Akadémia temna 2

Nebezpečné putá

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Akadémia temna 1 – Spolok vyvolených

Akadémia temna 3 – Rozdelené duše

Gabrielle Poole

Akadémia temna 2 – Nebezpečné putá – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

8. kapitola

„Tak rande na stanici som ešte nemala,“ povedala Cassie.

Randžit sa zaškeril. „Nevieš, o čo prichádzaš.“

Vážne. Cassie naozaj potešilo, keď Randžit popoludní navrhol, že sa pôjdu prejsť po pamiatkach. Po tej roztržke v spoločenskej miestnosti mala pocit, že sa jeden druhému vzdialili a robila si nádeje, že jeho návrh na spoločne strávené popoludnie to zmení. Keď ju však priviedol na železničnú stanicu, už si nebola taká istá, či dôjde k romantickému zmiereniu, v ktoré dúfala.

Našťastie, onedlho zmenila názor, keď ju Randžit pozval na ustrice do Oyster Baru. Síce mala s týmito vecami nepatrné skúsenosti, no zahorela nádejou, že mäkkýše by mohli fungovať ako podvečerné afrodiziakum...

„Sú dobré, pravda?“ Randžit na ňu pozrel spod dlhých tmavých mihalníc a usmial sa. Keď sa zase obrátil ku svojmu tanieru drahých lastúrnikov, Cassie sa rozhliadla po ostatných stolovníkoch. Tri ženy pri susednom stole sa živo zabávali a smiali sa na nejakej šťavnatej klebete. Dívala sa im na ústa a labužnícky vdychovala vôňu ich dychu. Ich rozjarená aura ju lákala takmer viac ako ustrice, ale nebála sa, že na ne zaútočí. Teraz ešte nie. Hlad v jej vnútri sa neprebúdzal. Slzy Vyvolených ešte stále zaberajú, vďakabohu. Ešte má čas.

„Si v poriadku, však?“ spýtal sa Randžit, natiahol sa a dotkol sa jej ruky.

Zachvela sa jej koža. „Úplne.“ Akoby to chcela dokázať, prehltla ďalšiu ustricu a spokojne sa oprela o stoličku. Strop nad ňou bol fantastický: klenutý, s jemnými dlaždičkami a ožiarený svetielkami. „Je to tu krásne.“

„Viem, že to bude znieť čudne, ale hlavný terminál je ešte krajší,“ zasmial sa. „Už si dojedla? Zaplatím a pôjdeme dole.“ Hodil servítku na červený kockovaný obrus a kývol na čašníka. Podal mu lesklú čiernu kreditku a zaplatil, ani sa nepozrel na účet. Cassie sa zasmiala popod nos, ležérne bohatstvo študentov Darkovej akadémie ju neprestávalo udivovať. Randžit obišiel stôl a pomohol jej do kabáta. Cassie sa usmiala, keď jeho ruky spočinuli na jej pleciach o zlomok sekundy dlhšie, ako bolo nutné.

„Počuj, je všetko v pohode medzi tebou a Jakom?“

Cassie zaváhala, tá otázka ju zaskočila – a po tom, čo sa stalo, keď prišla reč na Richarda, sa mala na pozore. „Hej, prečo by nemalo?“

„Neviem. Iba ho s tebou v poslednom čase nevídam tak často ako kedysi. Viem, že nie je veľmi nadšený z toho, že sme spolu. A vzhľadom na to, čo sa stalo s Jess, si viem predstaviť, že sa mu nepáči, že sa kŕmiš z Isabelly.“

Cassie v duchu prekliala jeho pozorovací talent. Od toho „rozhovoru“ na informatike sa jej Jake naozaj vyhýbal. Ale koľko môže Randžitovi povedať? Nikomu inému nechcela rozprávať, že Jake sa chystá na osamelú misiu, aby dostal Katerinu pred spravodlivosť, tým si bola istá.

Získala trochu času tým, že si dôkladne uviazala šál. Až potom sa na Randžita ospravedlňujúco usmiala. „Hej, to máš pravdu. Je to teraz trochu... napäté. Ale o tom kŕmení Jake vlastne ešte nevie.“

Randžit nadvihol obočie. „Vážne? No, asi je to tak lepšie. Ale ako dlho myslíte, že to pred ním dokážete tajiť? Jake nie je hlúpy.“

„Ja viem.“ Cassie sa zatvárila skrúšene. „Ale ešte sa nič nestalo, takže vlastne ani neklameme. A Isabella naozaj, ale naozaj nechce, aby o tom vedel.“

„Hej, tomu verím,“ povedal Randžit. „Máš úžasnú kamarátku.“

„Je veľmi statočná,“ odvetila Cassie ticho. „Statočnejšia, než by som bola ja. Mimochodom, zajtra máme ísť k sirovi Alricovi. Ja a Isabella. Dá nám prvú... ehm, lekciu.“

„Dobre, len čo to budeš istejšie zvládať, zvykneš si omnoho ľahšie na predstavu, že si jedna z nás.“

Pri slovách, ktoré zvolil, sa nepríjemne ošívala. „Jedna z nás.“ Pripomenulo jej to, že Randžit je Vyvolený práve tak ako tie zlovestné postavy v kapucniach, ktoré počas obradu striehli v tieňoch. Kedysi sa zmienil o tom, že jeho duch má temnú povahu a že „ich osobnosti sa stretávajú“ – zlý duch v dobrom človeku. Ako Cassie a Estelle, možno. Zaľúbila sa hádam do príšery? A on?

Isteže nie, moja milá...

Cassie stuhla. Cestou ku schodom Randžit vycítil jej nepokoj.

„Cassie... ja viem, že je to pre teba zmena a chvíľu potrvá, kým si na to zvykneš, ale ručím ti za to, že to má aj svetlé stránky.“

„Tebe sa to ľahko povie – tvoj duch ti v náhodných intervaloch neskáče do myšlienok.“ Obrátila sa a nasadila vlažný úsmev, ale dlho ho neudržala. Odrazu sa cítila bezútešne.

„Ty máš väčší pocit jednoty, aj keď zápasíš so svojou povahou. Ja som nula aj medzi nulami. A vôbec nie som ako vy. Vy ste všetci bohatí, elegantní a privilegovaní. A ja som ešte navyše štipendistka, preboha...“ zlyhal jej hlas. Zastavila sa nad schodmi a roztrasene sa nadýchla. Stáli tvárami proti sebe a okolo nich sa predierali ľudia. Randžit sa vystrel a chytil ju za obidve ruky.

„Hlavne...“ naklonil sa k nej, „sa musíš prestať strachovať. Ja sa síce neviem so svojím duchom rozprávať, ale aj tak som na tvojej strane. Viem si predstaviť, čo prežívaš. Ver tomu alebo nie, ale aj ja mám problémy, aj keď sa ti to nezdá.“ Zdalo sa, že sa ju snaží utešiť, no napriek tomu mu v hlase zaznel slabý osteň. Na okamih sa odmlčal a pevne zavrel oči, akoby chcel niečo vytesniť. Bez toho, že by ich otvoril, jeho pery našli jej ústa. Kým sa odtrhol, uplynula večnosť. Z Cassiných úst sa vydralo tiché zafňukanie. Alebo ho počula iba vo svojej hlave...?

Konečne ju bez slova schytil za ruku a odviedol ju po schodoch dole. Keď sa zastavili, všetky problémy sa jej na okamih načisto vyparili z hlavy.

„Páni,“ vydýchla Cassie.

Stáli v hlavnom vestibule stanice Grand Central, rovno pod slávnymi hodinami. Okolo nich prúdili obrovským priestorom turisti a miestni, ale Cassie mala oči len pre kolosálne klenuté okná, elegantnú kamennú výzdobu a najmä pre hýrivo krásny maľovaný strop. Len čo si ho všimla, nemohla sa od neho odtrhnúť.

Krútila sa a z toho, ako hľadela hore, sa jej motala hlava. „To je zverokruh.“

„Áno.“ Randžit mal ruku na jej lakti a podopieral ju. „Je namaľovaný opačne. Vidíš?“

„To by som si nevšimla. Naozaj?“

„Áno, omylom. Rodina Vanderbiltovcov si ho objednala na začiatku minulého storočia. Keď sa na chybu prišlo, vyhlásili, že je to naschvál. Vraj to má vyzerať, akože sa na hviezdy dívame zhora. Ako Boží pohľad.“

Cassie sa pomaly otáčala a dívala sa. „To sa mi páči,“ zašomrala. „Boží pohľad. To sa hodí.“

„Tak fajn, Cassie Bellová. Teraz, keď máme prvé trápne rande za sebou...“

„Hmmm?“ Trápne, to sedelo.

„Môžem ťa, prosím, zase niekam zobrať?“ vyletelo z neho. „Tak, aby to stálo za to?“ Jeho plachý úsmev ju ničil.

„Na Valentína?“

Cassie sa nadýchla. Naozajstné valentínske rande ešte nezažila: vlastne by dokonca zabudla, že sa ten deň blíži, nebyť srdiečok a kytíc vo výkladoch všetkých obchodov.

„No dobre,“ súhlasila a odrazu jej bolo teplo.

Zdvihol obočie a jeho naoko pobúrený výraz ju rozosmial.

„Prepáč – áno. Áno – veľmi rada.“

„Výborne!“ Úsmev mu rozžiaril celú tvár, odrazu vyzeral celkom inak. Cassie si nemohla pomôcť a zatúžila, aby sa na ňu takto díval častejšie.

„Môžem sa spýtať, kam pôjdeme?“

„Nie, to v nijakom prípade. Je to prekvapenie.“

„Super.“ Koketne ho uštipla do ramena. „Ako by som ich nemala dosť.“

„Ha, ha. Pozri, ešte je predsa skoro. Nechceš sa ísť pozrieť na vlaky?“

Vložila mu ruku do jeho dlane a posúvali sa v náhliacom sa dave. „Čo sa tu dá vidieť? Lokomotíva Tomáš? Alebo Rokfortský expres?“

Zasmial sa a stisol jej prsty. „Tá najobyčajnejšia newyorská lokálka. Ale nikdy nevieš. Maj oči na stopkách.“

Kráčali pomaly a obzerali sa po tisíckach Newyorčanoch a turistoch. Vychutnávala si okamih, keď je s ním a nemusí sa nikam ponáhľať. „Akoby tancovali. Je to možné, že do seba nikdy nenarazia, keď je ich toľko?“

„To mi nikdy nezišlo na um. Máš pravdu, to je zvláštne. Čo by sa tu dalo ešte robiť? Chceš sa ísť pozrieť do obchodov?“

„Cha! Tých si užijem s Isabellou!“ zachichotala sa Cassie, akurát keď zapískal vlak, ktorý sa chystal na odchod.

„Tak to sa priznám, že sa mi uľavilo.“

Cassie pustila Randžitovu ruku, cúvla, natiahla krk a pozrela hore. „Kto by povedal, že na stanici si človek môže užiť toľko zábavy!“

„A vieš, že skoro zbúrali... CASSIE!“

Z ničoho nič sa prirútila postava, ktorá sa ponáhľala k odchádzajúcemu vlaku a ramenom surovo odstrčila Cassie nabok. Totálne zaskočená Cassie skríkla od strachu a potkla sa. Vnímala ohlušujúci rev prichádzajúceho vlaku, keď balansovala na kraji nástupišťa, aj prenikavé jačanie, ktoré mohla vydať buď píšťala, alebo nejaký vydesený okoloidúci. Zúrivo zamávala rukami vo vzduchu a spadla na koľaje.

Vtom ju Randžit schmatol do železného zovretia a zo všetkých síl ju ťahal hore do bezpečia. Keď ju konečne za zápästie vytiahol, zacítila vo vlasoch závan vzduchu od vlaku, pevné nástupište pod nohami a silný stisk Randžitových ramien.

„Nič sa nedeje. Nič jej nie je. Vďaka.“ Bledý, šokovaný Randžit odohnal niekoľkých znepokojených cestujúcich a niekoľko sekúnd nato boli zase sami uprostred valiaceho sa davu. Cassie cítila, ako sa mu pod kabátom chvejú svaly.

„Ďakujem vám, sir Galahad,“ hlas sa jej triasol.

„Páni, to bolo o chlp.“ Randžit ju zovrel pevnejšie. „Čo to bolo za hlupáka?“

„Neviem. Debilní Newyorčania. Asi nestíhal míting.“ Podarilo sa jej kuckavo zasmiať. Postava nastúpila do vlaku a ten sa pohol. Randžit sa naňho posledný raz zamračil a znovu Cassie objal. „Určite si v poriadku?“

„Hej, čestné slovo.“ Zachvela sa a Randžit ju pevnejšie zabalil do svojho kabáta.

„Vieš čo? Myslím, že pamiatok máme nadnes dosť.“

„Súhlasím. Stanica, hm? Je to tu zábavné, ale aj nebezpečné.“ Roztrasene sa usmiala.

„Poďme naspäť.“

9. kapitola

Cassie mala veľmi zlú noc. Zakaždým, keď už-už zaspávala, zacítila nápor vlaku a začula piskot píšťaly. V nepokojných polosnoch ju nijaké ruky nezachytili a neodtiahli – len sa chytila Randžita a strhla ho so sebou. Vo sne iba padala a padala, v ušiach jej zvonil Estellin hlas... Zase sa strhla a celá zadychčaná sa zobudila. Vonku bola ešte noc, ale Cassie nahmatkala hodinky, v slabom svite mesta prižmúrila oči a snažila sa rozoznať, koľko je hodín. S pocitom, že je strašne nevyspatá, spustila nohy z postele, lebo sa bála, aby znovu nezaspala. To by sa tak na ňu podobalo.

„Vstávať. Haló, pani kolegyňa. Budíček.“

Isabella chrápala ďalej a prebrala sa, až keď ňou Cassie zatriasla. Pokúsila sa naspäť zavŕtať do perín. „Cassie, nie...“

„Cassie, áno. Vstávaj, dievča. Musíme zájsť za sirom Alricom, zabudla si?“

„Až zajtra. Počká to do zajtra...“

„Už je zajtra, Isabella!“

Nakoniec sa Cassie podobrala na vyskúšaný a osvedčený trik a vytiahla svoju spolubývajúcu za členky z postele. Isabella sa celkom prebrala, až keď spadla na dlážku. Mrzuto a rozospato zažmurkala na Cassie cez rozstrapatenú hrivu a odhrnula si vlasy z očí.

„No jasné, prepáč. Máme s ním stretnutie, však?“

Keď už boli obidve oblečené a mierili ku kancelárii sira Alrica, Isabella pôsobila skoro rovnako sviežo a veselo ako vždy, čo Cassie zlostilo. Ak aj nebola vo svojej koži, dobre to maskovala. Zato Cassie bola zmordovaná únavou a nervy jej šli prasknúť.

Zdvihla päsť, ale skôr ako stihla zaklopať na dvere, otvorili sa. Cassie spoznala Vyvoleného, ktorý s úsmevom vyšiel z kancelárie.

„Ahoj, Paco. Ahoj, Louis,“ usmiala sa Isabella na jeho spolubývajúceho, ktorý šiel za ním.

„...bré ráno!“ Paco bol vzhľadom na skorú rannú hodinu až absurdne čulý. Oči mu priam iskrili a prekypovali energiou. Zato Louis zíval. Ospalo sa na Cassie a Isabellu usmial.

„Aj vy ste tu?“ pretrel si oči a potriasol hlavou.

„Čo?“ povedala Cassie.

„Doučovanie z latiny hneď tak zrána? To je ale na excrementum, čo?“

Cassie sa len slabo zasmiala a prikývla, ale neuniklo jej Pacovo potuteľné žmurknutie, ktoré venoval iba jej. Ignorovala ho. Sir Alric ich zavolal dovnútra a za chlapcami sa zatvorili dvere.

„Dobré ráno, Cassandra a Isabella.“ Obdaril ich povzbudivým úsmevom. „Ďakujem, že ste prišli.“

„Nie sme tu tak celkom dobrovoľne, všakže?“ podpichla Cassie sucho.

Sir Alric sa zasmial. „Isabella, vítam vás. Cassandra mi povedala, že s vami hovorila o svojich... zvláštnych potrebách. A vy ste súhlasili, že sa stanete jej životným zdrojom. Dúfam, že ste si to nerozmysleli?“

Isabella sa stiesnene usmiala. „Samozrejme, že nie.“

„Málokto má v tejto záležitosti luxus voľby,“ vyhlásil sir Alric vážne. „Ako viete, väčšina spolubývajúcich nie je oboznámená s pravou podstatou Vyvolených.“

„Ako napríklad Louis?“ skočila mu do reči Isabella a nesúhlasne nadvihla obočie. „Ten nevie, že sa z neho Paco kŕmi?“

„Nie, nevie. Ale ubezpečujem vás, či už životný zdroj tuší, čo sa deje, či nie, proces kŕmenia je celkom neškodný, ak sa vykonáva správne.“ Sir Alric ukázal na dve veľké tmavé kreslá s koženým poťahom. „Sadnite si, prosím, obidve. Skôr ako začneme, pousilujem sa odpovedať na všetky vaše prípadné otázky.“

Sadol si oproti nim, prehodil si nohu cez nohu a vyčkávavo sa na ne zahľadel. Cassie sa rozbúchalo srdce – nevedela, čím začať. Žmurkla na Isabellu, ale ona takisto náhle a celkom výnimočne stratila reč. Mlčanie prelomil až sir Alric.

„Nuž, bolo by zrejme užitočné, keby ste pristupovali k týmto sedeniam rovnako ako ku ktorýmkoľvek iným hodinám. To, o čo sa tu usilujeme, je súčasťou kľúčového cieľa Akadémie – pripraviť študentov na život mimo týchto povestných múrov. Celú Akadémiu môžete vlastne pokladať za akési cvičisko, ak chcete.“

„Cvičisko?“ odvážila sa Cassie.

„Áno, ako viete, na Darkovu akadémiu vyberáme študentov, o ktorých si myslíme, že majú potenciál byť vhodnými hostiteľmi pre Vyvolených. Akademické prostredie poskytuje Vyvoleným príležitosť získať zručnosti a osobné väzby potrebné na to, aby sa stali vedúcimi osobnosťami spoločnosti.“

„A ostatní sú tu iba na chrumkanie?“

Cassie sa to všetko prestávalo páčiť.

„Ostatní študenti,“ pokračoval sir Alric pokojne, „plnia zásadnú úlohu v našom svete. A dá sa povedať na celom svete. Tým, že odovzdávajú samých seba – svoju životnú energiu –, pomáhajú vychovávať budúcich vodcov, umelcov a vedcov – osoby nepostrádateľné pre celé ľudstvo. A za to získajú prvotriedne vzdelanie, ktoré výborne využijú vo svojom živote.“

Cassie sa neveselo zasmiala. „Nepostrádateľné pre celé ľudstvo...?“ začala, ale Isabella sa naklonila dopredu a zdvihla ruku.

„Ale prečo to musíte robiť bez nášho súhlasu? A prečo sa musí každý Vyvolený kŕmiť práve zo svojho spolubývajúceho?“ spýtala sa so zmesou zvedavosti i obáv na tvári.

Sir Alric zopol prsty a opatrne začal: „Rokmi sme zistili, že utajenie je najlepšia stratégia. Nie každý by bol k Vyvoleným taký ústretový ako vy, Isabella. Keby sa o nás svet dozvedel pravdu – o našej moci, schopnostiach a o tom, čo musíme robiť, aby sme si ich udržali – čo myslíte, ako dlho by trvalo, kým by nás označili na netvorov? Kamkoľvek by sme prišli, báli by sa nás a prenasledovali nás. Nie. V utajení je bezpečie, a práve preto sa väčšina Vyvolených rozhoduje udržiavať svojich spolubývajúcich v nevedomosti o tom, čo sa s nimi deje.“

Isabella prikývla.

„Pokiaľ ide o to, prečo trváme na tom, aby sa každý Vyvolený kŕmil iba zo svojho spolubývajúceho,“ pokračoval sir Alric, „keby sa Vyvolení mohli kŕmiť náhodne, existovalo by riziko, že z jedného študenta sa nakŕmi viac Vyvolených a ten potom stratí priveľa životnej energie. Práve v takých situáciách je kŕmenie nebezpečné. Ale ak sa každý Vyvolený kŕmi iba zo svojho spolubývajúceho, potom toto nebezpečenstvo nehrozí. Je to len preventívne opatrenie, ďalší dôkaz toho, ako nám záleží na vašej bezpečnosti.“

Cassie krútila hlavou.

„Je vám niečo nejasné, Cassandra?“

„Znie to z vašich úst veľmi jednoducho. No čo Keiko a Alica? A ako skončila Jess, hm? Čo Vyvolení, ktorí sa rozhodnú nedodržiavať pravidlá vášho takzvaného systému?“ Posledné slovo skoro vypľula.

„V každej spoločnosti sa nájdu takí, ktorí zblúdia z cesty zákona. Ak sa tak stane, sú potrestaní.“

Cassie sa neveriacky zasmiala. V ušiach jej zvonili Jakove zlostné slová z hodiny informatiky. „Takže Katerina bola za to, že zabila Jakovu sestru, potrestaná vylúčením? Pokojne si povedzte, že som hlúpa, ale tento trest je poriadne neúmerný jej zločinu.“

Sir Alric sa v kresle natiahol a vstal, jeho výraz stvrdol. Cassie pocítila okrem hnevu a nervozity aj náznak strachu.

„Chápem vaše pocity, Cassandra, ale nie sme tu na to, aby sme diskutovali o Katerine Svenssonovej. O jej treste rozhodli sily vám neznáme a mne nadradené. Teraz je dôležitejšie, aby ste získali jednak patričný výcvik v kŕmení a jednak boli pod dohľadom, vďaka ktorému sa nedopustíte rovnakej chyby ako ona.“

Sir Alric hovoril zreteľne pevným tónom. Čas na otázky vypršal.

„Onedlho mám ďalšie stretnutie, takže by sme mali začať. Isabella, poďte sem, prosím.“ Sir Alric ukázal pred seba. „A vy sem, Cassandra.“

Cassie si zastala na určené miesto pred Isabellu. Potili sa jej dlane. Isabella sa nervózne zasmiala a našpúlila pery.

Sir Alric nadvihol obočie do dokonalého oblúku. „Čo to robíte, slečna Carusová?“ Isabella neisto blúdila pohľadom medzi Cassie a sirom Alricom.

„Cassie spomínala, že keď sa Keiko kŕmila z Alice, vyzeralo to, akoby ju bozkávala. Tak som si myslela...“

„Keikina metóda nepatrí k tým, ktoré odporúčame. Mala sklony ku krutosti a jej rozhodnutie kŕmiť sa týmto spôsobom bolo iba prejavom týchto sklonov. Priame kŕmenie z úst do úst je účinnejšie, ale aj škodlivejšie.“

„Uf! Konečne dobrá správa!“ Cassie sa podarilo zasmiať. „Neuraz sa, Isabella, ale vážne nie si môj typ.“

„Neurazím sa, moja,“ odvetila Isabella a žmurkla.

Aj sir Alric sa usmial, potom však pokrútil hlavou. „Nepredbiehajme, Cassandra, chyťte Isabellu za zápästie, takto...“ Predviedol to a pevne zovrel Cassino zápästie medzi ukazovákom a palcom. Cassie natiahla ruku a urobila, čo jej povedal. Nervózne zašúchala nohami.

„Zatiaľ to ide,“ povedala Isabella a povzbudivo kývla na Cassie.

„Trochu silnejšie,“ prikázal sir Alric rázne. Cassie stisla Isabellino zápästie pevnejšie a pritom si svoju spolubývajúcu zblízka obzerala. Pod palcom cítila jej pulz. Sir Alric pokračoval.

„Teraz musíte myslieť, Cassandra, celý čas. Myslite na to, čo robíte a aké je to dôležité. Myslite na Isabellu aj na seba. V nijakom prípade nezapínajte autopilota – prestali by ste sa ovládať. Začnite pomaly. Rozumiete mi?“

Cassie prikývla a prehltla.

„Tak, Isabella – možno sa budete cítiť trochu nezvyčajne,“ oznámil sir Alric pokojným a vyrovnaným hlasom. „No ja som tu. Dávam vám svoje slovo, že sa vám nič nestane.“

„Tak dobre,“ ozvala sa Isabella nepokojne.

„Si si istá, že chceš ísť do toho?“ spýtala sa Cassie.

„Jasné. Určite, Cassie. Verím ti.“

„Fajn, lenže ja neviem, či verím sama sebe,“ zašomrala Cassie a v spomienkach zaletela k tomu okamihu v Cranlake Crescent, keď zaútočila na Patricka.

„Tak ti budem veriť za nás obe.“ Isabella sa rozochvene usmievala, ale hlas mala pevný.

„No tak,“ povedal sir Alric a položil ruku na Cassino plece. „Obidve zatvorte oči,“ zmĺkol. „Tak, Cassandra. Zhlboka sa nadýchnite a pokúste sa uvoľniť.“

Cassie poslúchla, ale nič sa nedialo.

„Ešte raz, sústreďte sa.“

Hlas sira Alrica stíchol a Cassie sa po druhý raz zhlboka nadýchla. Tentoraz sa niečo stalo. Len čo sa nadýchla, akoby sa jej zbystrili zmysly. Do brušiek prstov jej tepal a búšil Isabellin pulz. Cítila, ako žilami jej spolubývajúcej prúdi životná energia.

„To je ono,“ zašepkal sir Alric.

Cassie už svrbela celá koža, hučalo jej v hlave a pod očnými viečkami jej žiarili jasné svetlá. Bola malátna, ale zároveň celkom a úplne v strehu, a uvedomila si, že sa ešte vždy nadychuje, ale miesta v pľúcach akoby neubúdalo.

„Sústreďte sa,“ prehovoril do bzučania v jej hlave hlas sira Alrica. Cassie pomaly otvorila oči, pritom sa stále nadychovala a prstami pevne zvierala Isabelline štíhle zápästia. Zažmurkala a všimla si, že Isabella má zatvorené oči, ústa mierne pootvorené a z pier jej uniká sotva počuteľný vzdych, a inštinktívne pochopila, že ten nekonečný dych, ktorý prúdi z jej kamarátky do nej, je tá životná energia, ktorú potrebuje. Ktorá ju napĺňa silou...

Áno, moja milá! To je ono! Nakŕm ma, Cassandra!

Cassie sa zakuckala, pustila Isabelline zápästia a o krok cúvla. Isabella lenivo otvorila oči, zakašlala a pretrela si viečka, akoby sa snažila zobudiť z tvrdého spánku. Cassie búchalo srdce ako opreteky, nielen zdesením z toho, čo práve urobila, či z toho, že sa znovu ozval Estellin hlas, ale aj z obrovského, takmer ničivého náporu elánu. Ešte nikdy sa necítila tak nažive. Ako keby všetky jej zmysly preradili na vyššiu rýchlosť.

„Áno, dobre sa ovládate, Cassandra,“ povedal sir Alric. Cassie poskočila, skoro ju prekvapilo, že sir Alric tam ešte vždy stojí s nimi. „Dobre ste to zvládli, obidve.“

Cassie sa neisto obrátila k Isabelle. „Cítiš sa dobre?“

Isabella sa zarazila a potom sa krátko zasmiala.

„To bolo všetko?“ Z jej hlasu bolo cítiť prekvapenie.

„Isabella? Si si istá, že si...“

„Som úplne v pohode,“ povedala Isabella. Pozrela na Cassie, zacerila sa, roztiahla ruky a pevne svoju kamarátku objala. „Vidíš, vravela som ti to, Cassie Bellová. Nemusel sa okolo toho robiť taký humbug! Brnkačka.“

Cassie prikývla, ale v duchu ešte stále trošku pochybovala.

„Hej. Bolo to... Asi som sa do toho vložila menej, ako som čakala. No aj tak neviem, či to chcem robiť pravidelne.“ Krútila sa jej hlava.

„Pravidelné kŕmenie je nutnosť, Cassie,“ vyhlásil sir Alric vážne. „Ako ste videli, je to jednoduchá a neškodná procedúra, ak sa robí správne. Ale ak to budete odkladať príliš dlho – ak dopustíte, že veľmi vyhladnete –, začnete robiť chyby a prestanete sa ovládať. A potom môže niekto prísť k úrazu.“

Prešiel ku dverám a ruku položil na kľučku. „Zatiaľ vás posilňujú Slzy Vyvolených. Kým trvá ich účinok, nemusíte sa kŕmiť tak pravidelne ako ostatní Vyvolení. Dnes ste sa držali dobre, no len čo zacítite, že hlad silnie, Cassandra, musíte mi dať vedieť a zídeme sa znovu.“

Sir Alric otvoril dvere. „Dovtedy dovidenia...“

10. kapitola

„Vyzerám strašne.“

„Ale vôbec nie. Vyzeráš fantasticky!“

Cassie a Isabella stáli pred zrkadlovou skriňou. Isabella vyzerala v džínsoch, kožených čižmách a červenom kašmíre neskutočne elegantne. Cassie si neuroticky uhládzala a popoťahovala požičané šaty z tmavozeleného hodvábu.

„Tebe sa to nepáči? Tebe sa nepáčia moje šaty!“

„Isabella, tvoje šaty sú super. No vyzerám v nich ako šašo.“

„Pch! Si slepá a ešte aj hlúpa.“ Isabella pohodila vlasmi. „Ja vyzerám úžasne, moja milá, a ty vyzeráš ešte dva razy lepšie. A samozrejme ma teší, že mám na tom aspoň maličkú zásluhu.“

Cassie sa zaškerila. Po lekcii kŕmenia spolu vychádzali prekvapivo normálne, takže Cassie si vydýchla. Ale aj tak, nech sir Alric vravel, čo chcel, mala v pláne preťahovať to čo najdlhšie, kým znovu vystaví svoju kamarátku – aj seba – tomu čudesnému zážitku.

Zažmurkala na svoj odraz v zrkadle. Svetlohnedé vlasy mala dôkladne učesané – zase zásluhou Isabelly: ako sa tomu dievčaťu niekedy odvďačí za to, aká je na ňu milá, aj za všetko ostatné? Bola vyobliekaná a uhladená, v nádherných saténových šatách. Isabella vyhádzala všetky Cassine staré vyschnuté šminky a polámané rúže do koša a so svojou neskutočne drahou súpravou mejkapu dokázala zázraky. Keď sa Cassie dívala do zrkadla, videla tam niekoho iného – novú, omnoho krajšiu verziu samej seba. Ironicky sa zasmiala svojmu odrazu a znovu si nervózne potiahla šaty.

V jednej veci mala Isabella pravdu: Cassie veľmi schudla – posadnutie duchom a následná trauma jednoducho tak na dievčatá pôsobí –, ale farba látky naozaj dala vyniknúť jej očiam. V kontraste so sýto temnou zeleňou vyzerali jej žltozelené dúhovky nádherne bledé a prenikavé.

Isabella si teatrálne povzdychla. „Daj na mňa, vyzeráš perfektne. Tak už si obuj tie lodičky od Jimmyho Chooa. Ideš predsa flámovať so svojím nabijákom.“

„Myslíš tie tvoje lodičky od Jimmyho Chooa,“ poznamenala Cassie polohlasne, ale keď si tie úchvatné ihlové podpätky nasadila, zmocnilo sa jej vzrušenie z toho, ako jej to pristane. „Dá sa v tom chodiť?“

„V týchto topánkach sa nechodí, Cassie, v tých sa vznáša.“

„No ako myslíš. Len by ma zaujímalo, kam takto oblečená pôjdem. Radšej by som šla s vami na Coney Island.“

Možno by sa mi naskytla príležitosť porozprávať sa s Jakom o jeho mimoškolských aktivitách, pomyslela si. Jake sa ešte vždy snažil s Cassie nezostať osamote a Cassie vedela, že to robí preto, aby ho nenútila prestať pátrať po Katerine.

„Neblázni, budeš mať úžasné rande.“ Isabella potriasla hlavou a vzdychla. „Ale to moje je zase romantika, nie? Budeme sa s Jakom prechádzať ruka v ruke po promenáde. Dáme si hotdog u Nathana. Povozíme sa na Cyklóne!“

„Jasné, aby si mala zámienku jačať a visieť mu okolo krku.“

Isabella sa na ňu podmanivo usmiala. „Na čo iné sú tie horské dráhy? Jéj!“ zvýskla potešene, keď sa ozvalo zaklopkanie na dvere. „Už je tu.“

Presnejšie povedané, už tu boli obaja, aj keď zjavne neplánovali doraziť spoločne. Randžit a Jake rozpačito stáli tak ďaleko od seba, ako to len šlo, a ich gestá nahlas kričali, aké je im to nepríjemné. Keď Isabella otvorila dvere dokorán, ich úľava sa dala priam nahmatať.

„Ahoj, kráska.“ Jake si privinul Isabellu do náručia a jeho upätý výraz sa zmenil na široký úsmev. „Vyzeráš úžasne.“

„Ako by ťa to prekvapovalo!“ S nehanblivým nadšením ho pobozkala. „Pôjdeme sa hrať na turistov?“

„Už sa nemôžem dočkať, že budem turista vo svojom vlastnom meste. Aj keď ťa nemôžem pozvať na žiadnu luxusnú zábavu,“ zašomral a dosť namrzene pozrel na Randžitov smoking.

„Ale no tak! Už len byť s tebou je na nezaplatenie!“ Isabella ho tľapla po ruke.

Cassie medzitým zistila, že sa nedokáže Randžitovi pozrieť do očí. Musela zopäť prsty, aby sa konečne prestala hrať so šatami. Panebože. Čo ak to strašne pobabrala? Čo ak sa bude za ňu hanbiť, ak ich niekto spolu uvidí? Čo ak...?

Lenže tam boli iba jeho topánky, a tak sa musela pozrieť hore a usmiať sa. V tej chvíli si uvedomila, že to bude dobré. Tváril sa ohromene a uchvátene, na jeho opálených lícnych kostiach sa dokonca objavil rumenec.

„Cassie,“ zhlboka sa nadýchol a hanblivo jej ponúkol žltú ružu. „Vyzeráš... nádherne.“

„Aj ty,“ ušlo jej, skôr než sa stihla zaraziť. Ale bola to pravda. Ten smoking si istotne nechal ušiť na mieru, na jeho urastené telo sadol ako uliaty. Cassie by prisahala, že vidí, ako sa mu pod kvalitnou látkou črtajú svaly.

„No dobre, vy dvaja.“ Jake zvieral Isabellinu ruku, váhal pri dverách a zjavne zúfalo túžil zmiznúť.

„Dobre sa bavte.“

Randžit si odkašlal. „Aj vy. Užite si to.“

Isabella sa dusila smiechom. „Pekného Valentína,“ naznačila ústami. Potom ju Jake vytiahol z izby, dvere sa zabuchli a už ich nebolo.“

Randžit si vydýchol úľavou a Cassie sa zachichotala.

„Tak, Cassandra Bellová,“ zaškeril sa. „Poďme rýchlo preč.“

Nešli žltým taxíkom ďaleko, ale Randžit trval na tom, že pešo ísť nemôžu – „v týchto fantastických topánkach to nejde“ – aj keď by Cassie svieži vzduch privítala. Až keď taxík zastavil na rohu 57. ulice a Siedmej Avenue, pochopila, že museli doraziť načas.

„Panebože,“ vydýchla, keď vystúpila z taxíka. „Ja pôjdem do Carnegie Hall.“

„Vieš, ako sa dostaneš do Carnegie Hall?“ usmial sa Randžit. „Musíš cvičiť, cvičiť...“ Cassie sa zachichúňala a zavesila sa doňho. „To je ale stupídny vtip.“

„Je to strašne starý vtip.“ Pozrel na hodinky. „Mali by sme si ísť sadnúť. Poď.“

Cassie by bola šťastná, aj keby sedeli za stĺpom v zadnom rade na balkóne, ale on ju uviedol do lóže na prvom poschodí vpredu, rovno oproti pódiu. Boli tak na očiach, až by jej to bolo nepríjemné, keby ju neupokojovalo, že drží Randžita za ruku.

Potom sa zdvihla opona a hudba ju okamžite uchvátila. Zvláštne, od Richarda Straussa nepočula v živote nič a od Čajkovského či Beethovena ledva pár nôt, ale od samého začiatku hudba znela, akoby hrala len a len pre ňu. Bola omámená a iba hmlisto si uvedomovala, že na ňu Randžit vrhá pohľady, ale keď jej jeho prsty pohladkali ruku, zmysly sa jej splašili. Hoci to nedávalo zmysel, do očí sa jej nahrnuli slzy a musela zažmurkať, aby ich potlačila. Plakať by bolo hlúpe, keď sa za celý život, kam jej až pamäť siaha, necítila šťastnejšie.

Napriek tomu v nej ožívalo azda až priveľa pocitov. Nedokázala ich nijako potlačiť, no ani nechcela. Všetko dokonale vnímala: teplo Randžitovej ruky cítila až v končekoch nervov, hudba jej zaplavovala mozog aj emócie, part každého nástroja zvlášť, ale pritom v harmónii so všetkými ostatnými. Cítila na jazyku teplo a vôňu poslucháčov, vnímala, ako dýchajú a občas zatajujú dych, kým ich hudba neprinúti očarene vydýchnuť. Počula ľudí rovnako dobre ako hudbu: dýchanie, šušťanie hodvábu a občasné vrznutie koženej poltopánky, zaškrípanie, keď sa niekto zavrtel na stoličke, drhnutie sláčika o struny a vzdušný šepot obracania stránok s notami. Vtom pocítila, ako sa na ňu zameral niečí pohľad.

Niekto ju pozoroval. Odrazu si to uvedomila. Z toho pohľadu jej zabrnelo čelo a po prvý raz zabudla na orchester, zabudla na vzletné hrmenie hudby. Keď zdvihla oči, presne vedela, odkiaľ pohľad prichádza, a okamžite pozorovateľa našla.

Tak strašne sa zľakla, až jej to vyrazilo dych. Na druhej strane hľadiska oproti v lóži sedeli štyri dievčatá. Všetky poznala: tri boli maturantky z Akadémie, všetky Vyvolené. Bola medzi nimi povýšená Sara – tie dve, medzi ktorými sedela, Cassie nepoznala po menách, iba vedela, že nie sú veľmi príjemné.

Tú štvrtú tvár však poznala až príliš dobre. Pôvabne bledá, chladná ako Arktída, ale horiaca krásou. Ľadová kráľovná, hitchcockovská blondína. Dokonalá z každej stránky – okrem jazvy, ktorá sa ťahala po ľavom líci.

Cassie zacítila, ako jej Randžit spýtavo stisol ruku, ale bola taká šokovaná, že mu nedokázala odpovedať. Zbavila sa toho, až keď výbuch potlesku ohlásil prestávku. Nápor hluku ju dostal z tranzu a obrátila sa k Randžitovi so zúfalstvom v očiach.

„Katerina. Je tu Katerina!“

Randžit sa zamračil, ale na nič sa nespýtal. Obrátil sa smerom, ktorý mu ukázala, a zadíval sa do protiľahlej lóže. Keď Katerina zdvihla pestovanú ruku a posmešne mu zakývala, nezareagoval, ale Cassie si všimla v jeho očiach ten dobre známy oheň. Ten istý vír temnej žiary, aký už uňho videla, podobný roztavenej láve. Vtedy prvý raz ju to vystrašilo. Teraz jej to dodalo čudnú istotu.

„To ma naozaj mrzí, Cassie.“ Randžitov hlas bol zlovestne chladný. „Netušil som, že je v New Yorku.“

„To nič. Naozaj.“ Srdce jej tĺklo celkom v rozpore s jej slovami. Katerina je v New Yorku. Myšlienkami zaletela k Jakovi. Hľadá ju po celom svete. Čo by urobil, keby sa dozvedel, že Katerina je tu, v jeho rodnom meste? Na dosah ruky... Jej úvahy prerušil Randžitov hlas.

„Na prestávku som objednal šampanské do abonentského baru,“ povedal. „Ale ak chceš radšej zostať tu...“

Cassie rýchlo zavrtela hlavou. „Nenechám si od nej pokaziť krásny večer. Budeme sa im vyhýbať.“

Stisol jej ruku. „Alebo to aspoň skúsime. Poď.“

Nijako netúžili pripliesť sa Katerine a jej kamarátkam do cesty, ale Katerina sa navzdory davom, ktoré prúdili po schodoch dole, zjavne rozhodla skrížiť im cestu. V abonentskom bare Randžit práve nalial šampanské do dvoch vysokých pohárov, keď sa od skupinky zazobaných sponzorov oddelilo svetlovlasé dievča a jej kamarátky ju obstúpili ako nejaká pretoriánska garda.

„No nie, odpadnem,“ zhíkla a opovržlivo si Cassie premerala. „Koho to tu nevidím, našu štipendistku!“

„Už dosť, Katerina.“ Randžitov hlas bol tichý a vyrovnaný, ale zaznieval v ňom výhražný podtón.

„Úplne s tebou súhlasím. Už je toho viac než dosť. To, že táto špina zostala na Akadémii a mňa vylúčili, je jednoducho... No ako to len povedať?“

„Zločin,“ zašomrala Sara.

„Si láskavá, milá Sara, ale zločin môže byť aj zábavný a sofistikovaný.“ Katerina stiahla tenké pery do úsmevu a ostatné tri dievčatá sa zachichotali. „Určite existuje iné slovo.“

„Hanba,“ navrhla študentka vedľa Sary.

Cassie sa napila šampanského. Ľadový chlad sa jej rozlial na jazyku a potom v hrdle a odtiaľ sa odrazil priamo do hlavy, ale opitá nebola: len chladne zúrila. Bolo to príjemné. Randžit ju držal jednou rukou okolo pása, ochranársky a varovne, ale Cassie mala pocit, že jeho podporu nepotrebuje. Znovu si odpila z pohára, tentoraz do dna.

„Panebože, tu nie sme v centre Sheffieldu,“ vyhlásila Sara krištáľovo čistým anglickým prízvukom. „Tu sa nemôžeme ožrať pod obraz, slečna Bellová.“

Katerina si ešte vždy jemne klopkala prstom o čeľusť. Cassie sa dívala na jej tvár, tá jazva ju fascinovala. Spomínala si, ako jej ju urobila, keď utekala temným tunelom z toho zvráteného rituálu Vyvolených pod Víťazným oblúkom. Až teraz z toho mala prirodzenú radosť. Áno, to sa jej vtedy podarilo. Vlastne by to rada zopakovala. Hneď teraz. Ale Katerina opäť prehovorila a vyrušila ju.

„Hmm, stále neviem prísť na vhodné slovo. Hanba ani zďaleka nevystihuje to, k čomu minulý semester došlo. Sir Alric v mnohých očiach značne klesol. Taký úpadok štandardov.“

„Odíď, Katerina.“ Randžit bol celkom pokojný, no v hlase mu zaznievala hrozba.

„Á! Už to slovo mám,“ povedala Sara a vôbec si ho nevšímala. „Počúvajte: ušľachtilý duch v niečom takom bezcennom. Zmätok. Netvor. K tomu nikdy nemalo dôjsť, milá Katerina, rovnako ako k tvojmu vylúčeniu. Je to... ohavnosť.“

Všetky štyri dievčatá vydýchli rozkošou.

„Áno,“ zaškerila sa Katerina. „To je presne ono. Ohavnosť.“

AKO NÁM TO POVEDALA?!

Stopka pohárika od šampanského praskla Cassie v ruke. Začula zvláštne zavrčanie, ktoré akoby prichádzalo z veľkej diaľky – alebo možno z hĺbky jej vnútra. V očiach sa jej zablýskali horúce, žeravé plamene a všetko očervenelo, akoby sa dívala na svet cez šarlátový filter. Všimla si, že Randžit sa tvári vystrašene, nespúšťal z nej oči.

Videla, ako dievčatám sála z hrude žiara duchov. Všetci boli silní, najmä ten Katerinin, ale Cassie zistila, že jej je to jedno. Aj ju samu zahaľovala aura moci, neviditeľná, ale neodolateľná – a Cassie odrazu vedela, že s tou mocou môže urobiť, čo sa jej zachce, a stačí jej na to iba pomyslieť. Stála celkom nehybne. Nepohla ani svalom.

A zdvihla Sarino telo priamo do vzduchu.

Dievčina zatajila dych a zvrieskla. Kopala nohami, rozhadzovala rukami a v tvári sa jej zračil výraz čistej hrôzy.

Cassie sa to páčilo. Bolo to ako kŕmenie: to vzrušenie, tá rozkoš, ktorá sa jej zmocňovala. Vzduch akoby chutil Sariným strachom. Chutil dobre. Veľmi dobre.

Chladne a fascinovane sa usmievala a okolití hostia cúvali a až na občasné zjojknutie či výkrik onemeli. Aj Katerina so svojou svorkou zdesene ustupovala.

„Cassie!“ zreval Randžit. Jeho hlas zanikol v hučaní krvi, ktorá jej pulzovala v ušiach, a v Estellinom horúčkovitom kriku.

Zabi ju! ZABI JU!

Áno. Tohto trápneho dievčaťa, ktoré obskakuje Katerinu ako nejaká slúžka, má už plné zuby.

Povedala, že sme ohavnosť!

Zabijeme ju!

Áno! Zabijeme ju!

„Cassie, nie!“

Ľudia z baru utekali a hlava-nehlava sa predierali von z oddeleného priestoru pre abonentov. Cassie si ich nevšímala a smiala sa, ako sa Sara zmieta. Tá jej tvár! Do popuku! Znovu sa zasmiala, bez toho žeby pohla prstom, a odhodila jačiacu maturantku cez celú miestnosť. Dievčina letela chrbtom dopredu a tvrdo narazila do protiľahlej steny. Katerina zúrivo zavyla a ostatné dievčatá zjačali – ale stáli, akoby vrástli do zeme a nechcelo sa im postaviť Cassie na odpor. Báli sa jej.

A majú prečo. Mali sme ju hodiť ďalej! Drž ju!

Cassie pozorovala Saru. Bol to pekný pohľad, ako sa pokúša pozviechať na nohy. Áno, Estelle má pravdu. Držať ju. Nesmie ju pustiť. Presne takto. Musí ju držať za krk.

„Cassie, prestaň!“

Milý chlapec, ale otravný. Nepočúvaj ho.

Vytriasla Randžitov krik z hlavy, myšlienkami zovrela Sarin krk pevnejšie a stisla ho. Dievčina sfialovela, zalapala po vzduchu, zúrivo kopala nohami a chytila sa za krk, aby sa vyslobodila z neviditeľného zovretia. Vydrali sa z nej čudné zvuky. Vracanie, dusenie, škrtenie.

„CASSIE!“

Zacítila, ako ju niečie ruky chytili okolo pása, a odrazu s ňou niekto zápasil, snažil sa ju odtiahnuť. Nadýchla sa, opovržlivo sa zasmiala a zdvihla ruku, aby ho odohnala. Lenže ruka, ktorá ju držala, nebola o nič slabšia ako jej.

Randžit!

čřžok z jeho dotyku ju priviedol zase k sebe a uvedomila si, kde je. Kto je. Čo robí.

„PRESTAŇ!“ zavrčal Randžit neľudsky, skôr ako tiger, ale Cassie mu dokonale rozumela. Napokon, už skončila. V tichu vyľudneného abonentského baru, kde jej svedkami boli iba príšery ako ona sama, Cassie sledovala, ako Sarino ochabnuté telo so vzlykmi klesá na podlahu.

11. kapitola

Ale áno, v lodičkách sa dá bežať. Veľmi, veľmi rýchlo. Cassie sa davom pretlačila do foyer, cez zmätených ľudí, ktorí neboli v bare a nevideli, čo sa stalo. Vonku ju ovalil studený vzduch a Cassie uháňala cez 57. ulicu a Central Park South do bezpečnej temnoty parku. Bežala ďalej, kým ju vysoké opätky nezačali – nie bolieť, ale rozčuľovať. Zase hnev. Nie. Nesmie sa hnevať. Zastala, vyzula sa a bežala ďalej bosá, sťažka a prerývane dýchala, lodičky schytila za remienky.

Kože na jej tvári sa dotklo niečo mäkké a studené. A znovu. Zarazila sa a niekoľko sekúnd neisto stála. Keď sa jej to studené obtrelo o tvár, bolo to odrazu mokré. Sneh. Vločky vírili čoraz rýchlejšie a hustejšie okolo pouličných lámp a strácali sa v temnej oáze parku. Bosé nohy jej mrzli. Celá mrzla. Nevidela nič, iba roztrúsené ostrovčeky svetla na belejúcich sa trávnikoch a zlovestné siluety domov. Schúlila sa a roztriasla hrôzou. Ach, Bože! Za ňou sa pohol temný tieň a Cassie prenikavo skríkla od strachu.

„Cassie.“

Mal tichý hlas, zvieracia besnota sa z neho vytratila. Vrhla sa Randžitovi do náručia a silno vzlykala od úľavy.

„Poď, Cassie. Pôjdeme.“

„Ja neviem, čo to bolo. Nikdy som o tom nepočul.“

Sir Alric Darke k nim stál obrátený chrbtom. Už niekoľko minút mlčal a hľadel cez sklenené steny svojej strešnej kancelárie na blikotajúce svetlá Manhattanu a tmavý Central Park.

Cassie sa zachvela. Nechcelo sa jej veriť, že do tej všetko pohlcujúcej tmy len tak bezmyšlienkovite vbehla. Cítila, že sa v nej prebúdza hlad a je čoraz silnejší. Od chvíle, keď v panike naslepo vybehla z Carnegie Hall, hlodal jej vo vnútornostiach. Duch sa zobudil a bol hladný. To jej tak ešte chýbalo! Bola si rovnako istá ako Randžit, že sir Alric bude vedieť vysvetliť, čo sa v Carnegie Hall stalo.

Lenže – smola.

„Vravíte, že ste Saru nadvihli?“

„Nie – nie fyzicky.“ Hlas sa jej triasol, odkašlala si. „Ale máte pravdu, nadvihla som ju. Nejakou silou. Vonkajšou silou, ale vedela som ju akosi ovládať.“

„To je veľmi čudné. A veľmi ma to znepokojuje.“

„Vás to znepokojuje?“ pokúsila sa zasmiať.

„Sir Alric,“ zamiešal sa do toho Randžit, „ak ani vy neviete vysvetliť, čo sa stalo, tak nikto. Niečím to musí byť. Niečím, na čo ste zabudli, niečím z minulosti.“

„Vaša dôvera ma dojíma, Randžit,“ povedal sir Alric nezvyčajne horko. „Ale nie. Nikdy som o niečom takom nepočul. To by som si pamätal, verte mi.“

Randžit stisol Cassino rameno, aby ju povzbudil. „Ste si istý, že rituál spojenia nebol nikdy predtým prerušený?“

Sir Alric sa znovu zadíval na mesto. „Nie. Nie, Randžit, nebol. A máte pravdu, je to to jediné, čím sa Cassie odlišuje: jej rituál bol prerušený.“

„Časť ducha zostala odrezaná vonku,“ povedala ticho Cassie. „Časť Estelle. Hovorí o tom, že je v prázdnote.“

Sir Alric sa prudko zvrtol na opätku. „Ona sa vám prihovára? Vy počujete jej hlas?“

„Áno,“ Cassie zvesila plecia.

„To by ste nemali,“ zašomral a pošúchal si čelo. „To by ste nemali.“

„Chce, aby som ju pustila dovnútra. Ako ste hovorili na konci minulého semestra. Hovorili ste, že neprestane, dokiaľ sa so mnou nespojí úplne.“

Sir Alric ďalej mlčal, ale pomaly prikývol a zmraštil obočie.

„Čo sa to so mnou deje?“ Do Cassinho hlasu sa vkradlo zúfalstvo.

Sir Alric jej pozrel do očí. „Neviem.“

Cassie sa opatrne vymanila z Randžitovho objatia a vstala. „Veľmi ma nenapĺňate istotou.“

„Prepáčte. Môžem sa spýtať istých ľudí a nazrieť do starodávnych textov, ale zatiaľ vám, Cassandra, nemôžem dať jasnú odpoveď.“

„Hm, super,“ založila si ruky.

„Časť ducha, ktorého poznáte ako Estelle, do vás nevstúpila. Je rozdelená, a preto sú možno rozdelené aj vaše schopnosti.“ Zamračene potriasol hlavou. „Iné vysvetlenie nemám, Cassandra. Keď sa spojíme so svojimi duchmi, schopnosti, ktoré nám poskytujú, vstúpia do nás, stanú sa našou súčasťou. Ale váš duch nie je celkom spojený s vaším telom, takže je možné, že viete časť svojich schopností preniesť mimo svojej osoby. Nie som si istý.“

Cassie sa oprela plecom o sklo a tiež sa zadívala na blikajúcu spleť ulíc. Potom sa vystrela a odrazu ožila.

„V tom prípade... moment. Ak je časť mojich schopností vonku, možno by som mohla dostať von všetky?“ Vzrušene sa obrátila tvárou k sirovi Alricovi. „Zbavím sa ich a zbavím sa Estelle!“ Zdalo sa jej, že hlboko vo svojom vnútri začula vydesené fňuknutie, nesúhlasné prosíkanie, ale nevšímala si to.

Randžit stisol zuby a vstal. „Chcela by si to, Cassie? Naozaj?“

„Samozrejme! Ty nie?“

Neodpovedal, len sa jej díval do očí. Chvíľu na seba mlčky hľadeli.

„Cassandra,“ prelomil nakoniec ticho sir Alric, „musíte byť nesmierne opatrná. Nevieme, čoho ste schopná. Nech tie schopnosti pochádzajú odkiaľkoľvek, sú zrejme veľmi nebezpečné. Ba čo viac, váš duch vás za nijakých okolností nebude chcieť opustiť. Bez vášho tela by bol navždy stratený v prázdnote. Verte mi, bude sa vás držať za každú cenu. Ktovie, čo by Estelle urobila, keby sa cítila ohrozená? Dokiaľ sa o jej schopnostiach nedozvieme viac, nesmiete ju nijako provokovať.“

„A ako presne ju nemám provokovať?“ Cassie sa zamračila na obidvoch. „Má svoju vlastnú vôľu, ak ste si to nevšimli.“

„Na začiatok by ste mohli ovládať svoje emócie,“ odsekol sir Alric príkro. „Dnes večer váš hnev spustil duchove schopnosti. To už nikdy nedopusťte.“

„No dobre, jasné, nebojte sa,“ zašomrala Cassie ironicky. „Brnkačka.“

Randžit si podráždene povzdychol. „Cassie, on sa ti snaží pomôcť.“

Osopila sa naňho: „Nepoučuj ma! ,Ovládať svoje emócie‘? Pozri, niečo ti poviem: to sa veľmi ľahko povie, ale dosť ťažko plní. Ja som sa o to neprosila, tak ako môžete odo mňa, dočerta, čakať, že to budem ovládať?“

„Musíte sa o to usilovať, Cassandra,“ vyhlásil sir Alric unavene.

„Poď, Cassie,“ povedal Randžit mäkko. Chytil ju za ruku a ona mu to neochotne dovolila. „Dnes večer už s tým nič neurobíme. Nechajme to zatiaľ tak. Počkáme, čo sir Alric zistí.“ Kývol riaditeľovi. „Dobrú noc.“

Cassie si všimla, že na tvári sira Alrica sa mihol tieň, keď ju Randžit jednou rukou objal a vyviedol ju von z miestnosti.

„Dobrú noc.“

Dvere sa za nimi ticho zatvorili. Cassie sa tešila, že je zo strešnej kancelárie vonku. Zato Randžit bol zamĺknutý a uzavretý. Nečudo, usúdila. Zobral ju rovno za sirom Alricom, lebo bol presvedčený, že sa od neho dočkajú vysvetlenia a pomoci. No a ako to dopadlo? Sir Alric Darke im bol celkom nanič, tak ako Sare jej úbohé schopnosti Vyvolenej...

„Si si istý, že Sara je v poriadku?“ odvážila sa spýtať a očervenela, keď si spomenula, prečo vlastne utiekla z Carnegie Hall.

Randžit pokrčil plecami. „No, nažive je.“

Cassie zhlboka vzdychla. „Kiežby sa nič z toho nebolo stalo.“

„Neskoro, Cassie.“ Dlho mlčal, ale potom znovu prehovoril a v očiach sa mu temne blýskalo. „Niečo ti však poviem. Nech to bolo, čím to bolo, dnes večer si bola úžasná. Taká silná. Nemohol som... nemohol som od teba odtrhnúť oči.“

Cassie chvíľu nič nehovorila. Nevedela, čo toto vyznanie znamená ani čo mu má odpovedať. Rozhodla sa pre pravdu.

„Nech to bolo čokoľvek... ale páčilo sa mi to.“ Zarazila sa. „Teba to nedesí? Mňa teda áno.“

„Áno, desí. Ale neviem potlačiť svoju prirodzenosť.“ Potriasol hlavou. „Teraz sa o tom nebavme. Dnes už bolo toho na teba dosť. Mala by si ísť spať.“

„Ale – ale ja som si myslela, že by sme chvíľku ešte mohli zostať spolu.“ Cassie zistila, že zúfalo túži udržať si ho pri sebe, mať ešte chvíľu spoločnosť. „Nie som unavená...“

„Ja áno.“ Aj tak si ju pritiahol k sebe, skoro akoby nevedel, čo robí. „Aj ty musíš byť.“

„Nie som,“ šepla Cassie. Očami úpenlivo blúdila po jeho tvári, ruky jej mimovoľne vyleteli nahor, aby ho pohladkala. Randžit sa tváril zmätene, sťažka dýchal.

Nadýchla sa, aby ešte niečo povedala. Neskoro. Odrazu sa dotýkal ústami jej pier, jazykom vyhľadal jej jazyk a kresal iskry z jeho nervových zakončení. Nával vášne ju na okamih znehybnil a potom mu bozk vrátila, vášnivo, takmer násilne. Rukami ho objala okolo krku, teplého na dotyk, a privinula si ho bližšie k sebe, tak blízko, akoby ich telá mali splynúť do jedného.

Ánooo... Estellin hlas v jej hlave už zase pritakával jej myšlienkam.

Musíme byť spolu, všetci...!

Odrazu Cassie zacítila vo vlasoch Randžitove prsty, ako ju ťahajú a prudko šklbú. Zjojkla bolesťou, ale znovu si pritiahla jeho pery k ústam. Vcucla jeho spodnú peru medzi zuby a silno mu do nej zahryzla, skoro do krvi – začínalo to byť nutkavé a násilné, no bola bezmocná a nedokázala to objatie ukončiť...

„OKAMŽITE S TÝM PRESTAŇTE!“

Vyštekol čísi hlas nečakane rozhnevaný rozkaz. Randžit mykol hlavou a prerušil kontakt. Cassie frustrovane zašomrala. Chvíľu jej trvalo, kým si uvedomila, že je vedľa nich sir Alric, stojí vo dverách svojej kancelárie so strnulými ramenami a rukami zaťatými v päsť.

Randžit na okamih onemel a z pier si oblizol kvapku krvi. „Ospravedlňujem sa...“

Neospravedlňuj sa, milenec...

„Neospravedlňuj sa,“ zopakoval Cassin hlas a vlastné slová ju vrátili do chladnej reality. Ospravedlňuje sa Randžit jej alebo sirovi Alricovi?

„Myslím, že by ste sa obaja mali čo najskôr pobrať do svojich izieb,“ precedil sir Alric pomedzi zuby.

Randžit prikývol, vyzeral otrasene. Cassie sa zamračila. Čo mu prekáža? Áno, je trochu trápne, že ich riaditeľ pristihol, ako sa bozkávajú, ale predsa nerobili nič strašné, nie?

Randžit od nej poodstúpil, celkom úmyselne. Cassie potriasla hlavou a smutne sa zasmiala.

„Dobrú, Randžit.“

„Dobrú noc, Cassie.“ V očiach sa mu ešte zračila túžba.

Namrzene sa obrátila a na sira Alrica ani nepozrela. Ale keď kráčala po chodbe, začula riaditeľov tichý a vážny hlas.

„Ešte na slovíčko, pán Singh.“

Cassie sa zmätene obzrela a videla, ako na ňu Randžit hodil posledný krátky pohľad, kým znovu zmizol v riaditeľovej kancelárii. Čo to má znamenať?

Nabudúce sa musíme viac snažiť, moja milá. Takto by to nešlo...

12. kapitola

„Jake, čo tu robíš?“

Cassie chcela potichu stlačiť kľučku, aby nezobudila svoju spolubývajúcu, keď vtom sa dvere rozleteli tak prudko, až podskočila. Prečo Jake odchádza z ich izby tak neskoro večer? Potom si spomenula, že mali s Isabellou rande, a neubránila sa miernemu úsmevu. „Jéj, dúfam, že nevyrušujem?“

Jake sa tváril vážne. „Ehm, Cassie, môžem na chvíľku?“

Na okamih jej vynechalo srdce. Celé týždne sa jej vyhýba, prečo sa s ňou chce rozprávať práve teraz? Dozvedel sa o kŕmení? Nie, to by s ňou už nikdy neprehovoril. Alebo vie o tom, k čomu dnes došlo s Katerinou? Nečakala, že sa bude musieť touto stránkou dnešných udalostí zaoberať tak rýchlo... Jake vyšiel von a ticho zatvoril dvere. „Som rád, že si sa vrátila. Isabella dnes potrebuje niekoho pri sebe.“

„Stalo sa niečo?“

„Na Coney Islande sme zažili trochu desivú príhodu. No už je to v poriadku, bude v pohode.“

Cassie zmraštila obočie. „Čo sa stalo?“

„Možno ani nič.“ Chvíľu váhal a potom zašomral: „Asi sme všetci trochu napätí a máme vidiny.“

„O čom to hovoríš?“

Jake sa donútil usmiať. „Pozri, jednoducho s ňou zajtra rob tie vaše babské veci, dávaj na ňu pozor a ja prídem za vami, ak to pôjde.“

„Myslela som si, že sa zajtra všetci stretneme a pôjdeme do Čínskej štvrte. To je predsa Isabellin plán, vyjsť si niekam spolu a nič nerobiť,“ usmiala sa, ale Jake sa už zase tváril vážne.

„Ráno nie. Musím si niečo vybaviť.“ Naklonil sa a zrazu ju pobozkal na líce. „Dobrú.“

Cassie sa za ním zmätene dívala. Tento večer rozhodne patrí k tým najčudnejším, aké kedy zažila. Obrátila sa a pootvorila dvere.

„Cassie?“ Isabella si sadla na posteli.

„Hej, to som ja. Pristihnutá. Chcela som vojsť potichu...“

„To nič. Nespala som.“

Cassie zažmurkala v prítmí na svoju kamarátku a zatvorila dvere. Isabella si objímala kolená a nedívala sa na Cassie, ale do steny. „No tak, čo sa deje?“ Jake hovoril, že sa vám na rande niečo stalo.“

„Ech...“ Zdalo sa, že Isabella výnimočne nenachádza slová. „Ono to... ehm... neprebehlo celkom podľa plánu.“

Cassie si všimla, že sa Isabella chveje. Sadla si vedľa nej a jednou rukou ju objala. Bola studená. Cassie sa zľakla.

„Isabella, čo sa stalo? Pohádali ste sa alebo...“

„Nie! Nie, nič také.“ Isabella prudko pokrútila hlavou. „Zo začiatku to bolo super. Užívali sme si. A potom – ach, bola to hrôza, Cassie. Viem, že to znie šialene...“ Nedokončila a Cassie vytreštila od strachu oči, keď zbadala Isabellin pochmúrny výraz.

„Čo, Isabella?“

Isabella si pošúchala ruky s husou kožou. „Iba... no, asi sa ma niekto pokúsil uniesť.“

„Čo? Isabella! Čo sa, dočerta, stalo?“ vykríkla Cassie s hrôzou v hlase.

Isabella vydýchla. „Stáli sme na konci radu na horskú dráhu. Bol veľmi dlhý, a tak sa Jake ponúkol, že pôjde kúpiť cukrovú vatu a ja podržím miesto. Chvíľku nato ma zozadu schmatla čiasi ruka...“ Pozrela na Cassie a stíšila hlas do šepotu.

„Myslela som si, že si ma Jake takto doberá, ale potom ma začal ťahať preč a rukou mi zapchal ústa. Nemohla som kričať... Ešteže prišiel Jake a zbadal ho. Ten vrieskal – fakt, Cassie, mala si ho počuť. Podľa toho, ako vydesene sa tváril, by si si myslela, že zbadal strašidlo. Potom prišiel strážnik, a tak ma pustil a utiekol, prv než ho stihli chytiť...“

„Isabella, ale to je hrozné!“

„Keby to Jake nezbadal... keby neprišiel presne v tej chvíli, tak neviem, čo by sa stalo.“ Isabella sa zachvela a pevnejšie si objala nohy.

„Teraz si v bezpečí.“ Cassie ju chytila okolo pliec, aby ju utíšila. Potriasla hlavou. „Prečo by to, preboha, robil?“

Isabella pokrútila hlavou. „Neviem. Možno chcel moju kabelku? Jake vravel, že už na kolotoči sa mu zdalo, že nás niekto sleduje, ale myslela som si, že je iba paranoidný. Ale teraz... Ach, Cassie, už na to nechcem myslieť.“

„Dobre. Vieš čo, mala by si sa pokúsiť odpočinúť si.“

„Dostanem sa z toho, Cassie.“ Isabella stíchla, schúlila sa pod perinu a chabo sa usmiala. „Som strašná kamoška – ani som sa ťa nespýtala na tvoje rande! Bolo super?“

„No,“ Cassie sa zasmiala. „Naše rande bolo tiež tak trochu nabité udalosťami...“

„Páni.“ Isabella si teatrálne napravila spadnutú sánku, keď Cassie skončila rozprávanie o Carnegie Hall, o svojich zvláštnych schopnostiach a o tom, že sir Alric nevedel vysvetliť, čo sa stalo. To, že ich pristihol, ako sa s Randžitom bozkávajú, vynechala. To ich objatie bolo také intenzívne, že jej nebolo príjemné o tom hovoriť. A musela poprosiť Isabellu, aby nevravela Jakovi o Katerine.

„Cassie, ja neviem, čo na to povedať. To bolo teda rande! Ale sir Alric určite príde na to, čo sa stalo.“

Cassie sa na svoju kamarátku skúmavo zadívala. V Isabelliných očiach videla matný záblesk úzkosti, ale to sa dalo pochopiť vzhľadom na to, čo jej Cassie práve povedala. Potriasla hlavou a rozhodla sa veľmi nad tým nerozmýšľať.

„Hej, dovtedy to bolo úžasné. Vieš, pôvodne som si vravela, že by som celú tú akciu vymenila za hotdog z Coney Islandu, ale už si nie som taká istá.“

„To je haluz, ako sa nám to obidvom pokazilo, pravda?“

„Hm, puknem od smiechu,“ Cassie sa zaškerila.

Isabella si zhlboka vzdychla. „Cassie, dnes už na to nemyslime. Máš pravdu. Obidve sa potrebujeme vyspať.“

RANDŽIT!

Cassie už zase bežala. Bežala k nemu, všetko sa kúpalo v červenej žiare nočnej mory a...

RANDŽIT!

Chyť ho, drž ho...

ÁNO, ESTELLE! TENTORAZ TO NEPOKAZÍME...

„Cassie? Cassie!“ V zornom poli sa jej vynorila Isabellina tvár, napoly pobavená, napoly znepokojená. „Haló, Cassie? Budíček, ako vždy hovoríš!“

Cassie zo seba stiahla perinu a kalným zrakom zažmurkala na svoju spolubývajúcu. „Koľko je hodín?“

„Toľko, že treba vstávať. Poďme! Celú noc si sa metala a prehadzovala, ale ráno – to spíš ako pribitá! A to som si myslela, že v tom som neprekonateľná...“

„Spím ako zabitá, Isabella, nie pribitá.“

Cassie si sadla, líca mala ešte rozpálené od spomienok na ten sen. Aspoň že Isabella dostala po včerajšku zase dobrú náladu. Udivovalo ju, ako si to dievča vie rozškatuľkovať problémy – túto schopnosť by ihneď vymenila za svoju neviditeľnú silu.

„Poď,“ švitorila Isabella. „Potrebujeme zmenu prostredia. Najmä, keď dnes ráno si určite horúca téma.“

„Čože?“ Cassie si pretrela oči. „Bože, vlastne áno. Carnegie Hall.“

Isabella mala pravdu. Sara určite hneď bežala vyklebetiť ostatným Vyvoleným, aké má ich nová členka obludné schopnosti. Cassie zastonala.

„Čo tak zdekovať sa pred všetkými?“ navrhla Isabella. „Pôjdeme do Čínskej štvrte takto skoro a dáme si tam raňajky?“

„To znie dobre,“ súhlasila Cassie a vyliezla z postele. Napoly ešte spala, ale už cítila, ako v nej hlodá hlad po životnej energii. Predstavila si inštrukcie sira Alrica, že sa má pravidelne kŕmiť, ale odohnala ich. Ešte nebola pripravená znovu to skúsiť. Možno by ju na iné myšlienky priviedlo aj normálne jedlo...

„Super,“ rozžiarila sa Isabelle tvár. „Zavolám Jakovi a dám mu vedieť.“

„Ehm, Isabella.“ Cassie sa obrátila ku svojej spolubývajúcej. „Jake vravel, že dnes ráno má nejaké vybavovačky. Včera večer ti to nepovedal?“

Isabella sa zatvárila zmätene. „Vybavovačky? Aké?“

„To presne nepovedal,“ pripustila Cassie zdráhavo. „Vraj sa s nami stretne neskôr.“

Cassie si pomyslela, že Jake sa veľmi nepredviedol. Čo je dôležitejšie ako utešovať priateľku, keď sa ju deň predtým niekto pokúsil uniesť?

Isabella si asi vravela to isté, súdiac podľa ublíženého výrazu na jej peknej tvári. Potom sa vzchopila, svižne sa obliekla a ako zvyčajne dosiahla nedbanlivo elegantný vzhľad, aj keď sa len zbežne pozrela, čo vytiahla zo šatníka.

„No tak si aspoň prejdeme zopár obchodov a najeme sa, nie?“

„Hm, to si teda budem musieť poriadne napchať žalúdok!“ Cassie si váhavo natiahla džínsy a potom sa začala zúrivo prehrabávať v zásuvke a hľadať sveter.

Isabella sa dostala k líčeniu skôr, ako si Cassie stihla umyť zuby. Cassie ju pozorovala od umývadla v kúpeľni, ako si pospevuje a porovnáva dva rúže. Asi sa rozhodla ten zážitok z Coney Islandu celkom vyhnať z hlavy, pomyslela si. Tak je to asi najlepšie. Rázne vyšla z kúpeľne a chvatne si prečesala vlasy.

„Už budem. Ty si už hotová?“

„Áno. Kam som si dala náramok?“ Isabella prekutrala neporiadok na svojom nočnom stolíku, keď vtom sa zarazila. „Ale nie!“

Zhrozene vykríkla a Cassie ihneď spozornela. „Čo sa deje?“

Isabella bez slova zdvihla náramok jedným prstom. Mala ho najradšej: masívny a veselý, vyzeral ako krásna bižutéria, ale bol z rýdzeho dvadsaťštyrikarátového zlata.

A bol roztečený.

Cassie naň hľadela, ako sa Isabelle hojdá na prste. Jej kamarátka sa tvárila zdrvene, ale Cassie zo seba nedostala ani slovo súcitu. Akoby sa jej celkom stiahlo hrdlo.

„Ako sa to stalo?“ zakvílila Isabella a pokúsila sa pretlačiť cez pokrútené zlato svoje štíhle zápästie. „Asi som ho nechala veľmi blízko kúrenia.“

Alebo veľmi blízko mňa, pomyslela si Cassie otupene. Nočný stolík stál medzi Isabellinou a Cassinou posteľou. A ten kov rozpustený ako vosk jej bol hrozne povedomý.

„Uf! Nuž čo. Nič.“ Isabella hodila zničený náramok na posteľ a prinútila sa usmiať.

„Nedovolím, aby nám to pokazilo deň. Poď!“

O to sa najskôr postarám ja, pomyslela si Cassie, keď si zobrali kabáty, tašky a šály a zamierili von. Čo sa to, dočerta, deje? Ako to, že v spánku rozpúšťa náramky z rýdzeho zlata a strieborné rámčeky fotografií?

Spomenula si na slová sira Alrica: Je možné, že viete časť svojich schopností preniesť mimo svojej osoby.

No ak toto súvisí s jej schopnosťami, potom tie schopnosti o sebe dávajú vedieť čím ďalej, tým viac. Pôsobia aj na ľudí v jej blízkosti? Panebože...

Keď dokáže zničiť rýdzi kov, čo by bola schopná urobiť s mäsom a kosťami?

Čo by bola schopná urobiť svojim priateľom?

13. kapitola

„ N o tak to je veľká zmena prostredia.“

Isabella sa vyhla predavačovi rýb a veselo chytila Cassie pod pazuchu. „Presne toto obidve potrebujeme.“

O tom nebolo pochybností. Cassie bola rada, že je ďaleko od Piatej Avenue a Central Parku – od celej luxusnej Upper East Side, kde Akadémia sídlila – a páčilo sa jej tlačiť sa pri raňajkách v maličkej starej čajovni na Chatham Square. Potom sa prechádzali v Columbus Parku a bezcieľne blúdili medzi ukričanými predavačmi a turistami na Mulberry Street a Canal Street. V preplnených uličkách a výkladoch obchodov ešte viseli ozdoby od čínskeho nového roku, ošarpané, ale veselé. Cassie dostala proti svojej vôli lepšiu náladu.

Bol tu hluk, vrava a chaos – cez hlahol predavačov, trúbenie a hučanie áut a hudbu z reštaurácií Cassie ani nevnímala vlastné myšlienky. A najmä nie Estelline myšlienky. Hoci v nej narastal hlad, cez prenikavé vône kadidla a vareného jedla takmer nedokázala zacítiť ľudský dych ani svojimi zbystrenými zmyslami.

Nechápala, ako Isabella začula telefón, z ničoho nič zastala a zdvihla ho. Z hovoru Cassie nepočula nič, ale nemusela byť jasnovidec, aby z Isabelliných nevinných očí vyčítala, kto jej volá.

„Cassieee, prosííím,“ modlikala Isabella, sklapla telefón a odskočila pred predavačom pirátskych DVD. „To bol Jake! Nemôže sa k nám nakoniec predsa len pridať?“

Cassie zastavila pri stánku, ktorý sa prehýbal pod balíčkami ryže zabalenej do listov. „Ehm, jasné. Prečo by nemohol?“

„No veď vieš...“ Isabella pokrútila hlavou na predavača ryže a kráčali ďalej. „Veď som si všimla , že je to medzi vami už zopár týždňov nejaké nahnuté, nie?“

Cassie v duchu zakliala. Tak už aj Isabella. Prečo musí mať takých vnímavých kamarátov...

„Ale veď pred ním tajíme poriadne veľkú vec, Isabella,“ odvetila Cassie neúprimne. „Mám z toho výčitky.“

Neodvážila sa prezradiť pravý dôvod toho napätia. Isabella by urobila strašnú scénu, keby sa dozvedela, že Jake pátra po Katerine.

„To aj ja, ale je to tak lepšie, Cassie. Nesmieš mu to povedať! Prisahaj. Nesmieš. Ak máš už teraz pocit, že vaše kamarátstvo je poznačené tvojím zaradením k Vyvoleným, tak si predstav, ako by sa zachoval, keby vedel o kŕmení!“

Cassie sa zachvela. Vedela si to predstaviť až veľmi dobre. „Hej, ja viem.“

„To sa vyrieši. Má ťa veľmi rád, Cassie. Iba má svoje problémy, veď vieš. S Randžitom. A s Jessikou. A...“

Cassie podráždene zaúpela a rukou si prehrabla vlasy. „Pozri, nemôžem Jakovi vyčítať, že nezabúda na svoju sestru. Ale keby sa aspoň trochu pokúsil Randžita spoznať, pochopil by, že by nikdy úmyselne nezavliekol Jess do pasce. Chápem, je to preňho ťažké, že spolu chodíme...“ Nedokončila. „Pre mňa je to tiež dosť ťažké,“ povedala skôr sama pre seba.

Isabella ju potľapkala po pleci. „Jake a Randžit sa nakoniec uzmieria. Musia – chceme predsa randiť vo štvorici!“ Usmiala sa, teatrálne nahlas vzdychla a rozhodila ruky tak prudko, že skoro zhodila vráskavú starenku z bicykla. „Ale ak sa teraz nechceš s Jakom stretnúť, tak to môžem odvolať...“

„Neblázni, Isabella. Jasné, že sa s Jakom môžeme stretnúť!“

Isabella sa zaškerila. „Vedela som, že to povieš.“

„Tak je to teda! Ty jedna herečka. Nabudúce tak nemávaj rukami, skoro si niekoho prizabila. Kde sa stretneme?“

„Pred Lincolnovým centrom na West Side. O jednej.“ Isabella pozrela na hodinky, pridala do kroku a veselo povedala kamarátke: „Naobedujeme sa, potom si dáme ľahkú nákupnú terapiu... ako za starých čias, Cassie!“

„Ty už myslíš na obed? Prekvapuješ ma.“ Cassie prehltla obavy a zasmiala sa. „Tak poď. A neopováž sa zase zavolať taxík. Pôjdeme metrom.“

Isabella poriadne pridala do kroku – očividne zmierala túžbou zísť sa s Jakom. Argentínčanka bola šťastná ako... ako pólový poník pri čerstvom sene alebo tak nejako. Cassie upokojovalo, že je možné, aby bol niekto taký zaľúbený napriek všetkým bláznovstvám, ktoré sa okolo neho dejú. Čerpala z toho nádej pre seba a Randžita. No len čo vošli na námestie pred Lincolnovým centrom a zbadali Jaka, ako sedí na okraji fontány – a už zase ťuká do notebooku – Cassie nechtiac spomalila. Netušila, ako dlho pred ním vydrží tajiť, že Katerina, ktorá zabila jeho sestru, sa pohybuje v tomto meste. Jake však ihneď vyskočil, vopchal notebook do tašky a pribehol k nim. Len čo sa dokázal odtrhnúť od Isabelly, krátko objal aj Cassie a v očiach sa mu zračila akási úzkosť, ktorej nerozumela – akoby niečo skrýval, niečo v sebe dusil... Isabella mala klapky na očiach.

„Tak čo, kde sa najeme? Jéj, to je super byť zase spolu!“

To áno, pomyslela si Cassie, ale jedna podstatná osoba tu chýba. Keď videla, ako sa Isabella drží s Jakom za ruky, uvedomila si, ako veľmi je jej smutno za Randžitom, hoci ho naposledy videla včera večer.

Včera večer.

Zovrelo jej žalúdok z toho, že si nič nevyjasnili, z toho, ako ich prerušil sir Alric a... z toho, čo sa stalo predtým. Nemohla prísť na to, čo to medzi nimi bolo – tá magnetická príťažlivosť jej nešla do hlavy. Má ju rád či nie? Určite áno, keď kvôli nej riskuje opovrhnutie toľkých Vyvolených. A tá iskra medzi nimi – tá bola ako z iného sveta. Niet sa čoho báť, alebo áno?

„Ani náhodou sa s tebou nebudem celé popoludnie vláčiť po Bloomingdale´s, kým si vyskúšaš polovicu obchodu,“ vravel práve Jake Isabelle, ale Cassie sa zdalo, že by sa za ňou vliekol aj na koniec sveta, keby len pohla malíčkom.

„No tak, iba si niečo pekné kúpime. Nebuď taký kazisvet. Jéj! Boli sme na raňajkách, Jake! Dali sme si do nosa v úžasnej čajovni. Všade červené lavice a...“

„Fajn, som rád, že ste si po tom všetkom, čo sa stalo včera večer, užili príjemné ráno.“

„Takže keď nákupy neprichádzajú do úvahy, čo iné navrhuješ, Jake?“ spýtala sa Cassie a pozorne si ho premerala. Zdalo sa, že ožil.

„No, ja neviem... Poprechádzame sa po pamiatkach? Čo tak Chrysler Building alebo Times Square? Alebo Katedrála svätého Patrika! Nuž, ako hovorím, hrať sa doma na turistu je zábava. Vnímam to tu odrazu celkom inak.“

„Ale ja chcem aspoň chvíľku nakupovať!“ Isabella štuchla Jaka do brucha tak nežne, že sa skoro zlomil v páse. „Aha, keď sme už pri tom – pozrite tu...“ Rozbehla sa k draho vyzerajúcemu výkladu, začala skúmať vystavené kabelky a vytreštila oči nadšením. Cassie neochotne zamierila k nej, ale zarazila sa, keď jej Jake naliehavo pošepol: „Cassie...“

Obrátila sa, hodila pohľad na Isabellu a podišla k nemu, nervy napäté ako struny. Nech už chcel hovoriť o čomkoľvek, neveštilo to nič dobré. Zastala vedľa neho a on na ňu uprel vážny pohľad.

„Čo je?“

„Počúvaj, viem, že to znie šialene, ale myslím si, že nám všetkým hrozí nebezpečenstvo.“

Cassie vyvalila oči. „Nebezpečenstvo? Aké?“

„Včera večer... ten človek, ktorý sa pokúsil zmocniť Isabelly...“ Jake sa zhlboka nadýchol a rukou si uhladil krátke vlasy. „Myslím, že to bola Katerina.“

„Čože? Nie, Jake...“

„Pozri, viem, čo povieš – že som taký posadnutý, až mám z toho halucinácie – ale videl som na ňu dobre a bohuprisahám, že to bola ona.“

„Jake, to nebola ona.“ Pokúsil sa jej skočiť do reči, ale Cassie ho chytila za ruku. „Počúvaj ma. Ja viem , že to nebola ona. Katerina nemohla byť včera večer s tebou a Isabellou na Coney Islande.“

„Ako si môžeš byť taká istá?“ spýtal sa zlostne.

„Lebo bola v Carnegie Hall. Videla som ju tam.“

To ho umlčalo. Dokonca si Cassie chvíľku myslela, že Jake zinfarktuje. Neveriacky vypúlil oči, tak sa snažil spracovať jej slová. Konečne prehovoril.

„Prečo si mi to nepovedala včera večer?“ chcel vedieť.

„Nedal si mi šancu, čo si nepamätáš?“ odsekla. „Musel si niečo vybaviť – niečo, čo sa zjavne netýkalo tvojej priateľky.“

Jake sa naježil. „Hej, musel som sa vrátiť na Coney Island, keby tam Katerina náhodou ešte bola. A tú cestu som si mohol ušetriť, keby si sa obťažovala zmieniť, že si ju videla na druhom konci New Yorku.“

Cassie sa v duchu strhla. Prečo vie tak ťažko krotiť emócie? Jake sa pozrel na Isabellu, už ich volala.

„Iba na sekundu vbehnem dnu...“

Zakýval jej a znovu sa obrátil ku Cassie.

„Vieš, chcela som ti o Katerine povedať,“ predbehla ho. „Len som čakala na vhodnú príležitosť.“

„A čo sa teda vlastne stalo? V Carnegie Hall? Rozprávala si sa s ňou?“

Cassie sa zaškerila. „Tak trochu. Ale ver mi – bola to ona.“

Jake si nervózne hrýzol peru. „Stavil by som sa, že na Coney Islande bola Katerina, ale zrejme som mal vidiny. Iba ak by Vyvolení vedeli byť na dvoch miestach súčasne.“

Cassie sa proti svojej vôli zasmiala. „To si nemyslím.“

Jake potriasol hlavou. „Ale dnes v metre som si bol zase istý, že ma niekto sleduje. Niečo sa deje, Cassie. My dvaja sme v tom namočení až po uši – ja kvôli Jess a ty kvôli tomu... tomu rituálu. Isabelly sa to však týkať nemusí.“

Cassie sa hrozivo zovrel žalúdok. Keby tak vedel... Jake si nič nevšimol. „Sľúb mi, že to nepovieš Isabelle.“

„Jake, to nemôžem.“

„Musím sa postarať, aby to Katerina nezopakovala, Cassie. Musím ju nájsť. Mal by som už bežať.“

„Kam?“

Cassie podskočila, lebo vedľa nej sa objavila Isabella a prehadzovala si obrovskú nákupnú tašku z jednej ruky do druhej. Jake nasadil namrzený výraz a ospravedlňujúco zdvihol ruky.

„Späť do Akadémie. Práve mi volali,“ klamal Jake. „Čelnikov ma chce vidieť. Akosi som mu zabudol odovzdať zopár esejí. Asi som mal veľa iných starostí.“

„Tvoj učiteľ ťa chce vidieť v sobotu? Jake, to nie je fér!“

„Ja viem, ale trvá na tom. Musím ísť hneď teraz. Myslí to vážne, Isabella, nemôžem to odmietnuť. Už aj tak mám s tým chlapom dosť problémov.“

„Nemá právo,“ Isabella zlostne našpúlila pery.

„Má v rukách moju kariéru na tejto škole,“ pripomenul Jake. „Musím ísť. Naozaj ma to mrzí, zlatko.“ Pokúsil sa o úsmev, ale nedíval sa Cassie do očí. „Užijete si to perfektne aj bezo mňa. No tak, choď míňať hlava-nehlava.“

„No dobre,“ Isabella neochotne zdvihla bradu a nastavila ústa na bozk. „Ahoj, Jake.“ Cassie zmraštila obočie a neodpovedala mu, keď sa s ňou lúčil. Vo vzduchu viselo priveľa klamstiev – bolo otázkou času, kedy ktoré praskne. Teraz sa Cassie musela ešte aj báť, že Jake pritvrdí v pátraní po Katerine, keď vie, že je v meste...

„Čelnikov!“ hundrala Isabella. „Prečo si ho ten... ten lampasák volá cez víkend!“

„Neviem, ale Jake by predsa neodchádzal, keby fakt nemusel, nie?“ Cassie sa pomrvila a kopla sa za to, že ho kryje. Nechcela Isabelle prirábať starosti.

Isabella odovzdane pokrčila plecami a prehrabla si hrivu vlasov. „No dobre, máš pravdu. On za to nemôže. Juj, prečo som bola k nemu taká odporná?“

„Ani ja nechápem,“ povedala Cassie zdráhavo.

Isabella sa znovu do nej zavesila. „No nič, vynahradím mu to potom,“ vyhlásila šibalsky. „Medzitým by ma mohla prechádzka po Bloomingdale´s povzbudiť na duchu.“

Možno, pomyslela si Cassie temne. Dúfajme, že môjho ducha nepovzbudí...

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .