškeré televizní vysílání v jejich zemi a navíc i většinu tisku, přičemž kdyby taková mediální síla začala o Jelcinovi předkládat obyvatelstvu nepřetržité pozitivní zprávy, zatímco o komunistech samé negativní, mělo by to obrovský vliv na veřejné mínění. Kdyby navíc dokázal Berezovskij dát dohromady ty největší oligarchy (kterým sám pro sebe začal říkat Sedm bankéřů, i když působili v mnoha a mnoha sektorech ekonomiky), věděl, že by to také znamenalo dostatečné množství peněz na vedení předvolební kampaně ve skutečně západním stylu.

Jako silná osobnost se při rozhovorech v Davosu ukázal Anatolij Čubajs, kterému byli ruští velkopodnikatelé nesmírně vděčni za to, co udělal, tedy že zahájil privatizační proces, při kterém se státní podniky přesunuly do soukromých rukou, takže dávali najevo ochotu nechat se vést tímto člověkem. Teď bylo ještě třeba, aby i Jelcin pochopil, že právě tudy vede jediná správná cesta k vítězství.

V alpském hotelu tedy dál seděl Berezovskij zamlkle, jen cítil teplo sálající z krbu a dýchal řídký davoský vzduch, ale jeho zoufalství se začínalo měnit v cosi jiného. Věřil, že plán, který vymyslel, se podaří uskutečnit, i když George Soros byl – zdá se – jiného názoru, jinými slovy věřil, že zachrání Rusko, protože volby dopadnou v jeho prospěch, a co je nejdůležitější, svůj životní styl si zachová on sám.

Kapitola dvanáctá

19. června 1996, Klub Logovaz

P ouhé čtyři měsíce po Davosu světu připadalo, jako by se opět posunula osa Země, a sám Berezovskij, neklidně těkající po nejvyšším patře své centrály, se nikdy necítil tak nabitý energií. Kolem něj pobíhali nejvyšší možnou rychlostí sem a tam pracovníci volebního štábu, což byla celá armáda mladých mužů a žen průběžně se přesouvajících mezi Klubem Logovaz, Jelcinovým Prezidentským klubem a sídlem Anatolije Čubajse v Kremlu.

Průběh předvolební kampaně se odvíjel způsobem, o jakém se Berezovskému ani nesnilo, a ještě lepší bylo, že už podle svého názoru téměř dosáhl cíle, který si vytkl poté, co na něj byl v roce 1994 spáchán pokus o atentát. Tím nejvýnosnějším a nejdůležitějším oborem podnikání, jak teď sděloval každému, kdo byl ochoten mu naslouchat, je politika, a on skutečně z plamenů výbuchu té bomby povstal jak nějaký bájný pták Fénix, čehož dosáhl díky jedinečnému propojení se světem financí.

Berezovskij vzal z nedalekého pultu olemovaného sametem čerstvě vytištěný volební leták a ve vzduchu jej ukazoval Badrimu Patarkacišvilimu, svému gruzínskému společníkovi a také nejlepšímu příteli, který si hověl na kožené pohovce pod jednou z velkých televizních obrazovek rozmístěných po klubu a kouřil svůj doutník. Berezovskij šťouchl prstem do fotografie na přední straně letáku, zobrazující prezidentského kandidáta za komunistickou stranu, a pak poklepal na slogan pod ní, který zněl „Tohle by mohla být vaše poslední příležitost, jak si koupit nějaké potraviny“.

„Rafinované,“ usmál se Badri, načež ukázal směrem k obrazovce a pokračoval: „Přepínal jsem pořád z ORT na Gusinského NTV a zpátky a z toho, co obě stanice vysílají, by člověk řekl, že Jelcin kandiduje proti samotnému Stalinovi, jinými slovy že v druhém kole už si budou lidé skutečně vybavovat fronty na chleba a také gulagy.“

Berezovskij se pousmál. Obrat v názoru veřejnosti na oba prezidentské kandidáty byl zcela mimořádný, jelikož ještě o dva dny dříve, v prvním kole voleb, dostal Jelcin necelých třicet čtyři procent hlasů, zatímco komunista Zjuganov téměř třicet tři. Na třetím místě pak s téměř patnácti procenty skončil generál Lebeď, který okamžitě odstoupil z dalšího klání a přidal se na stranu stávající hlavy státu; tento jeho krok Jelcinovi obrovsky pomohl, jelikož šlo o vysoce respektovaného armádního činitele vyzařujícího sílu, což se povaze ruského člověka zamlouvalo.

K dosažení úspěchu sice bylo nutné se spřáhnout se samotným ďáblem, přesněji řečeno v tomto případě sedmi ďábly, ale „davoský pakt“, který dal s pomocí Čubajse dohromady Berezovskij, fungoval úžasně. Spolknout zlost a animozitu vůči Gusinskému si pravda vyžádalo dosti přemáhání, žádným způsobem se však nedalo zpochybnit, že tento bankéř a mediální magnát přispěl ke konečnému volebnímu vítězství enormním dílem. Novináři, kteří pracovali pro jeho televizi NTV, měli u veřejnosti velmi dobré renomé, a když lidem začali říkat, že návrat ke komunismu by znamenal návrat do Stalinovy doby temna a naprosté bídy, naslouchali jim.

Skupina oligarchů, kterou dal Berezovskij dohromady, mezitím poskytla Čubajsovi téměř neomezené množství peněz; přesná částka byla sporná, ale podle majitele firmy LogoVAZ vydali společně na kampaň stovky miliónů, tedy víc než kolik dosud utratil kterýkoliv americký prezident, aby obdržel dostatečný počet hlasů. První kolo nynějších ruských voleb sice ještě nerozhodlo, takže se muselo konat druhé, Berezovskij už však pevně věřil, že zvítězí Jelcin, a když se tak skutečně stalo, věděl, že jak on sám, tak i ostatní velkopodnikatelé z takového výsledku budou nesmírně těžit. Na těchto sedm mužů připadala téměř polovina ruského HDP, tedy veškerého bohatství této země, a teď se navíc chystali koupit nejen tyto volby, ale celou vládu.

Bylo by samozřejmě nebezpečné něco takového pronést nahlas, ale Berezovskij se nikdy neuměl bůhvíjak ovládat a kontrolovat, co říká. Romana Abramoviče, jeho nejnovějšího společníka v byznysu, kterého nyní považoval za jakéhosi svého chráněnce, znepokojovalo, že by měl být veřejně spojován s politickými ambicemi a machinacemi Berezovského, měl totiž pocit, že pokud se jeden ze zakladatelů Sibněftu v zásadě pokusil zmanipulovat prezidentské volby, mohlo by se to na firmě negativně odrazit. Oba muži spolu ostatně na téma nutnosti, aby se Berezovskij veřejně nijak ke zmíněné ropné společnosti nehlásil, vedli řadu rozhovorů, a on ochotně souhlasil, protože se nijak nehodlal podílet na jejím vedení, dokonce je třeba říci, že o tom, jak se řídí podnik operující v petrochemii, vůbec nic nevěděl, a neměl ani důvod se něčeho podobného účastnit. Jeho úkolem bylo celý tento projekt spustit, postarat se o privatizaci dané firmy a následně chránit její zájmy tím, co dělal pro Jelcina, zatímco takové záležitosti jako účetní knihy nebo manažerská rozhodnutí, natož každodenní chod Sibněftu, šly mimo něj.

Dokud mu Abramovič dával peníze, dokud do Klubu Logovaz přicházely obálky, tašky či dokonce kufry plné amerických dolarů, které finančně podporovaly televizi ORT, ale také Berezovského čím dál nákladnější život, byl spokojen. Zatím jeho společník vycházel vstříc každé prosbě, takže poslal tu miliónek, tu pět, a i když si Berezovskij nebyl jist, kolik to dělalo celkem, muselo jít o částku převyšující třicet miliónů dolarů, přičemž mnohem víc mělo ještě dorazit. Bylo mu vlastně jedno, jaké ve firmě Sibněft zaujímá oficiální postavení, za rozhodující považoval, že dál chodily peníze.

Abramovič byl podnikatelem výkonným a spolehlivým, navíc si jej ovšem Berezovskij oblíbil i v osobním životě, takže spolu například chodili na večeře, jezdili na dovolenou a v nejrůznějších místech světa slavili své narozeniny. Už při svém prvním setkání si Berezovskij uvědomil, že tomu mladému muži rozhodně nechybí ctižádost, později však také zjistil, že mezi lidmi je nesvůj, takže se raději vyhýbá pozornosti publika, natož médií. Veřejnost o něm dokonce začala mluvit jako o „tajném oligarchovi“, o stoupající, ale tajemné hvězdě ruského byznysu, protože jej nikdo nikdy nevyfotografoval. Abramovičovi bylo ovšem jedno, co si o něm ostatní myslí, on si jen přál rozšiřovat své firmy, své podnikatelské impérium.

Berezovskij si byl jist, že volby, které se měly odehrát již za pár dní, poskytnou jeho svěřenci veškerou podporu potřebnou k tomu, aby mladík mohl dál stoupat vzhůru – Jelcin vyhraje a odměna těm, kteří jej podporovali, bude větší než kdy v minulosti. Už se tedy chystal vzít z regálu svého propagandistického oddělení další předvolební leták a opět jej ukázat Badrimu, když tu jej najednou vyrušil jakýsi velký rozruch na opačné straně patra. Vzhlédl tedy a uviděl svého mladého asistenta, který jej tak rozčiloval, jak k němu utíká a drží přitom v ruce bezdrátový telefon, takže na tvářích osobních strážců stojících kolem Ivana se objevil výraz zděšení – bylo prostě jasné, že se stalo něco závažného. Berezovského ze všeho nejdřív ve strachu napadlo, že Jelcin dostal další infarkt, jen on sám věděl už o čtyřech, které ten starý muž prodělal; kruci, bojovat proti komunistům nebylo nic lehkého, ale nějak to zvládal, ovšem vymyslet, jak udržet v chodu prezidentovo srdce, to by měl problém i on. Když k němu však asistent dorazil a začal překotně mluvit, uvědomil si Berezovskij, že vůbec nešlo o zdraví hlavy státu, nýbrž o jednoho z jeho nejbližších spolupracovníků.

„Zatkli je,“ vyhrkl Ivan a zastavil se před svým šéfem tak prudce, že uklouzl. „Zatkli nějaké Čubajsovy muže, kteří vycházeli z Bílého domu s lepenkovou krabicí, protože podle tajných agentů v ní bylo přes půl miliónu dolarů v hotovosti bez jakéhokoli potvrzení nebo dokumentu.“

„Podle tajných agentů? Jakých tajných agentů?“ zeptal se Berezovskij a jeho asistent se mezitím zklidnil natolik, že byl schopen vysvětlit, co se vlastně stalo. Vypadalo to, že v pozadí celé události stojí Koržakov, protože Čubajsovy pomocníky z volebního štábu zatkli příslušníci soukromého bezpečnostního útvaru tohoto bývalého Jelcinova osobního strážce.

To byl ovšem krok odvážný a také dost strašný, možná dokonce předzvěst státního převratu, protože Koržakov nutně musel vědět, že Čubajs si něco takového – navíc provedeného na veřejnosti a uprostřed voleb – nenechá líbit, ať již budou jeho lidé obviněni z čehokoliv.

„Zatčení jsou Arkadij Jevstafjev a Sergej Lisovskij,“ pokračoval Ivan. „Právě v tuto chvíli na ně míří pistolemi, vypadá to však, že jim nevzali mobily, takže mluvili s Čubajsem, a generál Lebeď už je na cestě, aby zařídil jejich propuštění.“

Berezovskij jen nevěřícně zakroutil hlavou a pak se podíval na svého přítele Badriho, který kouřil svůj oblíbený doutník, ale z jeho tváře nebylo možné nic vyčíst. Koržakov každopádně dělal čím dál zoufalejší kroky – ještě před měsícem byl velmi komunikativní, i když zároveň řadu lidí silně popíchl. Vydal totiž prohlášení, ve kterém vyjádřil názor, že volby vyústí v občanskou válku a měly by tudíž být zrušeny. Teď se však zdálo, že takovou válku se snaží vyvolat on sám.

Obvinění zmíněných dvou Čubajsových lidí bylo v této situaci podružné, Berezovskij a ostatní oligarchové nalili do předvolební kampaně tolik peněz, že by člověk po kterékoliv osobě vycházející z Bílého domu klidně mohl hodit kamenem a ještě i převrhnout nějakou krabici plnou hotovosti. Koržakov se prostě pokoušel volební klání vygradovat ve prospěch Jelcina, Berezovskij však dospěl k závěru, že tentokrát bývalý generál zašel příliš daleko.

Vzal tedy Ivanovi z ruky telefon, protože nastal čas se bránit, a hodlal co možná největšímu počtu lidí začít volat. Čubajs, jak mu bylo řečeno, už byl na cestě do Klubu Logovaz, takže by zde přečkali noc, jelikož bezpečnější místo by v Moskvě asi nenašli. Berezovskij si ovšem uvědomoval, že nejdůležitějším členem jejich skupiny momentálně není žádný oligarcha ani vedoucí volebního štábu. Peníze a ideologie byly velmi dobré karty, ty nejlepší však držela v rukou prezidentova dcera Taťána, a ve chvíli, kdy na druhém konci drátu uslyšel její hlas, už mu proto bylo jasné, že problém zvaný Koržakov se brzy nějak vyřeší.

***

O půl čtvrté ráno se v Klubu Logovaz stále ještě rozléhaly hlasy mužů, kteří patřili k nejbohatším a nejvlivnějším v Rusku, ale strach, který se Berezovského předtím zmocnil, už začínal ustupovat. Z budovy mezitím odešla Taťána, která tam předtím také dorazila, a Badri stále seděl pod televizorem, sledoval jej ovšem s ještě větší pozorností než dříve, protože na obrazovce se několikrát v zastoupení za Čubajse objevil generál Lebeď a do kamer řekl: „Vypadá to, že se někdo pokouší narušit probíhající volby, jakýkoli pokus o vzpouru však bude nemilosrdně potlačen.“

Byla to silná slova a Berezovskij cítil, jak se mu při nich už lépe dýchá, a z Badriho výrazu poznal, že celá tato situace se chýlí ke svému konci. Z telefonních rozhovorů Taťány a jejího otce slyšel jen to, co říkala ona, nepochyboval však o tom, že příští den ráno Koržakov skončí. Co víc, skálopevně věřil, že Jelcin propustí i své tři do té doby nejmocnější důvěrné přátele, kromě výše zmíněného člověka, s nímž pil vodku, šplhal na tanky a řídil také celou zemi, tedy ještě Michaila Barsukova, stávajícího předsedu FSB, který zřejmě umožnil zatčení Čubajsových mužů a Koržakova velmi podporoval, a Olega Soskověce, místopředsedu vlády a bývalého „rudého ředitele“ v oblasti ocelářského průmyslu, i když byli všichni tři pravicově ladění.

Pro prezidenta by takový krok byl nesmírně bolestný, vyslal by však jasný vzkaz na podporu demokracie, Jelcin prostě nebude v těchto volbách postupovat silou, on je vyhraje díky hlasům, které obdrží. Skutečnost, že přijde o Koržakova, jej hluboce zasáhne, zároveň mu to však může zajistit pokračování v úřadu.

Po pádu Koržakova by se oligarchové včetně Berezovského ocitli v ještě silnější pozici než dosud, přičemž on sám by pak začal hrát ještě významnější roli v Rodině a stal se tak blízkým hlavě státu jako nikdy. Není dokonce vyloučeno, že by se Berezovskij mohl angažovat v hledání nového člověka do čela FSB, Jelcin by na to uvolněné místo nepochybně chtěl někoho mimořádně loajálního, nějakého skutečně oddaného stoupence, který by věděl, kdy má něco podniknout, a kdy naopak nepodnikat vůbec nic.

O takovýchto věcech se však dalo přemýšlet až příštího dne a ve dnech následujících, v tuto chvíli se jimi Berezovskij mohl nezabývat a dopřát si trochu odpočinku.

Badri, který si právě zapálil další doutník, měl pravdu – je čas slavit.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .