TRITON

Praha / Kroměříž

Josef Kuře, Marek Petrů a kol.

Filosofie medicíny v českých zemích

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Kuře, Josef

Filosofie medicíny v českých zemích / Josef Kuře, Marek Petrů a kol..

-- 1. vydání. -- Praha : Stanislav Juhaňák - Triton, 2015

Anglické resumé

ISBN 978-80-7387-972-3

61:1 * 61(091) * (437.3)

- filozofie medicíny -- Česko

- dějiny lékařství -- Česko -- 14.-21. století

- kolektivní monografie

61 - Lékařské vědy. Lékařství [14]

Filosofie medicíny v českých zemích

Stanislav Juhaňák - TRITON

Josef Kuře, Marek Petrů a kol.

Filosofie medicíny v českých zemích

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak sířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Odborní recenzenti:

Prof. Mgr. et Mgr. Andrej Démuth, PhD. (Trnavská univerzita v Trnave)

Prof. PhDr. Petr Jemelka, Dr. (Masarykova univerzita v Brně)

Copyright © Josef Kuře, Marek Petrů a kol., 2015

© Stanislav Juhaňák - TRITON, 2015

Photography © Aleš Kelnar, 2015

Cover © Renata Brtnická, 2015

Vydal Stanislav Juhaňák - TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7387-972-3

Obsah

1. SLOVO ÚVODEM

I. FILOSOFIE MEDICÍNY V ČESKÝCH ZEMÍCH V MINULOSTI

2. FILOSOFIE MEDICÍNY V ČESKÝCH ZEMÍCH OD 14. PO 17. STOLETÍ

3. FILOSOFIE MEDICÍNY V ČESKÝCH ZEMÍCH V 18. A 19. STOLETÍ

4. ČESKÁ FILOSOFIE MEDICÍNY VE 20. STOLETÍ

5. ČESKÁ FILOSOFIE MEDICÍNY NA POČÁTKU 21. STOLETÍ

II. FILOSOFIE MEDICÍNY V ČESKÝCH ZEMÍCH V SOUČASNOSTI

6. ČLOVĚK A JEHO TĚLO

7. MEDICÍNA V ONTOLOGICKÉ PERSPEKTIVĚ

8. LIDSKÁ TVÁŘ

9. KOSMETICKÁ NEUROLOGIE

10. ARS VIVENDI - ARS MORIENDI ANEB UM ĚNÍ ŽÍT A UMĚNÍ ZEMŘÍT

11. NĚKOLIK POZNÁMEK K HLEDÁNÍ „DOBRÉHO UMÍRÁNÍ “ V MEDICÍNĚ POZDNĚ MODERNÍ DOBY

O AUTORECH

SUMMARY

1. SLOVO ÚVODEM

Medicína byla předmětem filosofické reflexe od nejstarších dob. Od svých antických počátků se medicína a filosofie setkávaly a protínaly, a to i navzdory rozdílnosti jejich východisek, přístupů, cílů a metodologie; přesněji řečeno právě proto. Přemítání o člověku, uvažování o extrémních situacích lidského života, jakými jsou narození, zdraví, nemoc a smrt, bylo a zůstává předmětem filosofie, stejně jako jsou tytéž situace předmětem medicíny a lékařské péče. Úzké sepětí medicíny s filosofií najdeme již na samém počátku medicíny oddělené od náboženského interpretování choroby a etablované v samostatný a svébytný obor. Je to především hippokratovská tradice, která chápala profesi lékaře úzce propojenou s profesí filosofa. Lékař má být zároveň filosofem. Termín iatrós filósofos, lékař-filosof, se průběžně objevuje v půltisíciletí dějin vzniku hippokratovských spisů zvaných Corpus Hippocraticum. V latinské tradici antické medicíny jde římský lékař Claudios Galénos ještě dále, když ve svém traktátu Quod optimus medicus sit quoque philosophus dovozuje, že dobrý lékař má být zároveň filosofem. K fysis nemocného podle Galéna náleží nejen to, co se děje v těle, ale i to, co se odehrává v jeho psychickém ustrojení. I niterný život člověka, jeho svoboda, odpovědnost a mravnost jsou námětem fyziologie neboli vědy o přirozenosti a její poruchy jsou předmětem úvah a zásahů lékaře-fyziologa. Tito dva zakladatelé západní medicíny, Hippokratés a Galénos, jejichž základní pojetí medicíny úzce související s filosofií lze stopovat v celých dalších dějinách, hluboce ovlivnili lékařství až do dnešních dnů. Medicína byla často považována za filosofii těla a filosofie za medicínu duše. Vzájemné setkávání a protínání medicíny a filosofie se stalo na celá staletí samozřejmostí.

Není divu, že i v novověké filosofii se v dílech mnohých filosofů objevují úvahy o medicínské praxi, o způsobech medicínského uvažování a klinického zdůvodňování, o povaze medicínského poznání, stejně jako o hermeneutice strukturující medicínské vědy nebo o cílech a povaze medicíny samotné. Filosofie medicíny se v průběhu novověku postupně vydělila jako samostatná oblast filosofického uvažování. Mnoho současných i nedávných filosofů věnovalo ve svých dílech pozornost medicíně jakožto předmětu jejich filosofické reflexe. V některých zemích se dokonce vytvořily specifické školy a tradice filosofie medicíny.

Dvacáté století se dvěma světovými válkami a svým mohutným vědecko-technickým rozvojem, jež se významným způsobem dotýká především medicíny, představuje obrovskou výzvu pro filosofickou reflexi. Byly to nejen nelidské pokusy na lidech ve druhé světové válce, ale zejména překvapivé vědecké objevy vyúsťující do takzvané „terapeutické revoluce“, jež vedly k intenzivním diskusím o etických aspektech medicíny. Po období debat o jednotlivých morálních dilematech, která s sebou přinášela biomedicína — ať už se jedná o problematiku asistované reprodukce, výzkumu na člověku nebo rozhodování na konci života - se pod prakticko-pragmatickými otázkami vynořily ještě jiné hlubší otázky tematizující samotné antropologické, epistemologické a ontologické předpoklady lékařství. Tak mnozí autoři vedle diskuse morálních dilemat a etických otázek objevujících se s vědecko-technickým rozvojem medicíny poukazují na latentně přítomné zásadnější aspekty, k nimž patří cíle a povaha medicíny, růst medicínského poznání a vůbec společenský význam a smysl medicíny. Přitom tyto aspekty nepatří do etiky ani lékařské, ani zdravotnické, ani do bioetiky, ale do širšího filosofického kontextu, přesněji k fundamentu, z něhož etika vychází či na něm staví.

Kromě značného rozvoje přírodních věd a technologií umožňujících zcela nové a dosud netušené diagnostické a terapeutické možnosti to byla zcela nová diskuse o podstatě nemoci (a zdraví), jež byla předmětem zájmu různých filosofických směrů, tak jak se vytvořily především ve 20. století - ať to je fenomenologie, hermeneutika či analytická filosofie. Myšlení takového Michela Foucaulta je ilustrací závažnosti filosofické reflexe medicíny. To dokládá jeho zkoumání idejí, praktik a institucí souvisejících s chorobností, šílenstvím a zrodem moderní klinické medicíny (Folie et déraison. Histoire de la folie à l´âge classique, 1961; Naissance de la clinique: une archéologie du regard médical, 1963). Epistemická změna se rovněž promítá do nového chápání a pojetí těla a tělesnosti, patologie a normality, stejně jako do výzkumu tkáně na buněčné, molekulární a genomické úrovni. Růst poznání v oblasti neurověd předjímá nové rozumění lidskému uvažování, prožívání a vůbec přináší nové chápání lidské mysli. Možnosti technologických zásahů do lidského organismu s sebou nesou otázky po modifikování a vylepšování člověka, povznášení z běžné fyziologické úrovně na hyperfyziologickou (enhancement), po změně lidské přirozenosti jako takové. Filosofie medicíny tak tváří v tvář novým biomedicínským poznatkům hledá odpověď na dávnou souhrnnou kantovskou otázku: „Co je člověk?“

Transformace medicíny v biomedicínu a v infomedicínu představuje naprosto novou a historicky unikátní výzvu pro filosofii. Technologizace medicíny, intenzivní medikalizace fází lidského života, jako je početí, narození, stárnutí, stonání a umírání, stejně jako paradoxy dehumanizované a depersonalizované medicíny, která na druhé straně chce být personalizovanou medicínou šitou na míru jednotlivci, jsou dalšími příklady výzev, které současné lékařství klade filosofii. Ukazuje se, že nejde jen o klasické otázky lékařské etiky, ale stále více o ujasňování filosofických a humanitních základů medicíny samé; nejedná se přitom jen o tzv. medical humanities nebo o filosofii vnášenou do medicíny, ale především o filosofii medicíny jako takovou, která je zároveň filosofií o podstatě člověka.

Kniha, která se dostává do rukou českému čtenáři a jež nejprve vyšla s jistými obměnami v polštině,{1} je prvním pokusem o zachycení české filosofie medicíny v jejím historickém i současném kontextu.

I. FILOSOFIE MEDICÍNY V ČESKÝCH ZEMÍCH V MINULOSTI

2. FILOSOFIE MEDICÍNY V ČESKÝCH ZEMÍCH OD 14. PO 17. STOLETÍ

TOMÁŠ NEJESCHLEBA

Ve starších dějinách nelze nalézt samostatný a svébytný obor, který se vyprofiloval v obdobích mnohem pozdějších jako filosofie medicíny. To však neznamená, že by dříve neexistovala a nebyla reflektována témata, která jsou v současné filosofii medicíny probírána. Jistěže nejen lékařská etika, jež se dnes stále více dostává do popředí, byla úzce spjata s medicínou již od nejstarších dob, ale byly to i další problémy, jejichž tematizace plní stránky současných odborných časopisů a publikací, jsou to např. otázky metody, definice zdraví a nemoci, života a smrti a další. Existence těchto témat v předmoderních dějinách je dána úzkou provázaností lékařství a filosofie, jak o ní svědčí již nejstarší řecké spisy a jak ji formulují slavné antické lékařské autority. I když se někteří starověcí lékaři brání přijmout souvztažnost medicíny a filosofie, přičemž tento postoj má své zastánce v každé době, převažující názor vyjadřuje název slavného Galénova spisu Nejlepší lékař je zároveň filosofem.{2}

Jistou souvislost medicíny a filosofie v období středověku, které nás nejprve bude zajímat, nalezneme v paradigmatické podobě u Isidora ze Sevilly, který medicínu nazývá druhou filosofií.{3} Toto východisko (initium medicinae) se plně projevuje v učené medicíně středověké, především v oné větvi lékařství, jež se vyučuje na středověkých univerzitách a jež je praktikována lékaři s univerzitním vzděláním. Provázanost filosofie a medicíny je zakotvena již v samotné organizaci univerzitního studia, kdy studiu lékařství předchází studium filosofie na artistických (dnes filosofických) fakultách. A podporují ji i autority nejen řecké, zosobněné již zmíněným Galénem a také Aristotelem, ale i arabské, v čele s Avicennou a Averroem. Avicennův lékařský spis známý pod názvem Kánon, jenž se stal ve středověku i renesanci základní učebnicí medicíny,{4} poskytuje témata svědčící o úzkém vztahu filosofie a medicíny. Jejich výčet, který vytvořila N. Siraisi a který podle ní představuje momenty indoktrinace medicíny filosofií, uchopíme jako metodologické východisko při výkladu filosofie medicíny ve starších obdobích, respektive se budeme řídit těmito čtyřmi okruhy: postavení lékařství v rámci věd a umění — tj. otázka metody; problematika živlů — elementů; téma nebeského vlivu a okultních kvalit; problematika vztahu lékařské teorie complexio a pojetí lidské duše.{5} Na vybraných autorech, aniž bychom si činili nárok na úplné postižení dějin medicíny ani dějin filosofie medicíny v českých zemích, se pokusíme prokázat návaznost na filosofickou problematiku v těchto bodech v různých oblastech především medicíny teoretické, ve fyziologii, patologii a diagnostice.

Ve starších obdobích odráží obecně přijímaný systém fyziologie původně antické, přírodně filosofické představy, v nichž přirozenost (fysis, natura) je chápána jako jednota stojící za mnohostí všech jevů a objektů. Za tuto jednotu je odpovědna převaha jednoho z elementů (voda, vzduch, oheň, země) ve větším světě — makrokosmu, kterým v menším světě — mikrokosmu (člověku) odpovídají tělesné šťávy — humory (krev, sliz, černá žluč a žlutá žluč). Jelikož elementy, živly můžeme charakterizovat prostřednictvím primárních kvalit (teplé, studené, suché, vlhké), je tomu tak i v případě humorů. Na fyziologický systém pak úzce navazuje patologie. Zdraví je chápáno jako jednota přirozenosti, rovnováha, respektive rovnovážné smíšení (complexio) elementů, tělesných šťáv. Nemoc naopak je znamením nerovnováhy, vzniká, když je rovnováha porušena. Diagnostické i terapeutické metody odrážejí tento systém fyziologie i patologie: v diagnostice se využívá především uroskopie a hematoskopie — vyšetřování moči i krve se soustředí na smyslový průzkum primárních a od nich odvozených sekundárních kvalit. Terapie je pak zaměřena na znovuobnovení ztracené rovnováhy tělesných šťáv prostřednictvím dodávání či odebírání látek opačných kvalit (suché proti vlhkému, studené proti horkému): dodáváním medikamentů nebo pouštěním žilou či projímadly apod.{6}

Zaměříme-li se na české země, vidíme, že studium medicíny na pražské univerzitě, založené roku 1348, je podobně jako na ostatních evropských univerzitách vybudováno na této řecko-arabské, původem galénovsko-hippokratovské fyziologii a patologii.{7} Nahlédneme-li do děl nejvýznamnějších lékařů vrcholného středověku v českých zemích, seznáme, že tito, povětšinou mistři na pražské univerzitě, vskutku netvořili v evropských zemích výjimku.

Jako svědky si můžeme vzít tzv. regimina sanitatis, středověké životosprávy, které navzdory svému víceméně popularizačnímu charakteru obsahují i odbornou stránku, ať již se jedná o regimina výuková, všeobecná nebo osobní, určená vysoko postaveným osobám, např. panovníkům.{8} Jejich cílem je pěstování a udržování zdraví prostřednictvím nalezení správné míry, rovnováhy, vyváženého poměru tělesných šťáv, humorů. Tyto dietetické spisy obecně vycházely z koncepce „šesti nepřirozených věcí“ (sex res non naturales), tzn. vnějších okolností (česky se překládá jako „ovzduší, strava, spánek a bdění, vyprazdňování a naplňování, pohyb a klid, rozmanitá duševní hnutí“{9}), které nemají co dělat s vlastní stavbou lidského těla (proto jsou „nepřirozené“), nicméně na tělesný a duševní stav člověka působí, a tak je možné je ve prospěch člověka správnou životosprávou usměrňovat.

Je tomu tak i v případě regimentu zdraví pro krále Karla IV., jehož autorem je první jménem známý lékař v českém prostředí Mistr Havel ze Strahova (zemř. po 1388).{10} Součástí jeho „úvah“ je i koncepce complexio, teorie základního smíšení kvalit, která vytváří typologii základních lidských charakterů podle převahy jedné ze čtyř humorálních látek, jak ji systematicky vyjádřili Galénos a Avicenna.{11} Přiměřená komplexe, píše Mistr Havel, se „udržuje podobným“, nepřiměřená pak „prostřednictvím protikladů až k uměřenosti. Sangvinikům ať je proto podáván pokrm tíhnoucí k chladu a suchosti a cholerikům tíhnoucí k chladu a vlhkosti a flegmatikům k horkosti a jemnosti a melancholikům k horkosti a vlhkosti.“{12}

Koncepce „šesti nepřirozených věcí“ je ve středověku a v renesanci součástí distinkce mezi „res non naturales“, „res naturales“ a „res contra (praeter) naturam“. Zdraví je chápáno jako to, co je v souladu s přirozeností („secundum naturam“), nemoc jako to, co je proti přirozenosti (proti přírodě).{13} Na tomto pozadí je formulována a rozvíjena teorie komplexe, která, jak již bylo řečeno, patří mezi momenty, kde dochází k indoktrinaci medicíny filosofií v návaznosti na četbu první knihy Avicennova Kánonu (termín complexio byl později nahrazen termínem temperamentum).

V případě, kdy se humorální fyziologie a patologie začne dotýkat vztahu těla a duše, což je další klíčové téma stojící na pomezí teoretické medicíny a filosofie, dostává se do souvislosti s teorií poznání, která ve středověku byla formulována aristotelsky. V případě českých zemí to můžeme doložit na díle Albíka z Uničova (1358— 1426), nejvýznamnějšího českého lékaře období konce 14. a začátku 15. století, který byl autorem mnoha spisů s lékařskou tematikou jak regimin sanitatis (pro krále Václava IV. a Zikmunda Lucemburského), tak spisů určených pro univerzitní výuku.{14} Albík například o lásce uvádí, že „Herojská láska je tvorby černé žluči podráždění kvůli lásce k ženě. A je to suchá nemoc přední a střední části hlavy, protože jde o poškození schopností, a to především rozpoznávací schopnosti a následkem toho i představivosti.“{15} Herojská láska je zde popisována naturalisticky jako onemocnění mající svůj zdroj v humorální nerovnováze. Tento proces, probíhající v lidském těle, má zároveň vliv na lidské kognitivní schopnosti. Albík zde zmiňuje schopnosti související s představivostí, která podle Aristotela poskytuje materiál pro rozumovou složku lidské duše. Není překvapivé, že lékařský výklad některých duševních procesů z perspektivy fyziologie nebo patologie se mohl dostávat do konfliktu s filosoficko-teologickými výklady lidského rozumu jakožto na těle nezávislého.

Albíkův současník a přítel Mistr Křišťan z Prachatic (cca 1366— 1439) byl mnohostrannou osobností a proslul zvláště jako matematik a astronom. Byť podle některých svědectví jako lékař nedosahoval velikosti Albíkovy, i jeho lékařské spisy se dočkaly velkého věhlasu a byly hojně rozšířeny. Vyniká mezi nimi traktát O pouštění krve (De sanguinis minucione), který odráží tehdejší znalosti lebotomie a hematoskopie.{16} Vedle již zmíněných principů humorální fyziologie a patologie, nyní využitých prakticky v diagnostice a terapii, se zde setkáváme i s jedním z dalších, výše zmíněných momentů prolínání filosofie a medicíny. Je jím působení nebeských těles, jež z hlediska filosofie vyžaduje zdůvodnění, které zdaleka ne všichni středověcí filosofové přijímali. Lékař je však akceptuje a vyzývá k jeho zohlednění při provádění zákroku. Píše, že dvanáct znamení zvěrokruhu se „vztahuje k různým částem těla“ a podobně i „planety v nich se nacházející tytéž části svým vlivem a mocí mění, posilujíce nebo zeslabujíce přirozené působení daného znamení.“ Mistr Křišťan na daném místě vztahuje vliv nebeských těles k praxi lebotomie: „Pravím, že jako planety v nebeských znameních podle rozličnosti svého působení podporují podávání pročišťovacích léků nebo mu brání, stejně působí napomáhajíce k dobrému nebo špatnému pouštění krve.“{17}

Využívání astrologie v medicíně se zaštiťovalo Galénovým spisem o kritických dnech (De diebus decretoriis), v němž se v lékařské prognóze operuje s nebeskými vlivy s teoretickým zajištěním v aristotelské a ptolemaiovské fyzice a astronomii.{18} Astromedicína se tak ve středověku stala nedílnou součástí lékařského diskurzu, a ačkoli se v patnáctém a šestnáctém století objevili kritikové této koncepce (především v návaznosti na útok na astrologii Giovanniho Pika della Mirandoly), právě v období renesance byla astromedicína rozvíjena (včetně českých zemí) nejen tradičním způsobem, ale také díky popularitě hermetických textů, jak ještě ukážeme.

Přesuneme-li se právě do 16. století, je možné zmínit z hlediska dějin medicíny i filosofie medicíny vzrůstající zájem o botaniku, kterou prezentuje již česky psaný Herbář Jana Černého (celým názvem Knieha lékarská, kteráž slove herbář aneb zelinář, 1517). Z hlediska botaniky (znalosti, systematizace, názvosloví) jistě představuje výrazný kvalitativní posun,{19} z hlediska filosofie medicíny lze konstatovat závislost na galénovské humorální fyziologii a od ní odvozených terapeutických postupů.

Totéž nejprve platí i pro Tadeáše Hájka z Hájku (1525—1600), nejvýznamnějšího českého lékaře, astronoma a učence konce 16. století. Hájek byl autorem ve vlastním slova smyslu pouze dvou lékařských spisů, z nichž se dochoval jen jeden, který je obranou proti nařčení z nesprávného postupu při léčení, takže je velmi obtížné z něj rekonstruovat jeho přístup k filosofickým předpokladům medicíny snad vyjma obezřetnosti, kterou choval vůči jak tradičním, tak novým (chemickým, paracelsiánským) lékům, pokud je neměl dostatečně ověřené.{20} Humorální fyziologie nicméně stála v pozadí jak tohoto spisu, tak jeho jinak přínosné knihy O pivě, kde se také věnuje léčebným účinkům tohoto moku.{21} Podobně (co do předpokladů humorální fyziologie) je tomu i v případě Hájkova překladu Mattioliho Herbáře z roku 1562, vynikajícího botanického díla (i co do českého názvosloví).{22} Z hlediska našeho tématu za zmínku stojí, že Hájek sám ve své předmluvě k dílu při výčtů způsobů působení kvalit rostlin se dostává k další problematice, jež tvoří další úzkou spojnici mezi filosofií a medicínou, k problematice tzv. okultních kvalit.

Hájek působení okultních kvalit neodvozuje od kvalit elementů, ale přičítá je působení nebeských těles nebo inteligencí či Boha samotného. Jeho vysvětlení okultních kvalit se tak dostává do blízkosti úvah, jež tématu věnoval na sklonku 16. století Jan Jessenius v práci, kterou obhajoval jiný významný lékař pozdějšího období Daniel Sennert.{23}

Z Hájkových děl medicínského významu je možné připomenout i knihu metoposkopií Aphorismorum metoposcopicorum libellus unus z roku 1562. Posuzování charakteru člověka podle vrásek a jiných tělesných znaků vychází z Aristotelova díla Zkoumání živočichů ( Historia animalium) a Hájek je vytváří v diskusi s italským lékařem a filosofem Hieronymem Cardanem, jehož metoposkopie, jež je považována za předchůdce moderní fyziognomie, nicméně vyšla až v 17. století. Podobně jako u Cardana i v Hájkově metoposkopii jsou jednotlivé vrásky spojovány s drahami planet, respektive s jejich kvalitami, které pak svědčí o temperamentu (převažující kvalitě) jejich nositele.{24} Hájkovy Metoskopické aforismy ukazují, že jejich autor postupně získává pozitivní vztah k Paracelsovi a využívá jeho koncepci signatur, tzn. morfologických podobností mezi rostlinou nebo její částí, částí lidského těla a skrytou silou, silou formující „signaturu“.{25}

Hájek nicméně neformuluje základní teoretické principy paracelsovské empirické medicíny, které jsou odlišné od tradiční řecko--arabské medicíny a odrazí se v odlišné koncepci fyziologie a patologie. K empirické medicíně odkazující se na dílo Paracelsovo, jenž ostatně v Čechách krátce také pobýval, se však hlásí mnoho lékařů a alchymistů na dvoře císaře Rudolfa II., kteří tak vesměs reprodukují základy body Paracelsovy nauky; zmínit bychom mohli Oswalda Crolla, Michaela Maiera a další.{26} Ve vztahu k našemu tématu by se jednalo o kritiku humoralismu, která spočívá v přesvědčení, že čtyři humorální látky a jejich sloučení nemohou být odpovědny za tak velkou mnohost a různost nemocí. Nemoc není dána porušením rovnováhy, nýbrž přichází zvnějšku a má substanciální charakter.{27}

Z plejády autorů, kteří se v rudolinské době věnují alchymii (ať už symbolické, nebo operativní){28} a jejím prostřednictvím hledají univerzální lék, krátce přibližme alespoň Oswalda Crolla (1560— 1608). Tento představitel paracelsiánského lékařství v Praze sepsal své slavné dílo Basilica chymica (první vydání Frankfurt, 1609), v němž v návaznosti na Paracelsa rozvíji spagyrii, tj. lékařskou nauku, která odděluje nečisté od čistého a vrací člověku zdraví pomocí chemických léků. Znalost dokonalé medicíny se odvíjí od korespondence mezi makrokosmem (světem) a mikrokosmem (člověkem), která ústí v pojetí člověka jako ztělesnění celého kosmu. Lékař musí znát vesmír, neboť nemoc má zdroj v duchovních semenech, která jsou skryta v přírodě. K léčbě se pak připravují chemické léky, které lékař získává z přírodních věcí prostřednictvím ohně, který zde hraje podobnou roli jako v anatomii nůž. Není to však pouze znalost přírody prostřednictvím „světla přírody“, co formuje lékaře, nýbrž také „světlo milosti“. Podle Crolla se lékař, aby poznal pravé složení přírodních věcí, musí vrátit ke Stvoření, ke Slovu Božímu, skrze něž všechny léky teprve získávají svou účinnost.{29}

Obraťme se však k snad nejznámějšímu lékaři tohoto období působícímu v českých zemích Janu Jesseniovi, jehož dílo si z hlediska filosofie medicíny ve starším období zaslouží zvýšenou pozornost.{30} Jan Jesenský — Jessenius (rodák ze slezské Vratislavi 1565 — popraven v Praze 1621) získal vzdělání ve filosofii a medicíně nejprve v luteránském Německu, posléze však především v italské Padově, kde byl žákem mj. filosofa Francesca Piccolhominiho a slavného anatoma Girolama Fabriciho ab Aquapendente. Právě Jesseniova padovská studia sehrála v jeho životě klíčovou roli, z tohoto důvodu tak můžeme celé jeho pozdější působení charakterizovat jako propagaci severoitalské pozdně renesanční medicíny a filosofie ve středoevropském prostoru.

V díle Jana Jessenia se setkáváme s oblastí filosofie medicíny, kterou jsme dosud netematizovali, a to s problematikou metody (z rozsáhlého korpusu přitom vybíráme pouze několik spisů relevantních pro naše téma). Jessenius jako odchovanec padovské filosoficko-medicínské školy se v návaznosti na metodologický požadavek obratu k empirickému zkoumání lidského těla{31} stává již ve Wittenberku konce 16. století horlivým propagátorem anatomické praxe. Brzy je však postaven před úkol praxi veřejných pitev obhájit a svůj důraz na anatomická zkoumání ospravedlnit. Činí tak v pozváních na jednotlivé pitvy a posléze také v popisu slavné první pražské veřejné pitvy, kterou vykonal v roce 1600. Popis vydal ve Wittenberku v roce 1601{32} a úvod k němu poskytuje různé strategie pro ospravedlnění anatomické praxe, které spíše než z medicíny samotné spadají do oblasti filosofie či filosofie medicíny.

První způsob obhajoby anatomie spočívá v odkazu na delfskou věštbu „poznej sám sebe“. Přestože v původním kontextu, jak o tom svědčí Ciceronovy Tusculské hovory, se výzvou rozumí „poznej svou duši“, již v první polovině 16. století se pasáž hojně využívá ve vztahu k bádáním anatomickým a Jessenius ji v souladu s touto lékařskou interpretací plně integruje do svého spisu, když anatomii chápe jako odpověď na tuto výzvu.

Druhý způsob ospravedlnění anatomické praxe spočívá v teleologickém přístupu k lidské anatomii a fyziologii. Jessenius v Pražské anatomii reprodukuje teleologické myšlení Andrease Vesalia, které je obsaženo v jeho epochálním díle De humani corporis fabrica.{33} Podobně jako Vesalius i Jessenius chce ukázat, že prostřednictvím anatomie je velebena „stavitelská a tvůrčí činnost svrchovaně moudrého Boha, který nezřídil v těle nic marného, nic přebytečného nebo zbytečného, nic, co by nebylo v nejlepším sledu a řádu“. Stavba lidského těla je pro svou účelnost považována dokonce za „dokonalejší než u živočichů prostých rozumu“. A stejně jako Vesalius i Jesenský přisuzuje ne zcela jednoznačně původ účelnosti nejen Bohu — božskému architektu —, ale vzápětí hovoří i o přírodě jakožto strůjci užitečnosti jednotlivých orgánů lidského těla, díky nimž člověk převyšuje ostatní živočichy.

Tyto pasáže spolu s odkazem na delfskou věštbu Jessenius zasazuje do renesanční mýtopoetiky, do báje o oslavě narozenin bohyně Juno, na jejíž počest vystavěl Jupiter tento svět jako divadlo, na kterém před zúčastněnými bohy hrály jednotlivé postavy v maskách své role (s aluzí na anatomická theatra). Na otázku, který z herců se bohům nejvíce líbí, „jednoznačně odpověděli, že nic není podivuhodnější nad člověka...“, což nelze chápat jinak než jako odkaz na slavnou větu z hermetického dialogu Asklépios či na řeč O důstojnosti člověka Giovanniho Pika della Mirandoly. Jessenius dokonce tvrdí, že člověk se na divadle postupně proměňoval v různé podoby a tvary, rostliny, zvířata a nakonec vystoupil i v podobě Jupitera samotného. V mytickém hávu se zde skrývá stěžejní moment Mirandolovy renesanční filosofické antropologie, představy o člověku jako stvoření neurčené přirozenosti, jako „chameleónovi“, který se může stát rostlinou, zvířetem i nebeskou bytostí.{34} Cílem celého mýtu u Jessenia však není reprodukovat Mirandolovu antropologii, ale jejím prostřednictvím zdůvodnit a dát důstojnost anatomickému zkoumání těla, neboť báje vrcholí tím, jak člověk ukazuje bohům, „co skrývá pod maskami herce“, jaká je jeho pravá přirozenost, zakrytá tělem jakoby maskou.

Jesseniovy způsoby ospravedlnění anatomické praxe svědčí o důrazu na anatomická bádání, který, jak již bylo řečeno, úzce souvisí s rozvojem metodologických zkoumání. Jessenius sám se odvrací od protestantské rétorizované logiky a obhajuje aristotelskou analytiku, která vyjadřuje postup od smyslového pozorování uchopeného induktivně prostřednictvím tzv. pravděpodobnostního sylogismu až k důkazu a definici. Induktivní anatomická bádání tím získávají na zvlášním významu v rámci takto metodologicky pojatého vědění, které ve vyjádření padovských aristoteliků začíná u smyslové zkušenosti, tedy poznání účinků nějaké dosud neznámé příčiny, skrze něž je tato příčina dokazována. Prvotní poznání této příčiny je však temné, proto nastupuje rozumová rozvaha, kterou získáme jasné poznání příčin, a konečně následuje druhý důkaz, jakýsi zpětný pohyb, kdy se z této příčiny dokazuje účinek, kdy se tedy ukazuje, proč je určitý účinek účinkem právě této příčiny.

Tyto úvahy o metodě vědění vytvářejí pozadí pro sémiotiku, jež je předmětem Jesseniova wittenberského vydání přednášek padovského lékaře a univerzitního profesora Emilia Campolonga z roku 1601, které opatřil předmluvou.{35} Lékařská sémiotika, zabývající se příznaky nemocí, stojí na pomezí mezi teoretickou medicínou a medicínou praktickou, neboť se jednak vztahuje k fyziologii a k teoreticko-metodologickým základům medicíny vůbec a jednak zároveň stanovuje východiska pro terapii. Základem medicínské sémiotiky byla teorie znaků, která má svůj původ u Aristotela. Klíčovou otázkou se pak stává, do jaké míry může znak, respektive v medicíně příznak, vystupovat v sylogismech. Vzhledem k tomu, že znak (příznak) je uchopitelný prostřednictvím smyslového vnímání, které není neomylné (pak i příznak nemusí neomylně označovat nějakou věc), se zdá, že sémiotiku a tím pádem i medicínu musíme považovat za „konjekturální umění“. Znaky se totiž nevyznačují dostatečným stupněm jistoty, proto sylogismy, v nichž se vyskytují na úrovni tzv. středního termínu, mají pouze pravděpodobnostní charakter. Jessenius tím s odkazem na padovskou školu naráží na meze lékařské diagnostiky v rámci nároků, které v jeho době byly kladeny na vědění.

Dílem Jana Jessenia, popraveného na počátku třicetileté války, se již dostáváme do 17. století. Zde není možné nezmínit, hovoříme-li o filosofii medicíny, Jana Amose Komenského (1592—1670), který sice nebyl lékařem, nicméně medicínu ve svém pozdním díle zakomponoval do rozsáhlého emendačního systému. V Obecné poradě o nápravě věcí lidských hovoří o lékařství v oddíle Pansofie, v rámci „dovedností, jak se uměle zabývat lidskou přirozeností po stránce tělesné i duševní“. Lékařství, které spolu s životosprávou vytváří umění žít v dobrém zdraví, mimo jiné klade podle Komenského několik podmínek na jeho představitele — lékaře. Především je to znalost všech pochodů, které se odehrávají v těle, dále znalost léčivých prostředků a nakonec jejich správné využívání. Komenský se přitom snaží skloubit tradiční medicínu galénovsko-hippokratovskou s medicínou paracelsovskou, když nabádá k pěstování anatomie, botaniky i chemie, jež byla doménou paracelsiánů.{36} Výslovně doporučuje znalost anatomie, která poučuje „o vztazích makrokosmu a mikrokosmu“, zároveň však i botaniku a chemii, které „umožňují předvídat účinky léků“.{37} S paracelsiánskou medicínou souvisí i Komenského důraz na zkušenost v lékařství: „Ovšem pozor na axióm: V lékařství více platí zkušenost než rozum a rozum více než autorita. Autorita Hippokratova, Galénova a jiných je jistě velká, avšak kde zkušenost a rozum přikazují něco opačného, je třeba na autority nedbat. Nebo naopak. Jestliže zkušenost stále odporuje rozumu, je třeba dát za pravdu zkušenosti. Z toho právě pochází ono zvláštní označení lékařů jako nejzkušenějších, protože teorie před zkušeností nepřináší žádný užitek“.{38}

Nejvýznamnějším českým lékařem 17. století, kterého je třeba uvést i v rámci filosofie medicíny, byl Jan Marek Marci z Kronlandu (1595—1667), který si pro své všestranné zaměření a zároveň význam přesahující hranice českých zemí vysloužil přezdívku „křesťanský Eukleides, český Platón, pražský Hippokratés“.{39} Epiteton má naznačovat, že Jan Marek Marci byl vskutku významným fyzikem a matematikem{40}, svébytným filosofem vytvářejícím vlastní systém a také slavným lékařem (i císaře Ferdinanda III.) a profesorem na pražské lékařské fakultě (také jejím mnohonásobným děkanem i rektorem).{41}

Pro tvorbu Jana Marka Marci je charakteristické sepjetí a provázanost jednotlivých vědních oborů, kterým se věnoval, a tak se filosofické představy promítají do lékařských a fyzikálních teorií a naopak.{42} Ve své filosofii představené nejprve v díle Idearum operatrium Idea (1636), charakterizované jako hýlozoismus (svět je složen z první látky a jediné substanciální formy, tzv. duše světa), zavádí emanaci či evoluci idejí, které jakoby vystupují na povrch ze substanciální formy, v níž byly přítomny latentně, skrytě. Obdobně představuje Marek svou myšlenku embryogeneze a formování organismů: rozvíjení zárodku podle souboru idejí uložených v semeni prostřednictvím tvořivé, tzv. plastické síly, která plán realizuje.{43}

Pro filosofii medicíny nabývá na zvláštním významu především Markův spis Liturgia mentis{44}, v němž se autor zevrubně a zároveň netradičním způsobem zabývá povahou epilepsie. Východiskem mu je rozsáhlá kritika teoretických základů galénismu. Jan Marek Marci odmítá humorální fyziologii i teorii pneumatů, tudíž i tradiční patofyziologii epileptického záchvatu, která hledá příčinu epilepsie v nahromadění hlenu v mozku, jenž blokuje pohyb pneumatu, čemuž se mozek brání křečemi (Jan Marek Marci zároveň odmítá i vysvětlení démonologické). Jan Marek chápe epilepsii jako samostatnou nosologickou jednotku, čímž se zásadně mění pojímání nemoci v rámci filosofie medicíny. Patofyziologickou příčinu epileptického záchvatu hledá v poruchách imaginativních funkcí mozku.{45} Pro uchopení mechanismů nemoci nicméně je podle něj zapotřebí dostatečná znalost funkcí mozku zdravého, tj. smyslového vnímání, imaginace, paměti a intelektuálních schopností.{46} Medicínské pojednání o epilepsii (jehož výsledkem je mimochodem také nová definice epileptického záchvatu na základě důkladné diagnostiky) tak přechází v pojednání filosofické s využitím fyziky (optiky v případě rozboru zrakového vnímání), biologie atd., přičemž Jan Marek Marci hojně diskutuje s postoji Harveye, van Helmonta a dalších.

Dílo Jana Marka Marci z Kronlandu z hlediska filosofie medicíny se již vymyká dosavadnímu způsobu vztahování se filosofie a medicíny, který jsme naznačili prostřednictvím témat z Avicennova Kánonu. Chápání nemoci na příkladu epilepsie, nový způsob sepjetí medicíny, filosofie a přírodních věd, z něj činí myslitele patřícího již plně do období novověku, který předznamenává témata moderní filosofie medicíny.

Literatura

BARTOŠ, H. Antická medicína: Medicina secunda philosophia. In: L. Fialová, P. Kouba, M. Špaček, M. (eds.). Medicína v kontextu západního myšlení. Praha: Galén, 2008, s. 17—29.

DIVIŠOVÁ, B. Nástin vztahu lékařství a filozofie; filozofie význačných lékařů v našich zemích v 16.—17. století. In: K. Černý, P. Svobodný (eds.). Historia, medicina, cultura. Sborník k dějinám medicíny. Praha: Univerzita Karlova v Praze, 2006, s. 71—82.

DRÁBEK, P. (ed.). Tadeáš Hájek z Hájku. Praha: Společnost pro dějiny vědy a techniky, 2000. (Práce z dějin techniky a přírodních věd, 1).

FLORIANOVÁ-MIŠKOVSKÁ, H. Středověké traktáty o pouštění žilou. In: Křišťan z Prachatic. O pouštění krve. Praha: OIKOY-MENH, 1999.

GALEN. De diebus (decretoriis, from Greek into Arabic. G. M. Cooper (ed.). London: Ashgate, 2011.

HLAVÁČEK, J. Hájek‘s Metoposcopy, between an Astrologically Directed Physiognomy and Paracelsus‘ Teachings of the Signatures, rukopis.

HLAVÁČKOVÁ, L., SVOBODNÝ, P Dějiny lékařství v českých zemích. Praha: Triton, 2004. Isidor ze Sevilly. Etymologie IV, 13.5. Praha: OIKOYMENH, 2003.

JESSENIUS, J. De Sympathiae et Antipathiae Rerum Naturalium Caussis Disquisitio Singularis, quam in publico pro virili ad Cal. Junii defendere conabitur M. Daniel Sennertus Vratislaviensis. Witebergae: Imprimebatur Typis Meissnerianis, 1599.

JESSENIUS, J. z Jasené. Průběh pitvy jím slavnostně provedené v Praze L. P. MDC, k níž byl přičleněn traktát o kostech. Překl. B. Divišová, H. Florianová, C. Matouš, D. Svobodová, O. Vodenková. Praha: Karolinum, 2004.

KOMENSKÝ, J. A. Obecná porada o nápravě věcí lidských II. Praha: Svoboda, 1992.

MACLEAN, I. Logic, Signs and Nature in the Renaissance. The Case of Learned Medicine. Cambridge: Cambridge University Press, 2002.

MIKKELI, H. An Aristotelian Response to Renaissance Humanism: Jacopo Zabarella on the Nature of Arts and Sciences. Helsinki: The Finnish Historical Society, 1992.

NEJESCHLEBA, T. Jan Jessenius v kontextu renesanční filosofie. Praha: Vyšehrad, 2008.

NEJESCHLEBA, T. Renesanční medicína: academici versus practici. In: L. Fialová, P Kouba, M. Špaček (eds.). Medicína v kontextu západního myšlení. Praha: Galén, 2008, s. 38—48.

NEJESCHLEBA, T., MICHALÍK, J. (eds.). Latin Alchemical Literature of Czech Provenance. Olomouc: Univerzita Palackého v Olomouci, 2015.

OTTOSSON, P.-G. Scholastic Medicine and Philosophy: A Study of Commentaries on Galen‘s Tegni. Napoli: Bibliopolis, 1984.

PICO DELLA MIRANDOLA, G. O důstojnosti člověka /De dignitate hominis. Přel. D. Sanetrník. Praha: OIKOYMENH, 2005, s. 59.

PURŠ, I. Tadeáš Hájek z Hájku a jeho alchymický okruh. In: I. Purš, V. Karpenko (eds.). Alchymie a Rudolf II. Hledání tajemství přírody ve střední Evropě v 16. a 17. stoktí. Praha: ARTEFACTUM, 2011, s. 426—459.

PURŠ, I., KARPENKO, V. (eds.). Alchymie a Rudolf II. Hledání tajemství přírody ve střední Evropě v 16. a 17. století. Praha: ARTEFACTUM, 2011.

ŘÍHOVÁ, M. Dvorní lékař posledních Lucemburků. Albík z Uničova, lékař králů Václava IV. a Zikmunda, profesor pražské univerzity a krátký čas i arcibiskup pražský. Praha: Karolinum, 1999.

ŘÍHOVÁ, M. a kol. Kapitoly z dějin lékařství. Praha: Karolinum, 2005.

ŘÍHOVÁ, M. a kol. Lékaři na dvoře Karla IV. a Jana Lucemburského. Praha: Paseka, 2010.

SERVÍT, Z. Jan Marek Marci z Kronlandu. Zapomenutý zakladatel novověké fyziologie a medicíny. Bratislava: Veda, 1989.

SIRAISI, N. G. Avicenna in Renaissance Italy. The Canon and Medical Teaching in Italian Universities after 1500. Princeton: Princeton University Press, 1987.

SIRAISI, N. G. Vesalius and the Reading of Galen‘s Teleology. In: N. G. Siraisi. Medicine and the Italian Universities 1250—1600. Leiden, Boston, Köln: Brill, 2001, s. 253—286.

SMOLKA, J. Postavení Tadeáše Hájka jako lékaře na císařském dvoře. In: Acta universitatis carolinae, historia universitatis carolinae pragensis, Vol. 48, No. 2, 2008, s. 11—32.

SMOLKA, J., ŠOLC, M. Metoposkopické aforismy Tadeáše Hájka. In: DVT — Dějiny věd a techniky, Vol. XLI, No. 2, 2008, s. 85— 102.

SOUSEDÍK, S. Filosofie v českých zemích mezi středověkem a osvícenstvím. Praha: Vyšehrad, 1997.

ŠTOLL, I. Jan Marek Marci. První český fyzik. In: Pokroky matematiky, fyziky a astronomie, Vol. 41, No. 6, 1996, s. 281—295.

TICHÁ, Z. Úvod. In: J. Černý. Knieha lékarská, kteráž slove herbář aneb zelinář. Praha: Avicenum, 1981, s. 9—20.

VIVES, J. L. Opera omnia, I. Basileae 1555. Jan Marek Marci. Život, dílo, doba. Lanškroun: ROSA, 1995.

3. FILOSOFIE MEDICÍNY V ČESKÝCH ZEMÍCH V 18. A 19. STOLETÍ

MAREK PETRŮ

Medicína 18. století se začala stále více opírat o již etablované metody empirické a experimentální vědy. Přední lékaři a filosofové se stávali zároveň i předními přírodovědci. Nejvýznačnější osobností rodící se lékařské vědy této doby byl fyziolog Jiří Procháska (1749—1820). V roce 1784 Procháska vydává práci „Úvaha o funkcích nervové soustavy“, na které je patrný vliv díla Newtonova, které bylo toho času vydáno v Praze, a to jak ve vědecké metodologii, tak také ve vědeckém světonázoru. Podobně jako Newton nespekuloval nad tím, co to je přitažlivá síla, nýbrž pozoroval její účinky, uspořádal a odhalil zákony pohybu, tak také Procháska zkoumá účinky příčiny skryté v nervové soustavě, kterou nazve po vzoru zakladatele moderní fyziky „silou nervovou“ (vis nervosa).

„Newton označil tajemnou příčinu fyzikální přitažlivosti jménem přitažlivost, vis attractiva, vypozoroval a uspořádal její účinky a stanovil zákony pohybu a tak zbudoval užitečnou nauku, jež je ke cti lidskému důmyslu. Takto musíme postupovat i my v nauce o činnosti nervového ústrojí: Latentní a dosud blíže neurčenou sílu v nervové dřeni, jež je příčinou její činnosti, nazveme vis nervosa (nervová síla) a její pozorované účinky, tj. funkce nervového ústrojí, uspořádáme tak, abychom mohli stanovit její zákonitosti. Tímto způsobem budeme moci položit základy pravdivé a užitečné nauky, která dá ještě lékařskému umění nové světlo a ušlechtilejší tvářnost.“{47}

Vis nervosa není všem nějakou novou tajemnou silou, která by prostě nahradila starý pojem „nervové fluidum“, nýbrž „nelze pochybovat, že nervová síla je výsledkem složení a organizace nervových hmot, nemůžeme však o ní říci nic více, než co nám může ukázat pozorování jejích účinků.“{48} Vis nervosa je podle Prochásky schopnost nervů přijímat zevní podněty a po jejich převzetí je přenášet velkou rychlostí oběma směry: podráždění, které přijde do mozku, vzbuzuje smyslovou percepci, když přijde do svalu, vyvolává jeho stah.

Z tohoto základního metodologického postoje pak vyšla celá fyziologie i filosofie medicíny 19. století. Na Procháskovo dílo navázal především I. M. Sečenov, zakladatel ruské fyziologické školy, a v Čechách a na Moravě pak svým způsobem Jan Evangelista Purkyně (1781—1869).

Procháska byl sice velmi bystrým a přesným pozorovatelem i analytikem, ale nikoli důsledným experimentátorem. Onen obří skok od pozorování k experimentu učinil právě až Purkyně. Vědecký svět Purkyně ohromil hned svou dodnes nedoceněnou dizertační prací „Příspěvky k poznání zraku ze subjektivního hlediska“ z roku 1818, kterou pochválil i J. W. Goethe. Po krátkém působení v Praze, kteréžto místo mu dizertace vynesla, se Purkyně stal profesorem anatomie a fyziologie na univerzitě ve Vratislavi, kde založil fyziologický ústav — první experimentální pracoviště svého druhu. Stal se tvůrcem mikroskopické anatomie, spoluzakladatelem embryologie a především autorem buněčné teorie. V roce 1851 se mu konečně podařilo získat vytoužené místo profesora fyziologie v Praze, kde se kromě vědecké činnosti věnoval i tvorbě umělecké, produkci filosofické a též vlasteneckým aktivitám.

Filosofii medicíny Purkyně poznamenal zejména svým důrazem na experiment. Dávno před vydáním klíčového díla francouzského fyziologa Clauda Bernarda „Úvod do experimentální medicíny“{49} z roku 1865 Purkyně ve jménu poznání a lékařství experimentoval, a to nikoli jen na zvířatech jako velký Bernard, ale především na sobě. Prováděl sám na sobě fyziologické pokusy s dávidly, projímadly, psychotropními látkami, zkoumal jevy závrati, hladovění, spánku a snů aj. Zprávu o těchto svých pokusech podal v rozkošném článku „Rozprava to tom, jak rozličné věci lékařské na svém těle zkoušel“{50}. Jestliže současná kognitivní věda si pomalu uvědomuje, že tradiční behaviorální metody výzkumu neumožňují studovat některé zásadní fenomény (jako jsou rozmanité jevy vědomí) a že je třeba provádět i experimenty v první osobě, tudíž sám na sobě, Purkyně výzkumem subjektivních fenoménů svou kariéru vědce začal. Již v roce 1818 napsal slova, která pozvolna doléhají k sluchu badatelů teprve dnes. Jestlipak Francisco Varela, zakladatel „neurofenomenologie“, metody pokoušející se sloučit „moderní kognitivní vědu s ukázněným výzkumem lidské subjektivní zkušenosti“{51} četl tuto Purkyněho výzvu?

„Jedinou cestou v tomto výzkumu je přísná smyslová abstrakce a pokus na vlastním organismu. Obé jest důležitým odvětvím fyzikálního umění vůbec, a vyžaduje zvláštní zaměření pozornosti, specifický a metodický postup utužování, cvičení a zručnosti. Jsou předměty přírodního bádání, které lze zjistit jen touto cestou, o nichž bychom jinak sotva měli tušení.

Podle toho by fysiografie získala ke své dosavadní pouze objektivní sféře také subjektivní; přičemž by nás samozřejmě zdánlivý nepoměr objemu obou nesměl mýlit, jelikož sféra subjektivního stojí teprve na začátku svého zpracování a přesto dává výhled na bohatý obor, jakmile tu jednou vznikne dosti velké soutěžení těch, kteří jsou schopni zaměřit svou pozornost na zvláštní smyslová omezení, zejména u patologických stavů, a jakmile se utvoří terminologie, které je třeba k vzájemnému dorozumění.“{52}

Svým filosofickým názorům a vyznáním dal Purkyně průchod zejména v anonymně vydaném spisku „Útržky ze zápisníku zemřelého přírodopisce“, který vyšel ve Vratislavi roku 1850. Filosofickým přesvědčením byl Purkyně „naturfilosof“: vesmír pojímal jako živý organismus a věřil ve světovou duši. Zjištění, že na smyslovém vnímání i myšlení se pomocí nervových drah a jejich periferních zakončení podílí celé tělo, aplikuje analogicky na velký organismus Země: ta také vnímá a myslí celá — přírodní živly představují její smyslové orgány, lidstvo její vědomí.

Zakončeme náš vhled do nejstaršího období filosoficko-lékařského myšlení Purkyněho poetickým textem „Předmětné nazírání duševního života v přírodě“, který může být též metaforicky čten jako ilustrace vztahu lékař—pacient.

„Často, když jsem odpočíval v trávě u vody, vychutnávaje krásy jara, a pozoroval čilý život broučků, kobylek, much, motýlů, vážek, vodního hmyzu, larev, červů a plžů ve vodě i mimo ni a vžíval se do jejich rozmanitých záměrů a plánů, pomocí nichž se uchovávají a těší ze své existence, zmocnilo se mne přání, abych měl schopnost zcela se pohroužit v jejich duše a mohl nazírat svět z jejich nízkého stanoviska; samozřejmě při zachování schopnosti kdykoli se opět vrátit ke své lidské inteligenci a srovnávat a posuzovat ráz jejich duševní omezenosti.

Dále jsem si říkal: nemohly by existovat bytosti, přírodní duchové, jimž by byla dána schopnost stejného ponoření jejich vědomí a myšlení do větších organických oblastí? Tak jako se moje duše nyní nazírajíc hrouží v různé mé smyslové orgány, kterým je přece také vlastní určitá živočišná individualita, tak by mohl takový přírodní duch pronikat svým vědomím živočišné rody Země a spoluprožívat jejich radosti i bolesti, aniž by se přitom musil zříci své vyšší duchovnosti — stejně jako my neztrácíme své nadsmyslové myšlení a snažení, když jsme se nějaký čas pohybovali ve své smyslovosti. Nic není více na překážku takovému pojetí než naše anatomická učenost. Vidíme, že mozek, do kterého umisťujeme bez nejmenší pochyby sídlo duše, proniká výběžky svého ústrojí v nervových obalech až k posledním prvkům uvnitř i vně organismu a všude je materiálně přítomen přinejmenším až k bodu dotyku, aby mohl přijímat ve svou vlastní substanci účinky vnějšího světa. Smyslové a pohybové orgány proto nejsou nikdy zcela izolovány od mozku, nýbrž jsou s ním svázány v hmotné kontinuitě, a přijmeme-li předpoklad různých proudů a oscilací, snadno pochopíme, jak tyto prostorově vzdálené orgány se svými afekcemi spolupůsobí v jednotě intuice a jak je naopak vysílána z organického duševního centra aktivita do jednotlivých orgánů duše. Předsudek o mechanické jednotě jako podmínce vnitřní jednoty života je překážkou, která nám brání pozvednout se k myšlence démonické jednoty života i duše. A proto bude myšlenka démona ještě dlouho patřit do říše mýtů.“{53}

Literatura

BERNARD, C. Úvod do studia experimentální medicíny. In: Claude Bernard Život a dílo. Praha: Státní zdravotnické nakladatelsví, 1961.

KRUTA, V. Med. Dr Jiří Procháska: život, dílo, doba. Praha: Nakladatelství Československé akademie věd, 1956.

PROCHÁSKA, J. Základy fysiologie člověka I. Praha: Československá akademie věd, 1956.

PURKYNĚ, J. E. Rozprava o tom, jak rozličné věci lékařské na svém těle zkoušel. Sebrané spisy, sv. 7. Praha: ČSAV, 1958.

PURKYNĚ, J. E. Příspěvky k poznání zraku ze subjektivního hkdiska. Brno: Univerzita J. E. Purkyně, 1969.

PURKYNĚ, J. E. Útržky ze zápisníku zemřelého přírodopisce. Praha: Mladá fronta, 1987.

VARELA, F. Neurophenomenology: A Methodological Remedy for the Hard Problem. In: Journal of Consciousness Studies, Special Issues on the Hard Problems. Shear, J. (Ed.), Vol. 3, No. 4, 1996, s. 330—350.

4. ČESKÁ FILOSOFIE MEDICÍNY VE 20. STOLETÍ

JOSEF KUŘE

1 Úvod

Na počátku pojednání o české filosofii medicíny 20. století je třeba uvést jeden zásadní fakt, totiž že nic takového jako česká filosofie medicíny 20. století vlastně neexistuje. Česká filosofie a česká medicína se ve 20. století s výjimkou několika průniků vyvíjely mimoběžně. Medicína se v českém prostředí ve 20. století nestala předmětem intenzivní a soustavné filosofické reflexe. Tím méně lze ve 20. století najít něco, co by bylo možné označit za českou školu filosofie medicíny. Z mnoha důvodů se nic takového jako samostatný a specifický přístup k medicíně, který by vykazoval znaky samostatné „školy“ či „směru“, v české filosofii 20. století nevytvořilo. Třebaže by k tomu celá řada filosofických přístupů jako masarykovské kritické myšlení, pozitivismus nebo zejména fenomenologie či existencialismus mohly být východiskem. Je zajímavé, že česká fenomenologie se na rozdíl od fenomenologie v některých jiných zemích medicíně nijak explicitně nevěnovala. Na druhou stranu je zapotřebí dodat, že zejména tehdy, kdy medicína začala být velice zajímavou a inspirativní pro filosofickou reflexi, tedy ve 2. polovině minulého století, byla pro fenomenologii primární výzvou konfrontace s ideologií a totalitou. Jedním z nejpádnějších důvodů neexistence svébytné tradice české filosofie medicíny 20. století je skutečnost, že v českém filosofickém myšlení ve 20. století nelze nalézt žádného typického filosofa medicíny, který by takovou „školu“ či „směr“ mohl iniciovat nebo k němuž by se jeho pozdější žáci vztahovali. Nejenomže nevznikla žádná česká škola filosofie medicíny, jako se tomu stalo v některých evropských zemích,{54} ale v průběhu 20. století nelze najít jediného českého filosofa, kterého by bylo možné skutečně označit za filosofa medicíny.

Někteří z českých filosofů 20. století se sice problematikou medicíny a filosofickou reflexí medicíny zabývali jako jedním z mnoha dalších témat, nicméně nelze říci, že by mezi nimi byl někdo, koho by bylo možné skutečně označit za filosofa medicíny. Je pozoruhodné, že i přesto, že se někteří filosofové medicínou zabývali, během celého 20. století nebyl žádným českým filosofem napsán spis, který by bylo možné považovat za zásadní příručku filosofie medicíny. Všechny příspěvky české filosofie 20. století k reflexi medicíny jsou pouze dílčími fragmenty, bez systematického uchopení předmětu. Z minulého století neexistuje žádná monografie filosofie medicíny napsaná českým filosofem.

Jedinou česky vydanou monografií filosofie medicíny je paradoxně překlad filosofie medicíny sovětských autorů z 60. let minulého století.{55} Pokud bychom v české filosofii medicíny 20. století měli identifikovat něco, co by se blížilo nějaké škole, pak nejspíš jediný směr, který by zároveň bylo možné označit za školu, by byl marxismus-leninismus či marxismus. Mezi filosofy a filosofujícími lékaři ve 20. století najdeme několik autorů, kteří vycházeli z marxisticko-leninské ortodoxie či byli marxismem intenzívně ovlivněni, ovšem nevytvořili samostatnou filosofickou školu, šlo spíše o marxismem ovlivněné či o levicově orientované myšlení. Vzhledem k tomu, že tito autoři zůstali až na několik výjimek, k nimž patří zejména Jan Kamarýt a Rudolf Steindl, jejichž stěžejní dílo spadá do 90. let minulého století, na poli vymezeném oficiální ortodoxií, nelze je označit za specifickou školu filosofie medicíny. Filosofie medicíny jako „povinná škola“ v letech 1948 až 1989 je stěží označitelná za českou školu marxisticko-leninské filosofie medicíny, neboť daleko spíše se jednalo o „marxisticko-leninský internacionalismus“, který nacionální specifika eliminoval. Navíc po pražském jaru ukončeném sovětskými a internacionálními tanky bylo poměrně jasné, že nějaká samostatná česká zahrada filosofie medicíny nerozkvete. Už se příliš dobře vědělo, co je revizionizmus a normalizace.{56}

Česká kniha zabývající do určité míry i filosofií medicíny vyšla pod titulem „Medicína v kontextu západního myšlení“ až v roce 2008;{57} krom problematiky utrpení a smrti se ve své první části zabývá dějinami medicínského myšlení (s. 17—135). Proto toto dílo částečně spadá do filosofie medicíny.

Tato předběžná bilance tedy nedopadá pro českou filosofii příliš pozitivně. Jak uvidíme dále, lze v ní ovšem najít určité spíše příležitostné úvahy vztahující se k tehdejším aktuálním otázkám a problémům. Česká filosofie medicíny 20. století je tedy tvořena fragmenty jednotlivých autorů rozesetých v různých částech jejich děl. Mezi nimi můžeme rozlišit především dvě skupiny: jedna skupina jsou lékaři, kteří v duchu hippokratovské tradice jako lékaři-filosofové pokračovali v uvědomování si filosofického přesahu medicíny a reflektovali její filosofické základy, zejména epistemologické a antropologické. Tento kontakt s filosofií si udrželi lékaři více v době předválečné než po 2. světové válce. Jedním z důvodů je klasické humanitní vzdělání, které poskytovala předválečná gymnázia. Dalším důvodem je rostoucí medicínská specializace zejména v poslední třetině 20. století. V neposlední řadě to je i celková nepřízeň, kterou samostatné a kritické uvažování požívalo po celou polovinu minulého století (1939—1989).

Druhou skupinu autorů, kteří přispěli k české filosofii medicíny ve 20. století, tvoří filosofové, kteří se nějakým způsobem ve svém díle zabývali rovněž medicínou, biologií a přírodními vědami či filosofií vědy, třebaže tento zájem nebyl jejich prvotním či stěžejním filosofickým zájmem. V následujícím textu budou zmíněni někteří autoři z obou uvedených skupin a na dokreslení bude připojeno několik fragmentů z jejich děl. Není zde cílem podrobně představit české filosofické myšlení 20. století v kontextu medicíny, nýbrž ho pouze nastínit a přiblížit prostřednictvím několika vybraných autorů.

2 Filosofující lékaři

Ze skupiny filosofujících lékařů lze jako prvního uvést popularizátora medicíny a propagátora „moderního životního názoru“ Richarda Adamíka (1867—1952). Ve filosofii byl tento lékař stoupencem R. W. Emersona a zastával pozici mravního idealismu. Zabýval se problematikou zdraví, eugeniky, evoluční filosofie a „moderního životního názoru“. Jeho pojetí „moderního životního názoru“ je kombinací emersonovské inspirace transcendentalismem (odtud morální idealismus) a úctou k přírodě umocněnou jak evolučním pojetím (biologií), tak péčí o zdraví (medicínou). Emersonovské přesvědčení, že člověk je stejně jako příroda v jádru dobrý, mu nedovolovalo uvažovat o eugenice radikálním způsobem; jeho pojetí eugeniky je spíše podporou procesu přirozeného ozdravování než negativní selekcí na základě biologických znaků. Adamíkovo filosofické myšlení jako takové spadá spíše do poslední třetiny 19. století, byť svoje myšlenky formuluje v první třetině století dvacátého. Dle mého soudu je u Adamíka cenné zejména v dobovém kontextu méně neobvyklé mírnění eugeniky emersonovskou antropologií, takže Adamík usiluje spíše o celkový rozvoj zdraví než o masivní podporu veřejného zdraví eugenickými nástroji. Jiný aspekt, který zasluhuje zdůraznění, je souvislost s eugenickým myšlením, tak jak se vytvořilo i v českém lékařském prostředí první třetiny 20. století.{58}

Richard Adamík intenzívně přispěl k popularizaci medicíny. V edici Bibliotéka lékařských spisů populárních publikoval dvě díla:

Život pohlavní (svazek 30) a Choroby duševní (svazek 37). Jeho práce o medicíně mají přesah do filosofie, byť jejich těžiště je medicínsko-popularizační. K tomuto typu publikací patří zejména následující: O nemocech duševních (1901), Hygiena duševní práce (1904), Choroby duševní, jejich příčiny a jejich léčení (1907), O moderním názoru životním (1909), Síla vůle a životní energie (1913, 2. vydání 1922), O pověře v lékařství (1913, 2. vydání 1920), Zdravé a churavé nervy (1910), Otázky života (1923) a článek Degenerace a regenerace ve společnosti lidské (1902), který je z velké části uveden níže. Richard Adamík se v něm zabývá problematikou degenerace, jejích projevů a příčin (získaná a zděděná). Proti ní staví regeneraci jako sílu napravující patologii a restaurující celý organismus. Regeneraci považuje za sociálně velice důležitou a chápe ji jako přirozený proces (přísná sebevýchova a řádná životospráva). Cenný přitom z dnešního pohledu je celostní pohled na člověka a vědomí velice úzké propojenosti somatiky s psychikou.{59} Dá se říci, že z tohoto hlediska Adamík zastával to, co je dnes označováno jako holistická a psychosomatická medicína.

Vybraný fragment:

Degenerace a regenerace ve společnosti lidské (1902) {60} Richard Adamík

Pohlížíme-li na společnost s hlediska zdraví, postřehneme v ní dva velké proudy, které ji ženou, ovládají. První z nich posilovaný stále novými zdroji jak chorob získaných, tak dědičných snaží se přivést společenský systém k rozkladu a zániku — to jest proud postupné degenerace; druhý, síla regenerační, čelí proti prvému, jednak svou silou přirozenou a nad to vzděláním a uvědoměním lidským; tato snaží se získat vrch ve směru postupného vývoje. — Výslednicí těchto dvou elementárních sil, jež stále jsou v zápase, dána jest míra zdraví jisté společnosti: od nich závisí zdatnost a síla nejen na poli tělesném, ale i duševním, v nich je založena schopnost příštích pokolení, jak se týče, jich slabost, rozpad.

Známkou těchto dvou organických pochodů jest, že se odehrávají nejčastěji v několika pokoleních a sice cestou dědičnosti. [...] V denním životě jsme zvyklí vymezovat svůj názor na člověka příliš úzce; chápeme nejčastěji jen karakter jednotlivce bez jeho vztahů a souvislosti s pokoleními předchozími a bez vlivů, které na tyto působily. Chceme-li pochopit dosah degenerace a regenerace pro společnost, musíme počítat s celými rody [.].

Naše pozornost budiž především věnována rozsahu degenerace. Degenerace znamená v podstatě dědičnou úchylku od typu směrem k horšímu, t. j. která poškozuje potomstvo. Definice tato skrývá jisté obtíže, neboť bylo by někdy těžko rozhodnouti v daném případě, jedná-li se o odchylky ještě individuální variace či rázu chorobného. Sestupujeme-li totiž od bytostí silně degenerovaných k takovým, které nesou tvářnost lehkého zatížení aneb které vykazují poslední stopy vyhojeného zatížení, stává se pro nás úloha těžkou, ježto i lidé zdraví jeví odchylky, jež úplně jsou podobny odchylkám způsobeným degenerací. Na př. zvláštní abnormální tvar lebky, jistá deformita boltce, ještě více však jistý odchylný rys karakteru (jak uslyšíme dále) mohou být pouze individuální odchylkou jednotlivce, která spadá v obor normálního člověka. — Podobné nesnáze nalézáme však všude, kde jedná se o přechody mezi územím zdraví a choroby. Pro většinu případů však nepadá to na váhu a definice shora uvedená platí.

Degenerace může se vztahovat pouze na tělesný organism, jak tomu na př. u tuberkulosy, která dědičně jsouc přenášena ničí různé orgány a vede ku degeneraci po stránce tělesné. O této degeneraci tělesné se zde nemíníme šířit. Zde nás zajímá degenerace jiného druhu, nazval bych ji „degenerace osobnosti“, která je — ovšem měrou nestejnou — tělesná i duševní a která vede v extrému k rozkladu dotyčné bytosti. Mezi tělesnou a duševní stránkou jsou při této degeneraci nejužší vztahy, tak že nemožno je od sebe oddělovat, nýbrž naopak pokládat za blízce spřízněné, které se mohou stále v různých formách zastupovat. Tuto příbuznost na pohled zcela odlišných stavů duševních osvětlilo zvláště studium dědičnosti chorob duševních. [.]

Degenerace projevuje se ve velmi pestrých formách, jednou ve formě duševní choroby, jindy sebevraždy neb alkoholismu, ještě jindy jako pouhé zatížení dědičné ve formě abnormální povahy. — Kdežto formy těžké, jako jsou duševní nemoci, poutají nás svou jasností, mají lehčí formy — ony abnormální karaktery — nemenší důležitost svou velkou rozšířeností a sociálním významem. Chceme proto těmto věnovat zvláštní pozornost.

Někteří badatelé odlišují „dědičnou disposici“ od t. zv. „dědičného zatížení“ (Belastung) a „degenerace“. Toto rozdělení má praktický význam, protože označuje stupeň či velikost choroby. Rozumíme pak „disposicí dědičnou“ pouze sklonnost k chorobnosti, jakýsi slabý karakter; zatížením: těžší, lehčí dědičné založení zřejmě pathologického rázu, které je karakterisováno, jak udáno níže, četnými znaky tělesnými a duševními; v degeneraci pak vidíme již zjevný rozklad bytosti.

Příčiny degenerace jsou dvojího rázu: získané a dědičně založené. K prvým patří příjice a alkoholism. Do skupiny dědičných příčin spadají duševní choroby, padoucnice, hysterie a j. U získaných je pochod degenerační jasnější. Objasněme si ho příkladem: Muž získá příjičné onemocnění; následky mohou se objevit jednak na jeho osobě, jednak na potomstvu. Za nepříznivých okolností — buď nedostatečnou léčbou, neb dalšími pohlavními výstřednostmi neb špatnou výživou a těžkým existenčním postavením — dojde u něho v pozdějším věku k úbytím míšním neb postupné paralyse. Zde tedy vliv příjicce přivádí jednou míšní, jindy mozkovou chorobu. — Ožení-li se takový člověk brzy po získané affekci a byla-li tato nedostatečně léčena, nastávají buď potraty u ženy silou syfilitické infekce aneb se rodí dítko se znaky této choroby. Tato choroba však řídčeji inklinuje k pokračující degeneraci, spíše opačně za vhodných okolností může býti úplně regenerována. — Ač problém, zda získané nemoci přecházejí v dědičné, dnes definitivně není rozřešen, přece má se za to, že získaná choroba ať duševní ať tělesná, pokud poškození zárodku je vyloučeno, stěží může být východiskem a příčinou degenerace. [.]

Byla doba, kdy se pokládaly za nejjistější známku degenerace tělesné znaky, hlavně jisté tvary lebky, nosu, lalůčků ušních, končetin, celkové úměrnosti a j. Věřilo se, že znaky tyto jsou dostatečné ku prokázání dědičných poruch. S této troufalosti vědecké musí se mnoho slevit. Předně je celá řada duševních chorob, resp. degenerací, u nichž žádných podobných znaků neshledáváme. Za druhé nalézáme znaky ty i u osob, u nichž po celý život zjevů abnormálních nepozorujeme a kde si je vykládáme jako zbytky z degenerací přenešené na potomstvo. Jsou nám tudíž tyto znaky jen příspěvkem cenným k ulehčení diagnosy, kde nalézáme i jiné znaky degenerační.

Důležité jsou znaky vitální a funkcionální. U osob zatížených nalézáme často velkou, nepřiměřenou reakci na různé škodliviny vnějšího světa: předčasnou pohlavní vyspělost, brzký rozvoj duševních schopností při opožděném vývoji tělesném, záchvaty křečovité; při lehkých nemocech účast mozkových funkcí: delirium, spavost, halucinace. Podobně inklinují snadno k t. zv. neurosám: neurasthenii, hypochondrii, hysterii, epilepsii. Resistence proti alkoholu je snížena, nastává velká touha po požitcích. Pohlavně jeví zatížení různé anomálie. Pud pohlavní jednou je neobyčejně silný, jindy oslaben; často perversní atd.

Ještě větší rozmanitost vykazuje sféra duševní. (Buďme si ovšem vědomi, že zde jde právě o jemnější odstíny zatížení, o povahy, které snad nepropadnou po celý život chorobě, které však nicméně nesou v sobě jistý karakter pathologický.) Jak vypadá takový chorobný abnormální karakter? Nejhlavnějším rysem takých povah bývá porušení rovnováhy duševní. Bytosti ty, ač v životě zastávají různá i těžká povolání, zřídka jsou schopny rozumné, harmonické životosprávy. Brzy podléhají choutkám nálady, brzy se dávají strhovat pudovými touhami; tu se roznítí pro malicherný zájem, tam při vážné záležitosti nedovedou soustředit své schopnosti. Jsou schopni více naučených funkcí, ale neschopni samostatného počínání a svéráznosti. Jsou to zkrátka povahy, které mají stále více boje vnitřního než zevního a které jeví silně labilní rovnováhu duševní.

Jindy vystupuje do popředí značná duševní vznětlivost, až dráždivost se současnou skleslostí a vysílením. Bytosti takové reagují téměř na všechny dojmy výstředně. Jsou to přecitlivělé duše, které nedovedou nikdy zachovat dostatek chladnosti a střízlivosti, nýbrž vybíjejí celou svou zásobu citu najednou, aby hned na to upadly ve skleslost a otupělost. Jich povaha se pohybuje stále mezi dvěma extrémy exaltace a deprese.

U karakterů abnormálních nalézáme ještě další rys příliš stupňované, do popředí postavené vlastní já. Osoby takové snaží se upoutat pozornost na sebe ať již ješitností, neb pod pláštíkem obětavého altruismu aneb i sentimentálního mučenictví. Často dávají ovšem na jevo nepokrytý egoism prohlašujíce za pravé jen své způsoby a své počínání. Tato zvláštní chorobná ješitnost vede ku vytváření podivínského života. Bytosti ty musejí míti svá pravidla životní, své zvyklosti a i svou odlišnou mravnost a umění.

U abnormálních povah stýká a směšuje se stále dvojí život: ono abnormální prolíná stavy normální a dodává tím karakteru čehosi dvojakého, protichůdného. Nezřídka nalézáme též zvláštnosti, jdoucí až k perversitám, které jsou nejvýznačnější v životě pocitovém a citovém. — Zatížení bývají též často navštěvováni t. z. obsedantními představami, impulsy, afekty (Zwangsgedanken, Zwangsimpulse); konečně u nich pozorujeme jistou periodicitu v chorobných zjevech, na př. v záchvatech úzkosti, zuřivosti, žárlivosti, světobolu nebo ve změnách nálady, v náklonnosti k pití, hejření, i v odporu k životu.

Do této kategorie náleží celá řada tzv. typických povah; jsou to duše něžně naladěné, plačtivé, snílci, fantastické povahy, samotáři, lidé skrupulosní, náladoví, exaltovaní, excentričtí, svéhlaví, velikomyslní, beztaktní, utrhači, hejsci, novotáři, temperamenty nepokojné, zlomyslníci, podivíni, pořadatelé sbírek, vynálezci, oprávci světa, zneuznané povahy.

Nemusí snad býti široce dovozováno, že v každém případě lehčího zatížení musí se postupovat přísně kriticky a zevrubně psychiatricky, aby mohla býti určena povaha zatížená. Ojedinělý příznak nemluví ještě pro dědičné zatížení. Nutno, aby byl zjištěn soubor příznaků abnormálních, aby byla konstatována odvislost dědičná nejen v přímé větvi, ale i postranních, aby byla, možno-li, stanovena příčina choroby a její karakter. [.]

Dědičnost má tendenci přenášet na potomstvo prvky stejnorodé. I u přenášení chorob pozorujeme tento zákon, jen že zde nevládne výhradně, ba častější je zde právě dědičnost nestejnorodá či polymorfní. To jest jeden z nejzajímavějších problémů dědičnosti. Proč z otce duševně chorého zrodí se zase jedno dítě duševně choré, jiné více méně netknuté, třetí hypochondrické a čtvrté velmi inteligentní; proč duševní choroba splodí jednou nervovou chorobu, po druhé vzbudí sebevraždu; proč syn zatíženého otce zůstane netknut a vnuk propadá téže chorobě, kterou trpěl otec, neb chorobě podobné — to jsou fakta, která dnes pouze konstatujeme, ale pro něž nemáme dostatečného výkladu. Není zde možno šířiti se o těchto záhadách, připomínáme pouze, že příčiny těchto zjevů budeme nutně hledat v organickém podkladě nemoci — v chorém nervovém systému, jímž se zatížení přenáší, jednak ve škodlivinách získaných, jednak v procesu regeneračním, který hlavně cestou křížení přivádí lehčí stupně chorob v descensi.

Regenerace je pochodem stejné důležitosti jako degenerace. Dosud jí však nebyla věnována taková pozornost jako této, a to hlavně z toho důvodu, že její pochody jsou pozvolné, nenápadné, kdežto pozornost lidstva bývá upoutávána právě zjevy význačnými, zarážejícími. Regenerace, to jest síla napravující stavy pathologické a restaurující organism silou jeho vlastní, podniká boj s degenerací. Jich výslednice pak označuje zdolnost regenerace. [.]

Organism sám má jistou schopnost regenerační, třebas právě pro stavy dědičné není největší. Vidíme tak na př. při získané příjici. Čím delší doba od nákazy uplyne, tím větší pravděpodobnost pro donošení plodu. Podobně u tuberkulosy; třebas je disposice sděděna, nemusí proniknout v chorobu, jestli individuum není vydáno novým škodlivinám. Víme, že mnohé z chorob propukají teprve vlivem nepříznivých okolností, škodlivin a úrazů. Tak se probouzí padoucnice někdy po těžkém úrazu, leku, pohlavních chorobách; tak se vyvíjejí mnohé z chorob duševních u žen za těžkých porodů, v době šestinedělí neb kojení; jiné zase vlivem alkoholismu neb jiných výstředností. Pro některé dostačí již pouhé přirozené oslabení organismu, na př. za pohlavní dospělosti neb stářím. — Nedá se tudíž upřít, že by organism neměl schopnosti regenerační. Zdá se, že jen velmi těžké zatížení chová sklonnost k propuknutí, kdežto lehčí se regeneruje.

První pak úlohu na půdě regenerační hraje pohlavní křížení. Jako se pohybuje degenerace na cestě dědičné v několika pokoleních, tak nastává i léčba regenerativní cestou křížení. Jedinec zdravý spojující se s jedincem zatíženým oslabuje u potomků inklinaci k chorobě. Touto cestou upevňuje opět rod lidský své zdraví. — Ovšem má tato regenerace své meze; těžší zatížení a choroby jsou zřídka schopny regenerace. Vše závisí asi na anatomické poruše nervového ústroje.

V daném případě může skýtat dědičné zatížení obtíže, že nelze někdy i zkušenému psychiatru odhadnout dosah a sílu regenerace. Proto také obracejí se dnes lékařská opatření hlavně proti snoubení se bytostí těžce zatížených. Jest velmi litovati, že tato tak důležitá životní záležitost není dosud s dostatek regulována. Dosud přes tyto jisté vymoženosti vědy snoubí se bytosti s padoucnicí, alkoholismem, příjicí a takto šíří degeneraci dále. Zde jest povinností společnosti zasáhnout účinně proti tomuto zlu, neboť přirozený proces regenerační musí být podporován rozumným vedením lidským, jedná-li se o blaho celku.

Regeneraci přirozenou podporuje vše, co sílí organism. Jednak tedy vzdálení příčin škodlivých, jako jsou úraz, infekční nemoci, vysílení tělesné, příjice, alkohol a pod., jednak výborná výživa, spánek, zlepšení existenčních podmínek. Význam škodlivých vlivů nesmí se podceňovat, vždyť jimi často se probouzí v plné síle ztajené dědičné zatížení a to nemůže být lhostejným, chová-li organism ztajenou, snad oslabenou inklinaci či trpí-li zjevnou chorobou.

Z ohledu léčebného zasluhuje zmínky vypěstění silného karakteru u bytostí zatížených. Nic nemůže být vřeleji doporučováno než přísná sebevýchova a řádná životospráva. Veškeren romantism snílkování, podobně jako vše výstřední a náladové musí být odstraněno. Člověk takový musí si zvykat nazírat přísně realisticky na život, řídit svá jednání pevnou vůlí a potlačovat v zárodku chorobné tužby a pudy. Tím přispěje se mnoho ku zdolání zatížení. [.]

Dalším z filosofujících lékařů té doby je František Mareš (1857—1942), fyziolog, filosof, (nacionalistický a konzervativní a později fašisticky orientovaný) politik, profesor Lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze (od 1895), děkan Lékařské fakulty Univerzity Karlovy a rektor Univerzity Karlovy. Nejprve studoval filosofii, kterou nedokončil, poté pak medicínu. Ani jako profesor medicíny se nepřestal zabývat filosofií; byl stoupencem vitalismu (jeho nástupní rektorská přednáška v roce 1913 měla název „Život — tvůrčí síla“){61} a odpůrcem českého pozitivizmu. Filosoficky mu bylo blízké novokantovstí. Patřil ke kritikům pozitivizmu, materialismu, marxismu i darwinismu.

K jeho hlavním filosofickým pracím patří Idealism a realism v přírodní vědě (1901), Konec sporu o idealism a realism v přírodní vědě (1903), Psychologie bez duše. Ke kritice základů psychologie prof. F. Krejčího (1912), Pravda nad skutečnost (1918), Otázky filosofické, národní a sociální v politice (1923), Dialektický materialismus. Filosofie Leninova (1937) a Soumrak duchovní kultury před svítáním. Srovnání středověké filosofie křesťanské s přírodní vědou a filosofií nové doby (1939). Ze spisů věnovaných otázkám filosofie medicíny pak je třeba uvést zejména následující: Mravnost a kultura. K otázce vivisekce (1910), Život — tvůrčí síla (1913) a Životní účelnost (1917).{62}

Edward Babák (1873—1926), lékař, fyziolog, biolog a filosof, byl výrazným organizátorem vysokého školství. Od roku 1917 byl profesorem fyziologie na Lékařské fakultě Univerzity Karlovy v Praze, od roku 1919 profesorem fyziologie Lékařské fakulty Masarykovy univerzity v Brně, kterou spoluzaložil. Byl nejvýznamnějším žákem prof. Františka Mareše (viz výše) a zakladatelem české srovnávací fyziologie. Stal se děkanem Lékařské fakulty (1921—1922) a rektorem Masarykovy univerzity (1924—1925). Z medicíny se věnoval zejména adaptačním vlastnostem organismu a fyziologii dýchání.

Edward Babák patřil k lékařům, kteří si uvědomovali filosofické základy medicíny a biologie. Ve svých filosofických pracích se vypořádával právě s biologickými a psychologickými teoriemi té doby. Již v roce 1904 publikoval studii Pojem biologie, kde se vymezil proti mechanistickým a materialistických koncepcím biologie. Odmítal pozitivismus a psychofyzický paralelismus. V duchu vitalismu zastával tezi o biologii, jejímž základem je životní princip (zřejmě vliv Marešův); podobně na psychologii aplikoval pojetí „psychologie s duší“. Jeho Tělověda byla základní poválečnou vysokoškolskou učebnicí biologie a fyziologie.{63} Je pozoruhodné, že je nejen příručkou fyziologie a biologie, nýbrž má i filosoficko-antropologické a psychologické základy. K jeho dalším biologickým a lékařským spisům s filosofickým přesahem patří O teorii vývojové (1904), O proměnách energií u živých těl (1917) a Filosofické důsledky novodobé biologie (1924),{64} které svědčí o tom, že se snažil domýšlet důsledky předpokladů a východisek, kterými se biologie a medicína nezabývá a z podstaty věci (i metodologie) ani zabývat nemůže. Filosofické důsledky novodobé biologie jsou Babákovou inaugurační rektorskou přednáškou, představují Babákovo zralé myšlení (zemřel rok po jejím publikování) a dokazují zájem Babáka-fyziologa o bližší i vzdálenější vědy, zejména jeho zájem o filosofii. Ve své rektorské přednášce si Babák všímá korelace mezi objektivizací přírodní vědy a mezi subjektem, který tuto objektivizaci provádí, kdy do hry vstupuje jeho osobnost, jeho já i jeho celkový filosofický názor. Zajímavý je Babákův důraz na účelnost, celistvost a komplexitu. Biologii i medicínu chápe v rámci modelu, který je dnes označován jako psychosomatický.

Vybraný fragment:

Filosofické důsledky novodobé biologie {65} Edward Babák

[...] dnes více než kdy jindy upíná se zájem i širší veřejnosti k tomu, jaké důsledky podávají vědy zabývající se výzkumem života ve všech jeho přerozmanitých projevech, jestliže jejich pěstitelé obrátí zrak od podrobného výzkumu k souvislosti dobytých poznatků s celkovým názorem na svět.

Takováto všeobecná úvaha ovšem chová mnoho „subjektivního“, závisíc od rozsahu vlastního zahloubání se do odborné práce výzkumné, i od zvláštních celkových disposic uvažovatelových. [.]

Přírodovědecký výzkum míří k pojetí bytí co možno „objektivnímu“, t.j. k pojetí pokud možno odpoutanému od „subjektu“, vlastní osobnosti, vlastního „já“. Ale odpoutání to žádá si značného úsilí duševního, i lze pozorovati, že odborní badatelé (čím detailnější, tím snáze) považují zhusta své formulované nálezy za fakta objektivně existující, a zapomínají na osobnostní podíl, kterým se při hledání a zvláště formulování svých „fakt“ zúčastnili.

Objektivisace „světa mimo mne“ bytujícího roste tou měrou, jak se o tom shoduje větší a větší počet subjektů, existujících — jak mi jest uznati — vedle mne, a čím je jejich shoda podrobnější. A tak jmenovitě fysika a chemie, obrátivší svoje snahy k nejdůkladnějšímu prozkoumání povahy objektivního světa metodami pokusnými, dovolujícími komukoliv za určité konstelace podmínek o objektivní existenci jevů se přesvědčiti, pokročily v nové době tak velkolepě a odkryly na podkladě důmyslných úvah tolik fakt před tím lidstvem netušených, že se mnohým zdá sama podstata objektivně bytujícího světa i jejich vlastních osobností v základě vyložena. Nesmírná jakostná rozmanitost dojmů prožívaných nitrně — ve vlastním „já“ — zdá se jim u vztahu k působnostem zevnějšku býti již úplně převedena na objektivně existující mnohosti. Celý svět jeví se jím býti již redukován na číselné vztahy, spočítán, změřen; anebo bude již v krátce změřen. Triumf objektivisujících věd přírodních zatlačuje mnohým úplně problémy subjektivna, ba — aspoň v teoretické úvaze — problémy ty vůbec odstraňuje. Pak ovšem není třeba dbáti těch, kdo by chtěli připomínati subjektivní kořeny všeho toho budování objektivního názoru na svět. — Jen mimochodem upozorňuji, že však právě nejnadšenější přívrženci objektivního názoru na svět v podivné nedůslednosti bývají subjektivně nejcitlivější, a tak dovolují uplatňovati se v plném rozsahu stránce subjektivní.

Také biologie náleží k přírodním vědám objektivně badajícím, avšak u srovnání se světovým názorem, ke kterému podle mnohých vede fysika a chemie, je situace biologie — vědy o životě — poněkud odchylná, jak v hlediscích, tak i potom v celkových důsledcích. Pokud biologie zkoumá život, jak se jeví na živých objektech, metodami vzatými z fysiky a z chemie, anebo přiměřeně upravenými, je vědou objektivní či lépe objektivisující; ba lze říci, je takřka užitou fysikou a chemií živých bytostí. Ale je fysikou a chemií živých bytostí jen po jistou míru, neboť vedle fysikálních a chemických jakostí či lépe mnohostí nalézá v živých tělech jakosti, které nezná fysika a chemie a jež nejsou převeditelné na vztahy číselné. Nade všecko jasně to vyplývá ovšem odtud, že biologie se nemůže obejíti bez hlediska subjektivního, ba subjektivisujícího: na sobě samém především zkoumám nitrné děje duševní, subjektivní svůj život, u vztahu k objektivně zjistitelným dějům svého těla, objektivně zkoumatelného systému, resp. k dějům vnějšího světa, které prostřednictvím mého těla na moje nitro působí. Není však nikde hranice bezpečně určitelné, kde bych mohl subjektivno naprosto vyloučiti u jiných živých bytostí, které tvoří plynulou stupnici od jiných bytostí lidských, kterým nemohu duševní život upříti, až k „nejnižším“ organismům.

Pohlédněme podrobněji na povahu přírodní vědy o živých bytostech, biologii, a to předem na objektivní povahu její.

Biologie využila již u veliké míře znamenitých pokroků přírodních věd, zabývajících se výzkumem neústrojné přírody a pokouší se vyšetřiti veškeré fysikální, fysikálně chemické i chemické stránky projevů životních. Mluví se o tom, že biologie rozebírá živou bytost v soubor dějů fysikálních, fysikálně chemických a chemických, jak je známe ze světa neživého; ale zároveň nacházejí se v živých bytostech i úkazy, jakých není ve světě neživém, ale jež lze v našich laboratořích uměle napodobiti a tak fysiku, fysikální chemii i chemii uměle rozšiřovati. Výzkumy úkazů osmotických, fysika koloidů, chemie organická atd. nabyly právě výzkumem živých bytostí znamenitého podnětu, i nelze dohlédnouti mezí, ke kterým až tyto obory vědecké dojdou. Již jen chemie bílkovin poskytuje nedozírné úkoly do budoucnosti.

Fysikálním, fysikálně chemickým a chemickým rozborem živých těl však zdaleka nevystihneme všech podstatných charakterů světa organismického; ba když přehlédneme celkovou povahu této stránky objektivního výzkumu života, přiznáme si, že tato analyse je pouze částí objektivního výzkumu biologického. Živá bytost totiž — a po té stránce není pražádného rozdílu mezi „nejnižšími“ a „nejvyššími“ — není pouze souborem látkových a energetických dějů, v něž se snaží rozpustiti badání fysikální, fysikálně chemické a chemické, nýbrž ujednocenou soustavou, která projevuje děje fysikální, fysikálně chemické a chemické jako nástroje, prostředky mířící ke konečnému cíli, jímž jest udržení, zachování této živé soustavy (po případě i zachování jejího potomstva). Organismus není hromada látek, ani vír energií, nýbrž pořádek, celek — a tato celistvost, celkovitost je neméně podstatným jeho znakem, jako průkaz nesčetných rozmanitostí fysikálních, fysikálně chemických a chemických, ve které podrobná analyse integrovanou soustavu živé bytosti rozloží. Čím je bohatší výsledek takového rozboru s pokrokem badání analytického, tím větší je naléhavost synthese. To, co nejvíce imponuje ve zjevu živé bytosti, je právě její jednotnost v samé sobě i u vztahu k zevnímu světu, ke světu mimo živou bytost. Celkovost živé bytosti je takřka něco prvotního a přírodního i bezprostředního, kdežto podrobný její analytický rozklad je cosi druhotného, umělého a dovozeného.

Tato skutečnost, již každý biolog, který se zabývá vlastními projevy života, přímo a prostě cítí, odlišuje zajisté biologii od věd zkoumajících neústrojnou přírodu. Přírodovědecký výzkum života je zřejmě o tuto skutečnost bohatší než fysikální a chemické badání.

Nenapadne fysikovi a chemikovi, aby pátral ve svých objektech po prostředcích a účelech, kdežto fysiologovi je naprosto nezbytno vedle příčin a účinků spatřovati v dějích životních i prostředky a účely. Projevy života lze rozebírati v řetězy příčin a účinků, ale s hlediska teleologického jsou tyto úkazy vesměs reakce, upravující poruchy vzbuzené působnostmi z vnějšku přímo anebo nepřímo v živé soustavě — jsou to úkazy regulační.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Filosofie medicíny v českých zemích.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.