Akadémia temna 1

Spolok vyvolených

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Akadémia temna 2 – Nebezpečné putá

Akadémia temna 3 – Rozdelené duše

Gabrielle Poole

Akadémia temna 1 – Spolok vyvolených – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

8. kapitola

Cassie prudko otvorila oči. Asi sa jej niečo zlé snívalo. Šúchala si ruky, dívala sa na zvlnené závesy a vnímala mesačným svitom zaliate ticho. Zaspala až po polnoci, dovtedy ležala a v duchu sa desila Richarda. Že by tvrdá a prešibaná Cassie Bellová podľahla troche lacného šarmu? Úbohé.

Niežeby bol naozaj lacný. Je naozaj veľmi pekný. Ale tá krása je iba na povrchu. A je veľmi pravdepodobné, že zvyšok tých bohatých deciek je taký istý. Takže by nemala Randžitovi dovoliť, aby sa jej takto vtieral do mysle.

Bola presvedčená, že ju strašil aj v tej nočnej more, na ktorú sa zobudila, hoci si nepamätala podrobnosti. Sen sa rozplynul, keď otvorila oči, ale ešte vždy cítila pár temných očí vypálených zvnútra na viečkach. A ticho, ktoré vzišlo z takého sna, bolo vždy zlovestné, aj keď sa jej zdalo, že počuje ozvenu šepotu.

Nie, nebola to ozvena a nezdalo sa jej to. Naozaj niekto šepkal. Cassie zhodila nohy z postele a chvíľu bez pohnutia sedela.

Tiché našľapovanie. A ešte tichšie hlasy.

Isabella spala ako dieťa pod sedatívami. Cassie by ju najradšej zobudila, ale odolala pokušeniu. Sama môže zostať v posteli. Mala by zostať v posteli. Mala by si natiahnuť mäkkú prikrývku cez hlavu, nevšímať si tie tiché hlasy a zase zaspať. Naozaj, ale naozaj by sa mala starať iba o seba...

Kdeže.

Cez stoličku bol prehodený Isabellin dlhý sveter. Cassie si ho navliekla cez ramená a otvorila dvere.

Bol október a hoci nebolo zima, roztriasla sa, keď opatrne vykročila na chodbu. Žeby zase Jake? Tentoraz sa mu prihovorí. Tentoraz zistí, čo má za lubom.

Nebol to Jake.

Cassie sa pritisla k stene. Smerom k západnému krídlu ticho kráčali dve dievčatá a ona by jednu z tých siluet spoznala kdekoľvek: malá a dokonale tvarovaná postava s rozstrapatenými tmavými vlasmi. Keiko.

Dievčina vedľa nej bola trochu vyššia a plavovlasá. Cassie chvíľu trvalo, kým ju spoznala, lebo zvyčajne nosila vlasy zviazané do elegantného uzla: Alice, Keikina spolubývajúca. Keď na dvojicu dopadlo svetlo z nástenného svietnika, Cassie si všimla, že Keiko drží Alice za zápästie. Niežeby ju priamo vliekla za sebou, ale zdalo sa, že Alice nejde z vlastnej vôle.

Cassie sa zamračila.

„Keiko.“ Alicin šepot sa niesol tichou chodbou. „Toto sa mi nepáči.“ Donútila Keiko zastaviť.

Keiko sa obrátila čelom k spolubývajúcej a chvíľu na ňu ticho hľadela. Cassie sa primkla bližšie k stene.

„Už som ti to raz vravela,“ povedala Keiko zamatovým hlasom. „Je to požiadavka Vyvolených. Nemôžeš odmietnuť. No tak, Alice, čo by sa mohlo stať?“

„Neviem. Ja... Čo sa stalo naposledy? Ja si to nepamätám.“

Keiko silnejšie zovrela Alicino zápästie a ťahala ju ďalej. „To preto, že si toho veľa vypila. Ver mi, výborne si sa zabávala.“

„Naozaj?“

„Samozrejme. Tak poď už, je to pre teba pocta. Nočný drink v spoločenskej miestnosti Vyvolených? Niektoré baby zo školy by za túto možnosť vraždili.“

„Hej? Tak prečo ja?“

„Máš šťastie, že bývaš so mnou, to je všetko.“ Keiko sa na Alice usmiala spôsobom, ktorý sa Cassie vôbec nepáčil, ani z diaľky. No zdalo sa, že Alice to upokojilo.

„Tak mi teraz nedovoľ toľko piť, dobre?“

„Fajn, ja sa tiež pokúsim menej piť.“ Keikin hlas znel trochu naliehavejšie. „Čo si vlastne pamätáš? Z minulého večierka?“

„Iba to, že som tam bola. Veľmi veľa som rozprávala. Potom som sa opila. A ďalej už nič neviem.“ Alice pokrčila plecami a skoro sa zachichotala. „Vôbec som si neuvedomila, koľko som toho vypila.“

„Dám na teba pozor.“ Keiko sa usmiala a stisla jej ruku. „Ničoho sa neboj.“

Pustila spolubývajúcu, obrátila sa a pokračovala v ceste, ako by ju nezaujímalo, či ide Alice s ňou. Ona iba na okamih zaváhala a cupkala za ňou.

Cassie ich sledovala z dostatočnej vzdialenosti. Nechcela, aby ju Keiko zbadala, a okrem toho vedela, kam idú. Keiko odhodlane vystúpila na západné schodisko, viedla Alice na tretie poschodie a potom do chodby, ktorú ako pozorní duchovia strážili busty so slepými očami.

Cassie sa priblížila ku klenutej chodbe a odvážila sa nazrieť za roh. Na konci chodby boli tiene hlbšie, ale spopod dvier prenikal pásik zelenkastého svetla. Keiko neklopala. Stisla kľučku a obidve vošli do miestnosti.

Cassie si s úľavou vydýchla. Čo teraz? Nemôže tam zostať stáť a čakať, kým sa budú vracať. No keby sa vrátila do postele, aj tak by nezaspala. Toto bola jej jediná šanca ako zistiť, čo sa deje, a ak ju prepasie, tak to môže rovno zabaliť.

No tak, Cassie. Teraz počula tlmený cinkot krištáľu a tiché hlasy. Neznelo to ako bujará nočná párty, ale dvere boli hrubé a zvuky tlmené. Musela podísť bližšie.

Kútikom oka zaregistrovala záblesk a takmer vykríkla. V temnom výklenku pri dverách sa čosi pomaly pohlo.

Cassie zmeravela. Keď si jej oči zvykli na tmu, rozoznala, čo to je. Postava, chlapčenská postava. Jake Johnson. Pravdaže.

Od jeho hodiniek sa odrazilo svetlo, a keď sa odhodlala k nemu priblížiť, všimla si, ako ich rukou zakrýva. Uvedomil si, že ho prezradili.

Zdvihla hlavu a pohľady sa im stretli. Jeho tvár bola bezvýrazná, ale jemné trhnutie hlavou bolo dosť výrečné. Zmizni odtiaľto a vráť sa do postele!

Potom ho niečo vyrušilo a cúvol späť do výklenku.

Kroky. Aj ona ich počula. A nemala kam uniknúť.

Kroky sa teraz ozývali z odpočívadla. Nemohla nepozorovane vykĺznuť z chodby. Mohla len pribehnúť k Jakovi a skryť sa pri ňom. Potom si však spomenula na jeho záhadné nočné potulky. Naozaj chce byť v tichej tme s ním? V strachu, že ich objavia alebo vydaná jemu napospas?

Nie, rozhodla sa. Zaťala nechty do dlaní, zhlboka sa nadýchla a zvrtla sa.

Na začiatku chodby odrazu zastala mužská postava. Predtým videla iba jeho portrét – veľmi dobre ho nevystihoval, usúdila. Jeho oceľovosivé oči sa upierali na ňu a boli jediným svetlom v tej kamennej tvári. Sotva mohol mať vyše dvoch metrov, ale rozhodne tak pôsobil. Na zátylku sa jej naježili chlpy, akoby reagovali na elektromagnetické pole.

Sir Alric Darke sa usmial. „Cassie Bellová.“

Aj ona vyčarila ten najoslňujúcejší, ale zároveň aj najtupší úsmev, na aký sa zmohla. „Áno, to som ja. Dobrý večer.“ Zakývala prstami v neistom pozdrave.

„Zrejme ste sa stratili a je už veľmi neskoro. Môžem vám nejako pomôcť?“

S nervami na prasknutie, s vedomím, že za ňou stojí Jake, Cassie podišla k sirovi Alricovi. Očami zablúdil za ňu.

Zastala si pred neho, rozhodnutá udržať jeho pozornosť. „Keby ste boli taký dobrý. Mám veľmi slabú orientáciu.“

Vľúdne sa usmial. „Dosť rozľahlá budova, však? Nájdem niekoho, kto vás zavedie naspäť. Mimochodom, som Alric Darke.“

„Ja viem, áno, teda...“ Cassie, ešte vždy s úsmevom, si odkašlala, „videla som váš obraz.“

Chytil ju za lakeť a zaviedol k dverám spoločenskej miestnosti. Vyzeral milo, no šíril okolo seba auru sily, vodcovstva i akejsi skrytej hrozby. Keď prechádzali okolo ukrytého Jaka, Cassie uprene hľadela na dvere, aby ho neprezradila.

Sir Alric otvoril dvere a zaviedol Cassie dovnútra.

Svetlo bolo tlmené, ale miestnosť vyzerala rovnako elegantne ako zvyšok Akadémie. Zapôsobila na ňu tmavočervenými koženými kreslami, barokovými lampami, prepracovaným obkladom a farebnými obrazmi. Všimla si aj ľudí, ktorých poznala: Katerinu, Keiko, ruskú maturantku, ktorá s ňou chodieva na šerm. Boli tu aj iní z krásnych Vyvolených, ale Randžit nie.

A na vysokej pozlátenej stoličke sedela Alice so strieborným pohárikom v ruke, celá zmeravená a omráčená.

„Keiko.“ Hlas sira Alrica bol pokojný, no skrýval ľadovú hrozbu.

Japonka sa zvrtla, tvár mala bledšiu ako zvyčajne.

„Čo tu robí Alice?“

„Ona... to je... Ja...“

„Spolubývajúcich musíte rešpektovať,“ zasyčal.

„Ja som iba...“

„A o každej nočnej schôdzke by ste ma mali informovať, nie je to tak?“

Pokorne odpovedala: „Áno, samozrejme, sir Alric. Ospravedlňujem sa.“

Cassie síce Keiko nemala rada, ale zdalo sa jej, že reakcia sira Alrica na tento večierok je prehnaná. Prsty, ktorými ju držal za ruku, boli ako z ocele.

„Katerina,“ pokračoval zamatovým hlasom, „upracte tu. Keď sa vrátim o desať minút, chcem, aby ste už všetci boli preč. Aspoň vy by ste mali byť rozumná. Keiko, vy poďte s nami, prosím. Cassie zablúdila. Ukážete jej, ako sa dostane naspäť.“

Keiko vstala zo sedadla vedľa Alice, pohŕdavo si premerala Cassie, no sira Alrica obdarila úsmevom. „Samozrejme.“

Cassie čakala, že ju Alric nechá na milosť a nemilosť Keiko, ale vyšiel s nimi von a zatvoril dvere. Cassie sa nenápadne pozrela do výklenku, kde sa skrýval Jake. Bol prázdny. Jakovi sa podarilo ujsť, kým boli dnu.

„Cassie, počkajte na nás, prosím, na konci chodby. Keiko, vy tu ešte chvíľku zostaňte.“

Keiko obdarila Cassie  jedovatým pohľadom a zastala. Cassie kráčala ďalej. Cítila sa trápne a bolo jej Keiko trochu ľúto.

Sir Alric netušil, aký dobrý má sluch, vytrénovaný špehovaním Jilly Beatonovej. Jasné, že nechcel, aby počula, ako desať metrov od nej nadáva Keiko. Mal mäkký, ale vražedný hlas.

„Vodiť ich sem je zakázané!“

„Ja viem, sir Alric, ale...“

„Toto je posledné varovanie, Keiko. To, že ste dostali pridelené spolubývajúce, má istý dôvod. Rozumiete mi?“

„Áno, sir Alric. Rozumiem.“

Bez slova sa zvrtol a kráčal ku Cassie. Keiko cupkala za ním.

„Odpusťte mi, že som sa s vami nezoznámil skôr, Cassie.“ Sir Alric už nemal rozzúrený a chladný hlas. Zdal sa jej dokonca milý. Znel ako hudba. „Neprestajne ma zamestnávajú administratívne záležitosti.“

„To nič, aj tak ste tisíckrát lepší ako Jilly Beatonová.“ Očervenela. „Myslím u nás v Cranlake Crescent.“

Keiko za nimi mlčala, ale Cassie stále cítila jej pohŕdanie.

„Iste,“ povedal sir Alric po dlhej odmlke. „Zrejme tu prežívate silný kultúrny šok, ale myslím, že sem veľmi dobre zapadnete. Počujem o vás pekné veci od učiteľov i Vyvolených. Teší nás, že ste tu s nami na Akadémii, Cassie.“

„Ehm,“ zašomrala neisto, „to je skvelé. Ďakujem.“

„Ste tu spokojná?“

Naklonil hlavu a ona cítila, že by sa mala naňho pozrieť. Fakt úžasný muž. Čo nevidieť bude mať iste šesťdesiat, no stále vyzerá dobre a jeho charizma človeka až zrazí zo stoličky.

Usmiala sa. „Áno. Je to tu... fantastické. Jasné, že sa mi tu páči.“ Uvedomila si, že hovorí čistú pravdu.

„Dobre, to je dobre,“ prikývol. „Netrápi vás tu niečo? Nemáte nejaké... starosti?“

Cassie pokrčila plecami a odvrátila zrak. „Ehm, nie. Mala by som mať?“ Hlúpa poznámka, pomyslela si a v duchu si jednu vrazila.

No sir Alric ju buď nepočul, alebo to aspoň predstieral. „To som rád. Vždy vravím študentom, aby sa nebáli za mnou prísť s akýmkoľvek problémom, aj tým najtriviálnejším. Zapamätajte si to, Cassie, dobre?“

Jeho úsmev bol taký žiarivý a nákazlivý, že ho musela opätovať. „Niektorí študenti ma pokladajú tak trochu za... neprístupného. Som im vzdialený. To je, samozrejme, moja chyba, ale nechcem, aby ste si mysleli to isté. V mojej kancelárii ste vždy vítaná, Cassie – ak budete mať nejaké otázky, budete potrebovať pomoc alebo radu. Preto som tu.“

Medzitým prišli na koniec západného schodiska a on ju viedol chodbou ďalej.

Keiko ešte vždy mlčala, jej ticho bolo zlovestné. Hnev v nej len tak vrel a Cassie nevedela, či si to sir Alric všimol. Bola však rada, že je s nimi. Cítila sa s ním bezpečnejšie, takže keď vošli do vstupnej haly a sir Alric zastal, celkom sa preľakla.

„Keiko vás zavedie do izby.“

„Och, ja nepotrebujem... teraz je to už dobré, potrafím sama.“

Mľaskol a zasmial sa. „Ja by som sa trochu bál. Tá vaša orientácia! Prosím, Cassie, dovoľte Keiko, nech vás tam odprevadí.“

„Ale... no dobre.“ Cassie sa pozrela na Keiko, no ona zízala niekam do priestoru.

„Veľmi rád som vás konečne spoznal. Budete pre Akadémiu prínosom, som o tom presvedčený. Patríte sem, akoby ste sa tu narodili.“ Podal jej ruku. „Majte sa pekne, Cassie.“ Hlas mu schladol. „Keiko, zajtra ráno u mňa v kancelárii.“

Keiko mlčala, kým doznel zvuk jeho krokov. Potom ju Cassie počula zašomrať, ani nevedela, či sa prihovára jej. „Vieš, čie sú všetky tie sochy?“

To sa chce s ňou vážne rozprávať? Cassie prekvapene pokrútila hlavou. „Achilles?“ skúsila. „A vonku na nádvorí som videla Lédu s labuťou.“

Keiko sa zatvárila opovržlivo. „Tá labuť je preoblečený Zeus, ktorý si s úbohou smrteľníčkou robí, čo chce.“

„To viem,“ ohradila sa Cassie, ktorú pohŕdavý tón rozladil. „A tamto je Hermes, však?“

„Áno.“ Keiko, ktorú Hermes nezaujímal, sa obrátila k jeleňovi, ktorý sa v nehybnej hrôze vzpínal na zadných a zadok mu trhali mramorové psy. Prezieravým pohľadom to sledovala nádherne vytesaná žena.

Vo vzduchu cítiť chlad, pomyslela si Cassie. „A kto je toto?“

„Artemis, bohyňa lovu,“ odpovedala Keiko a znelo to pobavene. „Ten jeleň je Aktaión, lovec, ktorý si dovolil sledovať ju, keď sa kúpala. Artemis ho za trest premenila na jeleňa. A potom ho jeho vlastné psy roztrhali na kusy.

Ticho nepríjemne oťaželo. Nie, Keiko sa s ňou vôbec nemieni skamarátiť.

Zasmiala sa tak, že Cassie znervóznela. „No je to iba mýtus. Varovanie zo staroveku. K bohom sa treba správať s úctou, vieš? Človek sa im nesmie vysmievať. Predstav si napríklad túto tragédiu...“

Takmer proti svojej vôli Cassie nasledovala Keiko cez halu k mramorovej žene, ktorá sa krčila pri nohách inej ženy. Prosebnica zúfalo dvíhala jednu ruku, možno sa chránila a možno prosila o milosť. Žena nad ňou so sekerou pripravenou na úder vyzerala, že nemá zľutovanie.

„Toto je tvoja menovkyňa, vieš to?“ Keiko sa dotkla prosiacej mramorovej ruky. „Cassandra. Poznáš jej kliatbu?“

Cassie pokrútila hlavou, ale neodvážila sa niečo povedať.

„Bola to veštkyňa. Výborná a veľmi šikovná, jej proroctvá sa vždy naplnili.“ Keiko zasmrkala. „Cassandra sa nikdy nemýlila. A keď sa malo stať niečo hrozné, vždy o tom vedela. No nikto jej nikdy neveril.“ Jej úsmev bol veľmi nepríjemný. „Nikto.“

Cassie si odkašlala. „To je hlúpe.“

„Však? Toto je Klytaimnestra, ktorá ju zabila, keď si ju Agamemnón priviezol z Tróje. Cassandra vedela, že sa to stane. Odmietla vstúpiť do paláca a kričala, že v ňom cíti krv.“

„Aha.“ Srdce jej zúrivo búchalo. „Ani to jej neverili?“

„Nie, nikto jej neveril.“ Keiko s predstieraným smútkom pokrútila hlavou. „A tak vošla do paláca.“ Kývla smerom ku Klytaimnestrinej sekere. „A stalo sa, čo čakala.“

„Úbohá Cassandra,“ povedala Cassie a premáhala sa, aby sa jej netriasol hlas.

„Áno.“ Keiko si vzdychla, ale potom akoby sa niečo v nej zlomilo. „No, nebudeme tu strácať čas.“

„Ďalej zájdem už aj sama,“ povedala Cassie ťažkopádne. „Nemusíš so mnou chodiť, sirovi Alricovi to neprezradím.“

„Si veľmi milá. A on tiež,“ zasyčala Keiko.

„Hej?“

„Hej. Nepatríš sem, Cassandra. Myslíš si, že si zjedla všetku múdrosť sveta, čo?“ Jej falošná zdvorilosť sa rozplynula a pohŕdavo zafučala. „Si ukážkový prípad reklamy, to si pamätaj. Si tu pre naše dobro, nie my pre tvoje.“

Cassie zaťala päste, aby Keiko jednu nevrazila. Najmä nech ti neprasknú nervy, Cassie. Presne to chce. „O čo mu vôbec išlo? Prečo Alice nemôže ísť do spoločenskej miestnosti?“ Sarkasticky dodala: „Záležitosť Vyvolených, čo?“

Keiko neodvetila. O krok cúvla, potom ešte o jeden a natiahla ruku, aby vydeseného jeleňa pohladkala po boku. Prstami kĺzala po studenom mramore, až doputovala k rozzúrenej psej papuli. Cassie sa zachvela. To je teda socha. Tesáky akoby sa zabárali do skutočného mäsa.

„Ak nechceš mať problémy, tak sa nepribližuj k našej miestnosti.“ Keiko sa zvrtla, upravila si lesklé vlasy za ucho a usmiala sa na Cassie.

„A pekné sny.“

9. kapitola

„Čo tam po sochách.“ Isabella stála so založenými rukami, s výrazom napätého odhodlania v tvári. „Mňa zaujíma tento Hermes.“

„Ja sa z teba zbláznim.“ Cassie zdvihla obočie. „Za tú cenu by si si mohla kúpiť polovicu kráľovstva.“

Isabella pohladkala mäkkú, jemnú kožu kabelky. „A čo by si s ním robila? Ja ti jednu kúpim, Cassie! Nikdy ťa nesklame. To nie je pôžitkárstvo, ale investícia!“

„Čo? Polovicu kráľovstva?“

Isabella ju štuchla do rebier tak silno, že Cassie vyprskla od smiechu a zároveň lapala dych. „Kabelku Hermès, ty ignorante.“

„Nie, nie, to neprichádza do úvahy.“ Cassie si šúchala bok a rozhodne krútila hlavou. „Som spokojná s tou, ktorú mám.“

Nebola to celkom pravda. Aj po šiestich mesiacoch sa cítila previnilo, že ju v obchodnom dome ukradla. Ale páčila sa jej aj tak. V žiadnom prípade však nemôže dopustiť, aby jej Isabella kupovala veci. Nestačila by sa spamätať a mala by stádo poníkov. A kam by ich dala? Usmiala sa.

„Čo ti je smiešne? Oui,“ povedala Isabella predavačke rázne. „Vezmeme si ju. Acceptez túto kartu, nie? Merci veľmi.“

„Tvoja francúzština je diabolská,“ usúdila Cassie, keď hodila kreditnú kartu na pult. „No vždy lepšia ako moja.“

„To nie je pravda. A tá moja mi stačí! Poď, pri nakupovaní vždy strašne vyhladnem. Pozývam ťa na obed a ani sa nepokúšaj odvrávať. Na čo si sa ma to chcela spýtať?“

Cassie pri pohľade na podozrievavé predavačky nebolo do reči, a tak s odpoveďou počkala, kým vyjdú von a potom do reštaurácie na Avenue Montaigne.

Usadila sa na stoličke, ktorú jej čašník ukázal, a už sa zase cítila trápne. Tu to bolo ešte luxusnejšie ako v jedálni na Akadémii. A oveľa modernejšie.

„Dáme si poule au pot. Je to skvelé.“ Isabella sa na čašníka žiarivo usmiala a vrátila mu objemný jedálny lístok tak nadšene, že odletel ako lietajúci tanier. „No tak, Cassie, von s tým. Celé dopoludnie si ako zrezaná.“

„Zarezaná,“ opravila ju Cassie. „Skoro si trafila čašníka.“

„Neodbiehaj od témy,“ kamarátka jej pohrozila prstom.

„Isabella,“ zaváhala, „prečo by niekto uprostred noci chodil do miestnosti Vyvolených?“

Isabella otvorila elegantnú nákupnú tašku a so spokojným úsmevom do nej nazrela. „To neviem. Zabudol si knihy? Šiel na rande?“

„Nie.“ Cassie bubnovala nechtami do stola. „Bola to nejaká schôdzka. O druhej ráno.“

„Vážne?“ Isabella sa prehrabávala v nákupoch a nedávala pozor. „Mávajú Zhromaždenia v rozličnom čase. Nerob si starosti.“

„To nemohlo byť Zhromaždenie. Sir Alric o tom nevedel. Objavil sa tam a zúril. No a predstav si, bola tam aj Alice.“

Isabella odrazu zbystrila pozornosť. „Alice?“

„Vieš, spolubývajúca...“

„Áno, áno, viem koho. Ale Alice?“ Isabellin hlas znel namosúrene. „Prečo ona?“

„To by zaujímalo aj mňa.“

„Veď je to jasné, nie? Chcú ju prijať za novú členku,“ povedala Isabella hlasom plným horkosti. „No určite, Alice sa tam bude veľmi hodiť.“

Cassie prestala bubnovať a zopäla prsty. „To si nemyslím. Nerobili s ňou nijaký pohovor, na to by som vzala jed.“

„Mne je to ukradnuté. Nezaujíma ma to. Nemusíš ma utešovať.“

„Nie, o to mi nejde. Ja si fakt myslím, že sa tam zišli z iného dôvodu. Bolo to, akoby...“

„Pst!“ Isabella sa vystrela na stoličke a rázne zatlieskala. „Dosť! Už ani slovo.“

Cassie sledovala Isabellino nenápadné trhnutie hlavou a stretla sa s ľadovým pohľadom modrých očí.

Tri stoly od nich sedela Katerina Svenssonová a tri ďalšie dievčatá z maturitného ročníka. Katerina ani Cassie sa neusmiali.

„Nezdá sa ti, že sa tu ochladilo?“ Štuchla Isabellu a zachichotala sa, no smiech ju prešiel, keď sa dvere na reštaurácii znovu otvorili. „Dočerta. To je on. Nie! Isabella, nedívaj sa tam!“

Neskoro. Isabella sa celá rozžiarila a už naňho kývala. „Jake! Hej, Jake!“

„Mohla by si sa trochu upokojiť?“ mrmlala Cassie. „Alebo to nedokážeš?“

„Veru nie,“ povedala Isabella lišiacky. „Keď ide oňho, tak to nejde. Hej, Jake!“

No Cassie si pomyslela, že Jake nemá šancu sa k nim dostať. Katerina sa medzitým obrátila, a keď Jake prechádzal okolo nej, položila mu nežne ruku na plece a zvodne sa naňho usmiala.

„Jake, miláčik.“

Cassie síce cez poludňajší hluk nepočula, čo Katerina hovorí, ale vedela jej čítať z pier. Švédka vrhla na Isabellu povýšenecký úškrn, keď Jake, celý zaujatý, zastal. Sklonil sa k nej, pobozkal jej ponúknuté líce a čosi povedal. Katerina sa zasmiala, chytila ho za ruku a Cassie skľúčene čakala, že si Jake sadne a objíme ju.

Neurobil to. Cassie s prekvapením zdvihla obočie. Jake sa s úsmevom narovnal a pustil Katerininu ruku. Jej samoľúby úsmev zmizol, keď sa obrátil ku Cassie a Isabelle.

Cassie si musela zakryť ústa rukou, aby skryla radostný úsmev. A výraz na Katerininej tvári? Najradšej by ho vytesala do kameňa a ako posolstvo budúcim generáciám umiestnila na bustu vo vstupnej hale.

„Ahoj, Isabella. Ahoj, Cassie.“ Jake si povytiahol stoličku a sadol si. „Isabella, tuším si bola zase nakupovať. Ocko dal do zálohy ranč?“

Isabella ho päsťou udrela do ramena. „Ty ma trápiš, Jake. Ustavične ma trápiš.“

„To je vtipná poznámka, ty máš čo hovoriť. Čože si si kúpila?“

Isabella s lícami ružovými od radosti zdvihla tašku a otvorila ju. Keď si prezeral jej obsah, Cassie sa pozrela bokom.

„Nebolí ťa chrbát?“ spýtala sa sucho. „Máš ho celkom dobodaný.“

„Čože?“ Jake sa obrátil, no Katerina stihla odvrátiť jedovatý pohľad. Poškrabkal sa na krku a očervenel. „Aha, Katerina. To je v poriadku.“ Jeho jastrabie črty sa roztopili v bezradnom úsmeve. „Je neuveriteľná.“

„Neuveriteľná,“ zašomrala Cassie. „To teda je. Zaujímalo by ma, kde má svoju Keiko.“

„Tá je po škole,“ prehodil Jake a so škodoradostným potešením na ňu žmurkol. „Dnes ráno bola u sira Alrica v kancelárii. Zrejme jej poriadne vynadal.“

„Naozaj?“ naoko prekvapene sa spýtala Cassie. Takže sir Alric s tou chuderkou včera večer neskončil? No nedokázala sa ubrániť úsmevu. „Úbohá Keiko.“

„Veru, sir Alric sa vie niekedy poriadne nahnevať, dokonca aj na Vyvolených.“ Isabella zvládla ustarostený tón. „A Katerina sa nezlostí, že tu sedíš s nami?“

„Nie. Prečo by sa zlostila? Chcel som sa porozprávať s... vami.“

Cassie to mierne zaváhanie postrehla a uvedomila si, že Jake sa díva iba na ňu. Zamračila sa naňho. Nielenže je ten chalan námesačný, ale má asi toľko taktu ako Katerina. Naschvál sa usmiala na Isabellu, nie na Jaka. „Hej? A o čom?“

„Vieš, Cassie, vravel som si, že by som chcel s tebou prehodiť... pár slov.“

Cassie preblesklo hlavou, či by dočiahla nohou dosť ďaleko na to, aby ho mohla pod stolom poriadne kopnúť. „S nami? Jasné, že hej. Čo potrebuješ?“

„No, ja...“ Zahniezdil sa a napoly sa obrátil k Isabelle.

Cassie videla, ako sa kamarátke ženie do tváre krv. Odrazu vstala, plátenný obrúsok pokrkvaný v ruke. „Prepáčte, som tu navyše. Je to asi súkromná vec.“ Zohla sa, pobozkala Cassie na rozlúčku a prudko zobrala nákupné tašky. „Vlastne nie som ani veľmi hladná. Uvidíme sa v škole, Cassie.“ Nasadila prehnane žiarivý úsmev, zvrtla sa a odišla z reštaurácie.

Cassie neušiel Katerinin spokojný úškrnok.

„To bolo fakt odporné,“ zasyčala a prudko vstala. „Idem za ňou. Ak sa ma chceš niečo spýtať, tak to môžeš spraviť aj pred mojou kamoškou.“

Prstami ju chytil za zápästie. „Cassie, prosím ťa. Prosím.“

„Daj sa vypchať.“

„Mrzí ma to, jasné?“ šepkal zúfalo. „Ja jej to vynahradím. Prisahám, že sa jej ospravedlním. Prosím, zostaň tu, Cassie. Je to dôležité. Veľmi dôležité.“

Zamračila sa naňho. „Vynahradíš jej to?“

„Hej. Vynahradím, sľubujem.“

Cassie sa naňho s nevôľou usmiala. „Kvet.“

„Čože?“ zažmurkal.

„Kvet. To je jediný spôsob, ako sa dievčaťu ospravedlniť. To nevieš?“

„Kvet?“

Kopla ju škodoradostná múza. Len nech platí. „Radím ti orchideu. Veľkú orchideu.“

„Dobre, dobre, sľubujem. Vypočuješ ma teraz?“

„Päť minút,“ odsekla. „A nechaj ma.“

Pustil jej zápästie, ako by ho prekvapilo, že ju ešte stále drží. „Čo si robila v noci na chodbe, Cassie?“

Zaváhala, prekvapená jeho priamosťou, a potom si znovu sadla. „Nie je to trochu osobná otázka?“

„No tak, prosím ťa. Nezahrávaj sa so mnou. Myslím to vážne.“

„Hej? Ako vážne?“

Zdvihol vidličku a obracal ju v prstoch. „Cassie, čo si v noci robila na treťom poschodí?“

„Som námesačná. To je tu celkom bežné, nie?“

Nasledovala trápna odmlka.

„Pozri, ja...“ Nadýchol sa. „Ja iba...“

„Áno? Ty si len čo? O čo ti ide, Jake?“ Nedokázala potlačiť rozčúlený úškrnok. „To si taký zúfalý, že musíš Snehovú kráľovnú takto špehovať?“

Položil vidličku späť na plátenný obrus. „Cassie, ja viem, že to vyzerá čudne, ale prisahám, že nerobím nič zlé. Prosím, povieš mi už, čo si tam robila ty?“

„Až po tebe, môj milý.“

„Tak dobre.“ Prehrabol si vlasy. „Povedz mi iba jednu vec. Viem, že Darke zvozil Keiko, ale čo povedal tebe?“

„Nič zvláštne.“ Pokrčila plecami a pohľadom hľadala v miestnosti nejaké rozptýlenie. Kde je, dočerta, ten čašník?

Jake sa nevzdával. „On... sa ti vyhrážal?“

„Ale vôbec nie, nebuď smiešny.“

„A čo Randžit?“

„Čo? Čo je s Randžitom?“

„On sa ti nevyhrážal? Myslím v spoločenskej miestnosti. Vravel niečo?“

Cassie zaváhala. Ale on tam nebol...

Zamyslene si hrýzla peru. Nemala dôvod klamať mu. No nemala ani dôvod veriť mu. „Nie,“ konečne zo seba dostala. „Ani Randžit sa mi nevyhrážal. Prečo by mal?“

Jake neodpovedal. Vyzeral ustarostene.

„Už musím ísť. Dúfam, že máš rád kura, lebo teraz budeš musieť zjesť dve porcie.“ Vstala a dodala: „A, samozrejme, aj zaplatiť.“

Zdalo sa, že ju zase chce chytiť za zápästie, ale ovládol sa. „Cassie, buď, prosím, opatrná, dobre? Veľmi opatrná.“

„Ty si teda riadne povýšený frajer, vieš to?“

„Možno.“ Jake sa pokúsil o úsmev. „Ale myslím to vážne.“

„Aj ja. A opováž sa Isabelle ešte raz takto ublížiť.“

„Aby bolo jasné“, usmial sa na ňu tenkými perami. „Ja nie som ten, kto niekomu ubližuje.“

Cassie sa zvrtla a vrhla na Katerinu posledný namosúrený pohľad. Cítila, ako ju Katerina nenávidí, a ako ju Jake pozoruje, a tak odchádzala veľmi opatrne. Teraz by sa vôbec nehodilo, keby sa potkla a nedajbože spadla na nos.

„Parížska elegancia“, šomrala si popod nos. A pýcha. Študujem na Akadémii, dočerta!

Nedopustí, aby na to zabudli.

10. kapitola

Cassie pozorne sledovala učiteľa výtvarnej výchovy. Trieda opustila Musée de l´Orangerie a jeho poklady a teraz všetci sedeli v Tuilerijských záhradách, svietilo im do očí slnko a sledovali, ako signor Poldino nadšene rozhadzuje rukami. Sám nebol nijaké umelecké dielo, ale nebolo nepríjemné pozorovať ho.

„Spomeňte si na Les Nymphéas,“ vykrikoval malý profesor a od vzrušenia priam nadskakoval. „Ten účinok na oko i dušu! Rozmýšľajte o textúre a svetle, o vlastných krajinách. Pokúste sa vnímať Monetovými očami! Používajte farby! Používajte emócie!“

„A čo takto použiť foťák?“ zamrmlal známy anglický hlas, ktorý sa niesol čistým jesenným vzduchom. „Od Moneta technológie trochu pokročili.“

Keiko si zakryla tvár skicárom a krochkala smiechom. Signor Poldino očervenel, Jake zazrel na Richarda a Cormac sa zamračil a skríkol: „Prestaň, Richard!“

„Ticho!“ vyštekla Ajša. „Pokračujte, prosím, signor Poldino. Niektorých z nás tie Lekná zaujali. Niektorí z nás by sa chceli niečo naučiť.“

Poldino sa na ňu vďačne pozrel. „Teraz sa choďte poprechádzať po záhradách. Zídeme sa tu, prosím, o...“ pozrel sa na staromódne vreckové hodinky, „o dve hodiny. Niektorí z vás sa určite vrátia s krásnymi skicami.“ Usmial sa na Ajšu a Cormaca a potom aj na Cassie.

„Preboha,“ zašomral Richard smerom k Perrymu, keď vstal a ponaťahoval sa, „z Ajše sa stáva neznesiteľná megera. A ten Ír nie je o nič lepší.“

Perry sa uškrnul. „Povedal by som, že sa mu páči.“

„Perry!“ vykríkla Keiko panovačne.

„Len choď, už ťa volajú. A vážne skús niečo nakresliť, Peregrin. Nechcem, aby sa lenivosť môjho spolubývajúceho odrazila na mne.“

Perry s ďalším podlízavým uchechtnutím zmizol. Richard stál pri Cassinom ramene, takže cítila, ako sa mu zrýchlil pulz, keď sa k nej naklonil. „Nechceš sa pozrieť do môjho skicára?“ spýtal sa zvodne.

„Ha, ha,“ odvetila, ani sa neobrátila. Keby vedel, ako málo chýba na to, aby dostal poriadne zaucho. Ale ktoré líce si má vybrať? Nie, bude radšej predstierať, že je všetko v poriadku. Nebude sa s ním pred všetkými hádať. Už ju strápnil dosť.

„Prepáč, to nebolo vtipné. Tak buď mojou múzou! Čo ty na to, krásna Cassie?“

Cassie sa sústredila na narovnávanie napoly vymíňaných túb s farbami v škatuli.

„Richard, ak nemáš nič proti tomu... rada by som... ehm... bola sama.“ Zhlboka sa nadýchla, pozrela hore a prinútila sa usmiať. „Ešte nikdy som tu nebola. Je to tu super, chcem si to vychutnať. Ak ti to neprekáža.“

„Aha, samozrejme že nie.“

Jeho zmätené sklamanie znelo presvedčivo. No rovnako i všetky jeho komplimenty, o ktorých Cassie už vedela, za čo stoja. Richard ešte na okamih zaváhal, akoby čakal, že zmení názor, a potom odišiel.

S úľavou si vydýchla a obrátila sa. Dočerta. Myslela, že Randžit už tam nebude. Pozrel sa jej smerom a na zlomok sekundy sa im stretli pohľady. Potom sa Ind bez úsmevu odvrátil.

Cassie nazlostene vstala a energicky vyrazila opačným smerom. Potrebovala nejako zabiť dve hodiny. Určite nájde niečo na kreslenie, pretože Poldino od nej, samozrejme, znovu očakával dobrú prácu. Záhrady neboli rozľahlé, ale potrebovala sa nejako vyhnúť Randžitovi. Aj Jakovi, ktorý mal mrzutú náladu. A najradšej aj Keiko. Páni, akosi sa jej manévrovací priestor zmenšuje.

Keď si bola istá, že je dosť ďaleko od ostatných, sadla si na nízky múrik a začala do skicára kresliť neurčité postavy. Bolo to zábavnejšie a pohltilo ju to oveľa viac, ako čakala, ale keď jej záujem o turistov začal opadať a davy sa zmenšovali, všimla si dievčatko v žltom kabátiku  s bledomodrým balónikom v ruke. To bolo lepšie.

Dievčatko si všimlo, že ju pozoruje, a spravilo grimasu. Cassie jej odpovedala podobne. Objavil sa vyplazený jazýček a Cassie urobila to isté. Narýchlo črtala balónik, ktorý dievčatko zvieralo v dlani, a pritom súťažilo o to, ktorá z nich sa viac zaškerí. Keď jeden z rodičov chytil malú za ruku a odtiahol ju ku galérii, obidve sa už chechtali.

Bože, golierik sa jej nepodaril, vyzeral ako alžbetínsky čipkový krézlik. Otrávene hľadela na miesto, kde dieťa stálo, a prvý raz po vyše hodine nechala oči trochu odpočinúť. Štípali ju od toho dlhého sústredenia sa, tak si ich pretrela. Keď sa jej zrak vyjasňoval, sotva päť metrov od seba rozoznala dve známe postavy.

Randžit a Jake.

Randžit predtým sedel na lavičke, ale teraz napoly stál, aby videl do tváre Jakovi, ktorý si zastal pred ním. Jakov postoj bol agresívny, tvár mal skrútenú hnevom a nadával Randžitovi.

Randžit vyzeral prekvapene, ako by ho nachytal nepripraveného, a keď Jake zvýšil hlas, zvýšil ho aj on.

„Jake, počúvaj ma predsa, preboha...“

Cassie vstala a urobila zopár krokov k nim. Obidvaja sa naraz obzreli. Jake sa bez slova obrátil a zamieril preč. Jeho kroky vržďali na štrkovom chodníku. Randžit si sťažka sadol.

Cassie zaváhala, ale v Randžitovom výraze bolo čosi také zúfalé, že si nemohla pomôcť. Nenútene k nemu podišla.

„Čo to malo byť? Výmena umeleckých názorov?“

S hlbokým zamrmlaním si vložil hlavu do dlaní. Cassie chvíľu čakala, bola rada, že si ho môže poobzerať. Vyhrnuté rukávy odhaľovali zlatistú pokožku na jeho rukách. Mal ich krásne a silné, no teraz boli napnuté, až mu zbeleli kĺby.

„Asi o tom nechceš hovoriť, čo?“

„To teda nie.“ Zdvihol hlavu z dlaní a pozrel sa za Jakom. „Je rovnaký ako ty, Cassandra.“

Pokrčila plecami a odvážila sa usmiať, lebo vedela, že to Randžit neuvidí. Skicár mal pootvorený vedľa seba, a tak sa mu ukradomky ešte raz pozrela do tváre. Stále hľadel inde. Sklonila sa a otvorila dosky jeho náčrtníka.

Keby nevzdychla, možno by mala viac času obrázok si prezrieť. Randžit vyskočil ako kobra a vytrhol jej skicár z rúk. Líca mu očerveneli. „Ešte to nie je hotové!“

Hrýzla si spodnú peru a nedokázala sa naňho pozrieť. „Keď to dokončíš, ukážeš mi ho?“

„Ak to vôbec niekedy dokreslím,“ odvrkol a vstal. „Asi by sme sa mali vrátiť.“

Potom už nepovedal nič, hoci šli spolu celú cestu späť k múzeu. Prišli poslední, a keď sa blížili ku skupine, Cassie cítila na sebe niekoľko párov očí. Keiko sa dívala zúrivo. Nebolo pochybností o tom, že Katerina sa čoskoro dozvie, ako sa spolu Cassie a Randžit vynorili z krovia. Richardov úsmev nebol taký sebaistý ako zvyčajne a Jake sa nedíval na nikoho a na nič.

Aspoň signor Poldino sa tváril, že ich rád vidí. Zatlieskal tučnými rukami. „Výborne. Teraz sa musíme vrátiť do školy, ale Cassie, Randžit, už sa teším, keď mi ukážete, čo ste nakreslili.“

Dúfam, že Randžit svoju kresbu dokončí, pomyslela si túžobne Cassie. Verila, že jej obrázok ukáže. Nakreslil dve jednoduché postavy, ako sa na seba dívajú so zjavnou radosťou a potešením: dievčatko v žltom kabátiku s balónikom a rozosmiate dievča, sediace s prekríženými nohami a skicárom na múriku. Staršie dievča vyzeralo tak bezstarostne, že by nebol div, keby sa na obrázku nespoznala.

Ale spoznala sa.

*

„Oooh, pretty woman,“ spieval americký hlas.

Cassie sa prudko pozrela nahor v očakávaní, že uvidí známu Jakovu tvár.

Bol to však Richard. Odložil knihy na Jakovu lavicu, vytiahol si stoličku a zvalil sa na ňu. Po celkom dobrej imitácii nabubreného amerického štýlu si založil ruky za hlavu.

Cassie si ho pozorne prezrela. „To by ti šlo.“

„Čo?“

„To napodobňovanie. Znelo to presne ako od neho.“

„Ohó, vďaka.“ Zažmurkal na ňu dlhými riasami.

„Ty si vôbec dobrý herec.“

„Hm?“ Telo sa mu jemne naplo.

Predstavila si hada, ktorý sa tesne pred útokom napne ako struna. Buď opatrná, vystríhal ju Jake v reštaurácii. Pohádať sa s Richardom by sa jej z mnohých dôvodov nemuselo vyplatiť.

Niežeby chcela dať na Jakovu radu, ale keď sa nechá vytočiť každým, kto ju podrazí, tak tajomstvo Akadémie nikdy neodhalí. Takže bacha, nenaštvi sa, vravela si v duchu. A upokoj sa.

Okrem toho tu Richard nebol jediný šikovný herec. Cassie sa naňho zaškerila tak, že sa mu do tváre vrátil ten široký uvoľnený úsmev. „Kde je Jake?“

„Dnes nepríde do školy.“ Richard zľahka nadvihol ramená. „Vraj mu nie je dobre. Trpí nespavosťou, vieš? Asi mal nejakú zlú noc.“

„Škoda,“ usúdila Cassie bezstarostne. „A čo ty? Vyhýbaš sa mi alebo čo?“

„Zlatko!“ Nebadane sa vystrel na stoličke. „Myslel som si, že ty sa vyhýbaš mne!“

„Ale vôbec nie. Mám toho veľa, to je všetko.“

„Ani ty asi dobre nespíš. Skoro som omdlel, keď som ťa vtedy v noci zbadal vo dverách spoločenskej miestnosti.“ Nakláňal sa k nej a vyzeral zaujato. „Počuj, ak si to tam tak veľmi chceš poobzerať, môžem sa pokúsiť niečo vybaviť.“

Rozpačito sa naňho usmiala. „Vieš, to by som veľmi rada. Trochu som zablúdila, nič viac. Rada sa v noci poprechádzam, keď nemôžem spať. Odjakživa. Je to lepšie, ako ležať a zízať do stropu.“

„A spomínať na Anglicko,“ dodal Richard. „Krásnu predstavu si mi tu vykreslila.“

Cassie sa zasmiala. „Budem sa opakovať, ale si neuveriteľný.“

Z prednej časti triedy sa ozvalo zakašlanie. „Victor Hugo, dámy a páni. Nalistujte si stranu štrnásť.“

Madam Lefèvrová nebola vyslovene prísna, ale nedalo sa s ňou veľmi vyjednávať. Cassie cítila, ako Richard znervóznel a začal listovať v knihe. Napokon sa k nej naklonil.

„Teba zaujímajú Vyvolení, však?“ zašepkal.

Cassie poklopkala ukazovákom na otvorenú knihu a predstierala nesúhlas. Vystrel sa a vzdychol. No o chvíľu sa k nej nakláňal znovu. „Pozri, poviem ti, ako sa to skončí. Videl som film.“

„Existuje aj film?“ zašepkala. „O Vyvolených?“

Odpovedal grimasou. „Blázniš? Myslím o tom hrbáčovi. Umrie, jasné? Nuda. Tak čo, máš záujem?“

„Veľmi si nenamýšľaj. A čuš.“

Tlmene sa zasmial. „Mám na mysli Vyvolených. Ako veľmi ťa zaujímajú? Chceš sa stať členkou?“

Cassie zažmurkala a od prekvapenia onemela. Toto teda nečakala. Cez vysoké okná prenikalo nízke slnko, takže Richardovi nevidela dobre do tváre, ale v hlase sa mu ozývala akási dychtivosť.

„To myslíš vážne?“

„Mademoiselle BELL!“

„Prepáčte.“

Cassie sa usilovala sústrediť na stranu pred sebou, ale nešlo jej to. Stať sa jednou z Vyvolených! Ten najlepší spôsob, ako zistiť, čo sa tu deje. Znovu sa nenápadne obrátila k Richardovi. Zastihla ho nepripraveného. Jeho pohľad bol iný, sústredenejší. V rozpakoch predstieral úsmev a vrátil sa ku knihe.

Aha! Tak predsa sa mu páči, uvedomila si s radosťou. Už sa nenechá obalamutiť, ale naozaj sa mu páči. Vtedy pred Katerinou sa správal ako grobian, lebo chcel vzbudiť dojem, že to na ňu iba hral. No nevie, že ho Cassie počula. Je teda vo výhode. Jasné, že nechcel uraziť Katerinu, ale nechcel si pohnevať ani Cassie. To by ešte mohlo byť zaujímavé. Potlačila úsmev.

Vie sa teda pretvarovať. Možno už ani sám nevie, ktorá jeho tvár je pravá. Malé predstieranie však ešte neznamená nič zlovestné. Mal sa na pozore a Cassie musela priznať, že to na ňu zapôsobilo. Aj ona vedela, ako sa o seba postarať. Tomuto jeho inštinktu rozumela.

Buď opatrná, Cassie. V duchu zase počula Jakov hlas a zamračila sa. Čo je vlastne s Jakom? Že by sa v noci dlho túlal, ako naznačil Richard?

Okrem toho nebol jediný, kto chýbal. Alicina lavica bola prázdna.

„Myslím, že by si sa medzi Vyvolených hodila,“ zamrmlal Richard. „Niektorí z nás ťa majú veľmi radi. Myslia si, že máš... odvahu.“

„Hej, vážne?“ Cassie si spomenula na prázdnu lavicu tri rady pred sebou. „Čo je s Alicou?“

„Á, Alice.“ V hlbokom hlase zaznel úškrnok. „Myslím, že vyspáva opicu.“

„Už tri dni?“ Cassie nadvihla obočie.

„No, poviem ti, že to dievča pije ako dúha. A istotne sa nechala trošku uniesť pozvaním do našej miestnosti. Ty by si takú hlúposť nevyviedla, pravda?“

Cassie sa zamračila. Nechala sa uniesť? Takto by to teda nepovedala. Alice vôbec nevyzerala unesená, keď tam strnulo sedela, celá bledá, s neprítomným pohľadom a strieborným pohárom v ruke.

„Nie,“ zašepkala napokon a prinútila sa sucho zasmiať. „Mňa len tak niečo nerozhádže, zlatko.“

„Ja viem,“ žmurkol na ňu. „Preto si pre nás ideálna. A navyše, už ťa niekto odporučil.“

Cassie naňho vyvalila oči. „Kto? Sir Alric?“

„Preboha, to nie.“ Richard vyzeral vydesene. „Najmä mu nepovedz, že sme sa o tom zhovárali, dobre? Nemal by som o tom... hovoriť s cudzími. Bude to zatiaľ naše tajomstvo, súhlas?“

„No ja sa s ním asi ťažko niekde zídem na kus reči.“ Cassin hlas znel odrazu mrazivo. Prečo by proti nej sir Alric mal niečo namietať? Podľa všetkého je Richard jednoducho obyčajný srab, keď sa nedokáže priznať, že sa mu páči. Znovu si nebola istá, či má Richarda rada a verí mu, alebo či ho nemôže vystáť. „Tak kto teda? Kto ma odporučil?“

„Niekto veľmi dôležitý. To je všetko, čo...“

„Monsieur Halton-Jones! Čo keby ste nám prezradili svoje postrehy o štruktúre úvodných kapitol románu Chrám Matky Božej v Paríži?“

„Samozrejme, madam Lefèvrová!“ Richard hodil na profesorku očarujúci úsmev, odkašlal si a otvoril poznámkový blok.

Asi sa mi to iba zdá, pomyslela si Cassie. V profesorkinej nervóznej tvári zbadala úľavu. A ľahké sčervenanie od radosti, že jej také neprístojné správanie k jednému z Vyvolených prešlo. V spánkoch jej divo pulzovala krv.

Richard natiahol dlhé nohy a prekrížil si ich v členkoch. „Úbohý Quasimodo,“ spustil, „už samotný začiatok predpovedá tragédiu...“

11. kapitola

Cassie poletovalo v hlave množstvo otázok. V myšlienkach a podozreniach mala chaos a o Victorovi Hugovi toho nevedela viac ako pred hodinou. Takýmto tempom ju vyhodia prv, než niečo objaví. Okolo nej sa na chodbe tlačili študenti ponáhľajúci sa na ďalšiu hodinu, ale Cassie musela kráčať pomaly, lebo horúčkovito rozmýšľala o svojom položení.

Richard by o tom, že sa môže stať jednou z Vyvolených, nehovoril, keby to nemyslel vážne. O tom bola presvedčená. Keď si spomenula na Isabellu, bodlo ju pri srdci. Keby Vyvolení Cassie ponúkli, aby sa k nim pripojila, neublížilo by jej to veľmi? Má sa jej zdôveriť alebo ju nechať v blaženej, bezpečnej nevedomosti? A nebolo riskantné pridať sa k Vyvoleným? Cassie bola taká rozrušená, že ledva vnímala, kde je, nieto ešte do ktorej triedy má namierené.

Preto skoro vyletela z kože, keď sa vedľa nej otvorili dvere.

S tlčúcim srdcom sa zarazila.

„Cassie! Dúfal som, že vás niekde stretnem.“

Ten medový hlas ihneď spoznala, rovnako ako vysokú postavu. Keďže stála blízko, hľadela rovno na gombíky jeho saka a elegantnú hodvábnu kravatu.

„Dobrý deň, sir Alric,“ zažmurkala nahor do strohej, no krásnej tváre.

„Zase ste sa stratili?“ spýtal sa šibalsky.

Pokrútila hlavou. Za ním bolo vidieť do jeho kancelárie. Tmavozelené závesy zviazané zlatými šnúrami, temer celú stenu zaberal veľký mahagónový stôl a pred ním ležal hrubý koberec. Uprostred miestnosti stál menší stôl a na ňom šálky zo sèvreského porcelánu a strieborná kanvica na čaj. Pri stolíku sa ako starí priatelia krčili dve svetložlté kreslá. V jednom z nich sedela známa postava, mierne sa usmievala a tlieskala chudučkými rukami.

„Cassandra, miláčik!“ Estelle Azzedinová sa ani nepokúšala vstať. „To je milé! Páči sa vám na Akadémii?“

„Skvelé. Krásne. Teda páči, veľmi.“ Cassie sa nervózne usmiala. „Dobrý deň, madam Azzedinová.“

„Estelle.“ Madam Azzedinová jej pohrozila prstom a žartovne sa zamračila.

Sir Alric sa díval z jednej na druhú. „Vy dve sa poznáte?“

„Hneď od prvého dňa, keď sem Cassandra prišla. Bola taká milá a pomohla mi vyjsť po schodoch.“

Pobavene sa na starú dámu usmial. „Naozaj? Keď už je reč o vašom prvom dni, Cassie, to mi pripomína, ako dlho ste boli na Akadémii, kým som sa vám predstavil. Dovoľte mi, aby som svoje zlé správanie nejako napravil. Poďte si s nami dať čaj.“

Nervózne sa pozrela na hodinky. „Ale ja mám...“

„Hodinu s profesorom Čelnikovom? S tým sa netrápte. Marat!“

Cassie takmer odskočila. Za chrbtom sa jej ticho vynoril zavalitý vrátnik. Na kamennej tvári sa mu zračil zlovestný výraz.

„Marat, informujte, prosím, pána profesora Čelnikova, že slečna Bellová dnes nepríde na hodinu. Chcel by som sa s ňou porozprávať, tak ju v mojom mene ospravedlňte.“

Marat mlčky prikývol a odišiel.

„Poďte ďalej, Cassie.“ Sir Alric zatvoril ťažké dvere a prisunul ďalšiu stoličku naproti madam Azzedinovej, ktorá na Cassie žmurkla.

„To je pre mňa veľké potešenie. Taká mladá spoločnosť. Využívate všetko, čo vám škola ponúka, ako som vám radila, Cassandra?“

„Áno. Totiž...“ Pichol ju pocit viny, keď si spomenula na premárnenú hodinu. „Usilujem sa.“ Smutne pokrčila plecami.

„A ide jej to veľmi dobre. Cassie má výborné výsledky v mnohých predmetoch.“ Sir Alric sa na ňu s prikývnutím pozrel. „Myslím, že môžem bez obáv povedať, že je jednou zo študentiek, ktoré si naše štipendium naozaj zaslúžia.“

„To je vynikajúce!“ Madam Azzedinová sa vystrela v kresle. „Je teda inteligentná?“

„To áno,“ pritakal sir Alric a istou rukou nalieval Cassie čaj do krehkej šálky.

„A tiež veľmi pekná! Váš vzhľad je pozoruhodný, moja milá. Nikdy som nevidela oči takej nezvyčajnej farby. Nemyslíte, sir Alric?“

„O tom som nerozmýšľal.“ Usmial sa na Cassie takmer sprisahanecky. „No musím povedať, že máte pravdu. Cassie, chcel som sa s vami porozprávať o tej noci. Trápi ma, že nespíte. A dúfam, že to, čo ste videli, vás... neznepokojilo. Ak som vravel, že za mnou môžete prísť s akýmkoľvek problémom, myslel som to vážne.“

„Nemusíte sa obávať,“ odvetila potešená, že prestali hovoriť o jej výzore. „Vždy som mala problémy so spánkom. Ale v Cranlake Crescent to bolo ešte oveľa horšie.“

„Ach tak, iste. Neprekvapuje ma, že tam život nebýval ľahký.“ Milo sa na ňu pozrel.

Vo chvíli, keď si uvedomila, že je jej naozaj sympatický, ich opäť prerušila madam Azzedinová. „Porozprávajte mi o tom, Cassandra. Žili ste asi v krušných podmienkach, však?“

Cassie si prekvapene odchlipla z čaju. Bol niečím prevoňaný a ani jej nechutil, ale získala tak aspoň čas, aby sa zamyslela. „Ja... asi áno. Neviem. Vystriedala som zopár pestúnskych rodín. Vždy som skončila naspäť v Cranlake Crescent.“

Nikto ťa nechce, ty malá zbytočná chudera. Nikto!

„Ťažko sa to zvládalo!“ Madam Azzedinová prerušila hlas Jilly Beatonovej v jej hlave a chrapľavo sa zasmiala. „To jednoducho znamená, že máte odvahu, moja milá. A že sa vám v štúdiu napriek všetkým ťažkostiam dobre darí – to je výborné. Fajn, že tu Cassandru máme. Je to tak, sir Alric?“

„Samozrejme.“ Zahniezdil sa vo svojom kresle medzi Cassie a madam Azzedinovou, takže chvíľu zakrýval sústredený pohľad starej dámy. Cassie prudko očervenela, celá nesvoja zo záplavy komplimentov. Ale oceňovala, aká je k nej madam Azzedinová milá. Iba sir Alric sa nemusel dívať tak odmietavo.

Rýchlo položila šálku. „Už by som mala ísť.“

Sir Alric sa pozrel na hodinky. „Máte pravdu, už by ste mali.“

Keď sa dvere znovu mäkko zatvorili, obaja ju sledovali pohľadom, ale usmieval sa iba jeden.

*

„Cassie! Cassie! Pozri sa na to!“

Mizerná nálada, ktorú mala Isabella posledné dva dni, sa rozplynula. Dočerta, pomyslela si Cassie a váhavo zastala v otvorených dverách izby.

„Pozri, čo mi dal!“

No fajn. Netušila, že orchidey dorastajú až do takej veľkosti. Azda nie je geneticky modifikovaná? Snehobiela a veľmi krásna, Jake za ňu musel vysoliť viac, ako si mohol dovoliť. Toto bol asi jeden z jej horších nápadov. Koniec koncov, nechcela dávať Isabelle zbytočnú nádej. No aspoň Jake dodržal slovo.

„Vieš, mne sa na orchideách niečo nepáči.“ Cassie pokrčila nos. „Všimla si si tie čierne na nádvorí pri soche? Pôsobia tak zlovestne.“

„Á, tie má v obľube sir Alric. Sú symbolom Akadémie, ale nikto iný ich nikdy nevidel, ani o nich nepočul. Pýtala som sa. Ani mama ich nepozná, a to je naslovovzatá odborníčka.“

„Naozaj?“ Cassie bola odrazu v rozpakoch.

„Ach, ale táto orchidea!“ Isabella sa zasmiala, ani zďaleka nebola rozladená, a prstami prešla po jednom okvetnom lístku. „Čistá, ale sexi. A taká romantická!“

Cassie sa musela usmiať. „No hej, je nádherná.“

„Ako Jake, však?“ Isabella kvet nežne pobozkala. „A je tu niečo aj pre teba, Cassie.“

„Od Jaka?“ spýtala sa Cassie prekvapene.

Isabella pokrčila plecami, ani nespúšťala z orchidey zrak, len sa prihlúplo usmievala. „Neviem. Myslím, že nie, nie je to jeho písmo. Tu máš.“

Hodila Cassie obálku a ona ju vo vzduchu zachytila. Ten hrubý pergamenový papier poznala. Používala ho Akadémia. Ach, dočerta. Že by sa sirovi Alricovi nepáčilo, ako sa správala pri čaji? Bolo v tom liste oznámenie, že ju vyhadzujú?

Roztraseným prstom roztrhla obálku a vytiahla oznam na reliéfovom papieri. Cassie si ho musela trikrát prečítať, kým sa odhodlala pohľadom stretnúť s Isabellinými zvedavými očami.

„Isabella,“ zahryzla si do pery.

„Čo? Čo to je?“

„Veľmi, ale fakt veľmi dúfam, že ti na tom až tak nezáleží. Nechcem ti pokaziť večer.“

Cassie preglgla, ukázala kartičku kamarátke a sledovala, ako jej pohasína úsmev, keď si prečítala:

Darkova akadémia

Z kancelárie Vyvolených

Vaše meno bolo navrhnuté Zhromaždeniu ako potenciálnej kandidátky do spolku Vyvolených.

Príďte, prosím, do spoločenskej miestnosti Vyvolených 12. novembra o 19.00 hod.

Očakávame presnosť.

12. kapitola

„ P áni, pripravení?“

Obaja chlapci prikývli, pozdravili se ñ ora Alvareza aj jeden druhého a natiahli si na tváre masky.

„Tak, en garde . Pripravení? Šerm! “

Richard na Randžita tvrdo zaútočil, on o krok ustúpil, odrazil jeho útok a pohotovo odpovedal. Cassie sa nervózne pohrávala so senzorom na tele. Urobila zo seba blázna, už keď si dala na seba tú výbavu. Nikdy nebude vyzerať tak elegantne ako Richard alebo Randžit. A vlastne ani ako nikto iný. Isabella v bielom výstroji a s lesklým vrkôčikom vyzerala ako šermiarska bohyňa. Prstami sa nenútene opierala o kord, masku mala pod pazuchou a rozprávala sa s Perrym, ktorého práve porazila na celej čiare.

Cassie sa zmocnil pocit previnenia. Isabella sa usilovala správať normálne, ale predstierať, že by ju Cassina novinka nezaujímala, sa jej nedarilo. Keď si konečne sadla a naprávala si zatúlané pramene vlhkých mahagónových vlasov, Cassie sa na ňu usmiala. Aj ona sa možno v poslednom čase priveľmi usmieva a možno ani to nie je normálne.

Cassie sa nadýchla. „Isabella...“ nasledovala prestávka, „prekáža ti, že ma pozvali na ten pohovor?“

Pohovor je zajtra. Už len pri pomyslení naň ju na chrbte ľahko zamrazilo a celú noc nespala.

Isabella teraz neprotestovala a ani neodbila otázku pokrčením pliec a smiechom. Vážne si prezerala Cassinu tvár.

„Fakt mi to neprekáža. Zaslúžiš si to, ty si...“ Isabella sa odmlčala. „Asi som iba sklamaná, že tam nepozvali mňa. No teším sa, že teba áno. Jasné?“ Jej úsmev vyzeral napätý.

„Mala si to byť ty. Mrzí ma to. Som tu nová, ty máš na to väčšie právo a...“

„Nie, o to nejde. Vieš, to iba...“ Isabella očervenela a zmĺkla.

„Čo?“ Cassie sa zamračila.

„Nič.“

„Žiadne nič. Povedz mi to.“ Cassin hlas znel nebezpečne ostro. „No tak, Isabella!“

„Pozri, nejde o to, čo si myslím ja . Prekvapilo to aj ostatných, nič viac. Pretože...“

Cassie čakala.

Jej spolubývajúca vyhŕkla: „Ešte nikdy nedostal pozvanie štipendista. To je všetko.“

„Aha.“ Cassie si stiahla rukavicu a obrátila ju.

Isabella si rozpustila vlasy. „Cassie, ja si nemyslím, že je to – zle alebo niečo podobné. Podľa toho vidieť, aká si výnimočná, vieš. Niektorí ľudia zo školy sú jednoducho...“

„Prekvapení,“ doplnila ju Cassie. „Hej. A myslím si, že nie príjemne.“

Isabella otvorila ústa, ale než odpovedala, ozval sa signál ďalšieho zásahu a Cassie obrátila pozornosť späť na planš. Randžit celkom hladko vyradil Richarda. Zase.

Rozhnevaní a veľkolepí, s tvárami zakrytými čiernou sieťkou, kabát a krátke nohavice tesne obopínajúce svalnaté telá... komu by sa z toho nezakrútila hlava. Hoci im nebolo vidieť do tváre, boli nezameniteľní. Obaja boli vrtkí a rýchli, obaja podnikali výpady ako úlisné hady, no iba jeden z nich bol taký neuveriteľne elegantný, vznešený a s úspornými pohybmi, priam smrteľne efektívnymi.

Fíha, tomu Randžitovi to s kordom tak pristane!

„Cassie!“

Prekvapene zažmurkala, keď ju Isabella poriadne štuchla. „Priamo hľaď,“ zašepkala šibalsky a dobrá nálada sa jej vrátila. „Si na rade.“

Súboj sa skončil. Richard a Randžit si stiahli masky a potriasli si rukami. Výsledok bol pätnásť ku deviatim, všimla si. Samozrejme, pre Randžita.

Zatvárila sa sklamane.

„Cassie,“ opäť ju vyzval señor Alvarez. „Na planš, prosím. Jeden z vás dvoch tu zostane.“

„Ja chcem,“ horlivo sa ponúkol Richard.

„Nie.“ Randžit si suverénne zastal pred neho. „Zostanem tu ja.“

Richard sa vypol, akoby sa s ním išiel pohádať, no potom pokrčil plecami, odpojil si senzor a podal kábel Cassie.

„Dočerta,“ zašomrala. „Ten ma rozdrví.“

„Ech,“ zašepkal Richard urazene. „Ty si myslíš, že ja by som ťa neporazil?“

„No, asi áno,“ usmiala sa, keď jej na kabát pripínal kábel senzora. Chytil ju za rameno, otočil a pri krku jej zapol suchý zips. Richard stál tak blízko, že cítila jeho teplý dych a čerstvý pot. Jeho prsty ju skoro hladkali po krku. Cítila aj nesúhlas, ktorý vyžaroval z mlčiaceho Randžita ako fyzická sila.

Randžit bez úsmevu pozdravil a potom si cez tvár natiahol čiernu masku.

„Pamätaj si, Cassie,“ ukazoval jej señor Alvarez, „zápästie musíš mať takto , trup drž takto . Ešte vždy dávaš protivníkovi priveľa príležitostí, aby ťa zasiahol. A stále neustupuj! Neboj sa urobiť výpad. Tak. Pripravení?“

Prikývnutie, pozdrav a maska.

„ En garde. Pripravení? Šerm! “

Bolo to beznádejné. Randžit každý kryt bez ťažkostí prerazil a zablokoval všetky jej pokusy o útok. Elektronické počítadlo sa ozývalo s trápnou pravidelnosťou a Cassie skoro omdlela od úľavy, keď Randžit aspoň raz urobil chybu a jej prirátali bod. Ešteže ju neporazí pätnásť nula.

Cassie si uvedomovala, že Katerina, ktorá už mala súboj za sebou, ju pozorovala a samoľúbo sa vyškierala. Keď Randžit poodstúpil, sňal si masku a podal jej ruku v rukavici, Cassie cítila iba neuveriteľnú úľavu, že to má za sebou.

„Pätnásť ku jednej víťazí súper po mojej pravici.“ Hlas señora Alvareza znel sklamane, ale vonkoncom nie prekvapene. „Isabella, Richard, na planš, prosím.“

Keď si Cassie odpojila kábel a podávala ho Richardovi, prsty sa im dotkli. „To nebolo veľmi rytierske,“ zamrmlal. „Ja by som ti pár zásahov prenechal.“

„A na čo by to bolo dobré?“ ozval sa Randžit pohŕdavo, keď prechádzal okolo nich k lavičke.

Keď bol preč, Cassie na Richarda žmurkla. „Má, samozrejme, pravdu.“

„Nech, ale aj tak je ako tŕň v zadku.“

„Veľa šťastia.“ Usmiala sa na Richarda, ktorý sa obrátil a pozdravil Isabellu.

Randžit sedel sám na lavičke a medzi ním a Hamidom z predposledného ročníka bola dvojmetrová medzera. Hamid síce tiež patril k Vyvoleným, ale díval sa na Randžita mierne nervózne. No Cassie sa ho nezľakne.

Aspoň vtedy, keď nemá v ruke kord.

Cassie si prisadla k Randžitovi a pohadzovala si maskou.

„Nemohla by si s tým prestať? Dosť mi to lezie na nervy.“

Cassie si vzdychla a položila si masku do lona. Katerina ju zo svojho miesta pri zásobníku s vodou prebodávala pohľadom, ale pre rinčanie kordov a neprestajné bzučanie monitora iste nezačuje nič z toho, čo Cassie Randžitovi povie.

„Raz ťa zasiahnem, kamoško,“ povedala mu veselo.

„Tiež si myslím, ale nie preto, že ti to dovolím.“ Pozrel sa na Richarda, ktorý cúval pred Isabelliným pohľadom plným pohŕdania.

A ešte si dovolí povedať, že ona ho rozčuľuje ? Cassie sa nahnevane obrátila. „Ty ma asi nemáš v láske, pravda?“

„S tým to nemá nič spoločné.“

„Tak s čím? S finančnou podporou študentov?“

„To je pod tvoju úroveň.“

„Ha, ha. Myslela som si, že skôr ja som pod tvoju úroveň.“

„Cassandra,“ nadýchol sa, „nesnaž sa ma donútiť, aby som ťa nemal rád.“

Pokrčila plecami. „Ja sa asi ani veľmi snažiť nemusím, nie?“

„Veď som ti povedal, že nejde o to, že by som ťa nemal rád.“

„No ale ešte si mi nepovedal, o čo teda ide.“

S hlasným trhnutím prudko rozopol suchý zips na maske. Znovu ho zapol a potom rozopol. Señor Alvarez, ktorý stál neďaleko, naňho zagánil, takže Randžit s tým prestal a pozrel sa na Cassie.

„Vôbec sa mi nepáči, ako sa cítim, keď som s tebou. Jasné?“

„Ach.“ To jej vzalo vietor z plachiet.

„Nemôžem byť s niekým, ako si ty.“

Znovu v nej zovrel hnev, rýchlo a prudko. To je kretén . „Ani ja nie.“ Vstala.

Randžit si zahryzol do pery. „Nechcel som...“

„Hej, ja myslím, že chcel.“

Chytil ju za zápästie, potiahol a ona si rýchlo sadla späť na lavičku. Má neuveriteľnú silu.

„Takto som to nemyslel, prisahám.“ Pustil ju a rukou si prešiel po tvári. „Chcel som povedať, že k tebe niečo cítim, – a nedokážem to prijať, Casssandra.“

„Nedokážeš to prijať? “

„Presne tak.“ Odrazu nečakane a bez varovania natiahol ruku a veľmi nežne ju pohladkal po vlasoch. Z toho ľahučkého pocitu jej naskočili zimomriavky.

„Čo tým myslíš?“

„To, čo hovorím.“ Do hlasu sa mu znovu vkrádala podráždenosť. „Vždy hovorím to, čo si myslím.“

Cassie na sebe pocítila Katerinin pohľad rozpálený hnevom.

„Zdá sa, že hodina sa skončila,“ povedala Cassie a vstala. „A ja sa samovznietim, ak istej osobe nezmiznem z očí.“

Randžit sa pozrel za ňu, a keď zachytil Katerinin pohľad, výraz v tvári mu stvrdol.

Čo s ním je? Liezol jej na nervy, no nemohla si pomôcť, stále vyhľadávala jeho prítomnosť. Neprekážala jej ani tá zdrvujúca prekážka, ktorú priznal.

Hrešila sa v duchu a podišla k Richardovi a Isabelle, ktorí si balili zbrane a káble.

Richardovi z tváre kvapkal pot.

„Porazila ma,“ oznámil Cassie zúfalo.

„Samozrejme,“ zaškerila sa Isabella.

„Takýto unavený už s tebou šermovať nebudem. Hoď mi ten uterák, prosím ťa.“

Keď sa Isabella načiahla za uterákom, Richard si stiahol kabát a chrániče. Pod tým mal iba vestu bez rukávov, čo mu tesne obopínala svaly. To je diabol, pomyslela si Cassie. Veľmi dobre vedel, že aj porazený vyzerá skvele.

Zrolovala si kábel a zmraštila obočie. Richard mal na lopatke nepeknú jazvu. Keď sa prizrela bližšie, všimla si vzor zložený z pospletaných liniek, široký asi päť centimetrov. Vyzeralo to ako dobytčia ciacha, hoci nikdy predtým nič podobné nevidela.

Richard sa na ňu cez plece usmial, ale keď zachytil jej pohľad, úsmev mu pohasol. Rýchlo schytil mikinu a natiahol si ju. Toto neurobil naschvál, vravela si Cassie. Bola to chyba. A podľa toho, ako sa na Richarda díval Randžit, myslel si to isté.

„Hej!“ Isabella do nej prudko štuchla a vrazila jej do rúk uterák. „Mohla by si na toho Richarda chvíľku prestať tak zaľúbene zízať? Poď sa osprchovať, dievča jedno hriešne roztopašné. Kým uvidíš niečo, čo vidieť nemáš!“

Cassie sa snažila zachytiť Richardov pohľad, keď ju Isabella ťahala von z telocvične, no videla len jeho chrbát..

„Isabella,“ zašepkala, „ja už som asi niečo videla.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .