Akadémia temna

Rozdelené duše

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Akadémia temna 1 – Spolok vyvolených

Akadémia temna 2 – Nebezpečné putá

Gabriella Poole

Akadémia temna 3 – Rozdelené duše – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

8. kapitola

Randžitove stupídne výmysly Cassie poriadne dožrali, no malo to jednu výhodu: zlosť ju natoľko rozptýlila, že cestou do spoločenskej miestnosti už ani nebola nervózna. Pred vchodom svietili lampy v kovaných držiakoch a masívne dvere pôsobili dosť nepriateľsky. Cassie zdvihla päsť a zabúchala na tmavé vyrezávané drevo.

To znelo trochu násilne, pomyslela si a sťažka prehltla, keď sa dvere otvorili a odhalili tváre Vyvolených. Zahľadeli sa na ňu a ich výrazy sa líšili – od zvedavosti, cez mierne prekvapenie, až po otvorenú nenávisť. Nevšímala si ich pohľady a rozhliadla sa po miestnosti. Dýchala prepychom, bohato zdobená farebným sklom, pozlátenými oblúkmi a drahými kilimami, a všetko zalievalo mäkké svetlo. Z okien otvorených do záhrad prenikal dnu morský vánok, v ktorom sa vznášala jemná vôňa pelargónií.

„Cassie!“

Priateľská tvár, chvalabohu! Pribehla k nej Ajša a srdečne ju objala.

„Som rada, že si prišla. My všetci sme radi!“ Ajša preletela pohľadom po svojich kolegoch. V očiach mala vzdor. „Poď ďalej, daj si pohárik. Teraz už tu asi poznáš všetkých. Nie, vlastne nie – poď sa zoznámiť so Saskiou. Je tretiačka, neviem, či ste sa už stretli...“

Cassie sa na Saskiu sústrastne usmiala, ona však vyzerala, že je zo svojho nového štatútu nesmierne nadšená. Cassie sa počas rozhovoru zahľadela do diaľky a vnímala ducha, ktorý sídlil v jej hrudi. Stredne silná aura s prvkom zlomyseľnosti alebo možno zákernosti. Keď sa potom uvoľnila a pustila sa do reči s ostatnými, všímala si postupne ostatných v miestnosti. Všetci boli takí, akých si ich pamätala. Silní aj slabí, zlí aj naozaj dobrí. Duchovia sa ako zvyčajne zhlukovali podľa svojich pováh a tí nesmelší sa sťahovali pod ochranu silnejších. Jeden z najsilnejších tu však nebol. To jej zvedavosť ešte vystupňovalo. Randžit sa síce rád vyčleňoval, ale aj keď nedodržal schôdzku s ňou, Cassie napoly čakala, že oslavu začiatku semestra nebude ignorovať a poctí ju svojou prítomnosťou. Aby si označkoval teritórium, dalo by sa povedať.

„Bol tu Randžit?“ spýtala sa Ajše akoby nič.

„Nie.“ Ajša zažmurkala, akoby si to práve uvedomila. „Nie, nebol. Možno príde neskôr.“

Cassie pokrčila plecami. „Neviem.“

„Aha! No dobre. Takže vy už spolu ne... Nebola som si istá, či...“

„Nie, už nie.“

Ajša posmutnela. „Je mi to ľúto, Cassie. Naozaj. Vy dvaja ste boli...“

„Áno,“ prerušila ju Cassie, „ale už sa to skončilo. Nadobro.“ A už ani minútu nebude rozmýšľať o tom, čo Randžit zase vyvádza.

Ajša zaváhala a potom sa ospravedlňujúco usmiala. „Dobre. Jasné, prepáč. Počuj, nechceš sa ísť porozprávať s Jusufom a Indiou? Zasmeješ sa.“

Cassie si nebola istá, či s tým tak celkom súhlasí. Títo dvaja starší Vyvolení študenti pôsobili dosť zvláštne – Jusuf si o sebe myslel, že je pán sveta, a v Indii našiel ideálny dravčí náprotivok. Na to, aby poskytli Cassie nejaký priestor v konverzácii, boli až priveľmi zahĺbení do diskusie o svojich najnovších dobyvateľských úspechoch, ale zároveň boli vtipní a aspoň sa nesprávali otvorene nepriateľsky ako Michail a Sara. Cítila, ako jej ich nenávistné pohľady vypaľujú dieru medzi lopatkami, ale od Angličanky to bolo vlastne celkom pochopiteľné vzhľadom na to, ako jej vlani Cassie vyprášila kožuch, keď sa jej zvláštne schopnosti po prvý raz prebudili k životu.

Ale Cassie na minulosť nemyslela a rozhodne nemala v pláne venovať čo len jedinú myšlienku niekomu, ako je Sara alebo, áno, ten pankhart Singh. Nie. Zabávala sa. Užívala si, že je voľná. A k tomu ešte aj zlovoľná, ako povedala Isabella.

Lenže bohvie prečo nemohla odtrhnúť oči od vyrezávaných dvier. Bohvie prečo neprestajne túžila po tom, aby sa otvorili a aby sa v nich objavila známa príťažlivá postava, aby sa usmiala a prišla k nej a ospravedlnila sa, dočerta! Na čo sa to vlastne hrá? Ešte nikdy sa na ňu nevykašlal nikto, s kým mala schôdzku, a túto si navyše ani nevymyslela, čo sa jej naozaj nevidelo lichotivé.

A keď sme už pritom...

Dvere sa konečne otvorili a postava, ktorá sa v nich objavila, nebola tá, ktorú čakala, ale aj tak bola vítaná. Richard. Ak ju niekto na tomto večierku dokáže rozveseliť, tak to bude najskôr on, pomyslela si len s troškou nevôle. Keď k nej zamieril a elegantne sa cestou vyhýbal ostatným Vyvoleným, pričom nejakým zázrakom držal v každej ruke pohár, zmocnil sa jej pocit nesmiernej vďačnosti.

„Ahoj, Cassie,“ pozdravil a zadíval sa na ňu s uznanlivým úsmevom. „Užívaš si žúrku? Mám ti vytiahnuť tie nože z chrbta, aby si si mohla sadnúť?“

So smiechom si od neho vzala ponúkaný nápoj. „Vďaka, kamoš. Myslím, že ich zvládam.“

„O tom nepochybujem, slečna Bellová.“ Richard zaletel pohľadom cez jej plece. „Sara a jej banda sú od zlosti celí bez seba. Je to skvelé.“ Naklonil sa bližšie. „Samozrejme im môžeme dať ešte viac podnetov na rozhovor...“

„S týmto budeš fakt musieť prestať. Mohol by si mi dávať falošné nádeje, vieš?“ Pokúsila sa o ironický úsmev, ale uvedomila si, že má od neho stále odstup a zároveň je trochu zaskočená tým, ako ju priťahuje. A ako sa mu pod košeľou črtajú hrudné svaly...

„Vážne?“ spýtal sa Richard nevinne – alebo nebodaj s nádejou v hlase? Cassie mierne očervenela.

„No úprimne, myslela som si, že vôbec nie som tvoj typ. Zdalo sa mi, že možno, ehm, kopeš za druhú stranu...“

Zasmial sa. „Aha. Na toto mám teóriu: pred iniciáciou do tohto váženého gangu som bol výhradne hetero. To iba môj duch otravuje a rád sa zahráva – ubezpečujem ťa, že ja kopem stopercentne za rovnakú stranu ako ty. Teda rád by som,“ dodal so zdvihnutým obočím. Cassie naňho chvíľu civela a potom vybuchla do smiechu. „To žartuješ.“

„Vôbec nie.“

„Nezdá sa ti to trochu... nevhodné?“

„No, ja neviem. Aj tak som sa vždy pokladal za takého skusmosexuála, tak prečo nie? To najlepšie z obidvoch svetov, tak sa na to dívam.“ Na perách mu pohrával šibalský úsmev.

„Panebože a ja som si lámala hlavu.“ Cassie sa znovu zasmiala a potriasla hlavou. „Si prosto rozpoltený muž.“

„A obidve moje polovice sú extrémne príťažlivé. Tak pohni, Cassie, ideme na to.“

Bolo to fajn. Vlastne viac ako fajn. Nakoniec si to naozaj užila – kto by sa nezabával, keď je s ním Richard? Navyše, aj keby sa tu Randžit objavil, čo by mu asi tak povedala?

Napriek tomu potom v noci nemohla dobre spať, a to najmä kvôli nemu. Kto by sa vykašlal na bývalú priateľku – takú, pre ktorú sa vraj trápi, ak môže veriť jeho spolubývajúcemu –, keď to, aby sa stretli, navrhol on? Ale bolo to vlastne dobre. Iba by sa pohádali. Áno, skončilo by sa to ich obvyklou ohlušujúcou škriepkou, ktorá plaší zvieratá v širokom okolí, a keby sa ukázal v spoločenskej miestnosti, odohrala by sa pred ostatnými Vyvolenými. To by nezniesla.

Ale aj tak...

Upokojilo by ju, keby ho aspoň videla. No Randžit sa už druhý deň nezjavil ani na jedinej hodine. Nebolo po ňom ani vidu, ani slychu, ale Cassie si zaumienila, že si nebude robiť starosti. To, že sa ulieva z vyučovania, predsa pri Randžitovi nie je novinka. Robieval to vždy. Ten chalan sa riadi iba vlastnými zákonmi.

Ale aj tak...

Bola posledná hodina toho dňa a v učebni bolo neznesiteľne horúco napriek tomu, že pod stropom sa pomaly krútili ventilátory. Hlboký uspávajúci hlas madam Lefèvre neveľmi pomáhal Cassie, aby sa sústredila. Na okennom ráme pri vyrezávaných okeniciach sa usadila holubica a aspoň jej hrkútanie ju upokojovalo. Mienila sa radšej sústrediť na toho operenca, ale oči jej neprestajne blúdili zaňho, do zelených záhrad. Nie je náhodou tam?

Uľavilo sa jej, keď sa nekonečný deň doplazil ku koncu, a bola vďačná za večerný chlad. Vrátila sa do izby, hodila tašku na posteľ a skoro poskočila, keď z kúpeľne vykukla Isabellina hlava a veselo na ňu zakričala.

„Ahoj, Cassie! Ako si sa mala?“

Cassie sa vystrašene obrátila, ale potom sa usmiala. „Ahoj! Ty máš podozrivo dobrú náladu.“ Na Isabellu v poslednom čase až nezvyčajne dobrú...

Isabella sa na okamih zatvárila takmer šibalsky, potom sa zaškerila. Vrátila sa do kúpeľne a keď sa znovu objavila, držala v ruke fľaštičku, ktorá vyzerala ako vytesaná z krištáľu. Jantárová tekutina vo vnútri skoro rádioaktívne žiarila. „Nový šampón. Strašne drahý a ktovie, čo mi urobí s vlasmi, ale ja mám z neho naozaj, naozaj obrovskú radosť.“

„To máš radosť iba z tej cenovky?“ Cassie nadvihla obočie a znovu ju nesmierne potešilo, že jej kamarátka odvetila so žiarivým úsmevom.

„Vieš, že z ničoho nie som taká nadšená, ako keď môžem míňať svoje dedičstvo na podporu ekonomiky.“ Isabella zažmurkala. „Počuj, ako by sa ti páčilo stráviť víkend so mnou? Tento semester sme si ešte jedna druhú poriadne neužili. Bude to ako za starých čias, nie? Celkom ako za starých čias...“ Poslednú vetu si len zašomrala popod nos, ale keď videla, ako sa na ňu Cassie spýtavo díva, zarazila sa. Čo sa to s ňou stalo?

„Takže?“

„To znie skvelo, Isabella.“ Cassie zaplavila vlna úľavy, bez ohľadu na tajomný pôvod Isabellinho dobrého rozmaru. Takúto veselú ju nevidela už od... no, od minulého semestra.

„No tak áno?“ spýtala sa ešte raz Isabella a široko sa usmiala.

Cassie opätovala kamarátke nadšený úsmev, ale nedokázala sa zbaviť pocitu, že je to všetko akési zvláštne. Najprv Randžit a teraz sa správa čudne aj Isabella. Normálny deň na Akadémii, pomyslela si a v duchu sa ironicky zasmiala. No a čo? Záležalo iba na tom, že Isabelle je znovu do smiechu, skoro ako kedysi, nebude predsa hľadať muchy.

Vracia sa stará Isabella a to je hlavné. Cassie bolo za ňou strašne smutno, takže teraz nechcela radšej nič riskovať...

9. kapitola

Isabella hodila tašku na lavicu, sadla si a Cassie sa poobzerala po učebni dejepisu. Vyzeralo to tam rušnejšie ako inokedy, vo vzduchu sa vznášal šepot a potláčané vzrušenie. Dokonca aj medzi Vyvolenými, ktorí sedeli na obvyklých miestach vzadu, bolo cítiť napätie. Pán Haswell sa usiloval triedu utíšiť a usadiť na miesta, ale Cassie bola predsa Vyvolená, nie? Síce sa vyťahovala len zriedkakedy a pred učiteľmi už vôbec nie, ale možno bolo načase s tým začať. Pokojne zašla dozadu a naklonila sa k Ajši.

„Jednoducho sa nevrátil,“ vravela práve Ajšina susedka Lara. „Nikto nevie, čo sa mu stalo.“

Cassie ju prerušila. „To však nie je dôvod na paniku, nie? Randžit je predsa často preč.“

Lara zažmurkala a potriasla hlavou. „O čom to hovoríš?“

„Nič sa predsa nedeje,“ usúdila Cassie. „Prečo to všetci tak zveličujete?“

„Nejde o Randžita,“ vysvetlila jej Ajša. „Toho všetci poznáme – on sa ulieva z hodín stále. Ide o Jusufa.“

Cassie sa chvíľku zdalo, že sa ocitla v paralelnom svete. „Čože?“

„O Jusufa Ahmeda,“ povedala Lara trpezlivo, akoby bol v škole ešte nejaký iný Jusuf.

„Včera večer sa nevrátil na Akadémiu. Ani dnes ráno ho nikto nevidel. Ľudia si začínajú robiť starosti.“

Cassie sa zasmiala. „Vy sa bojíte o Jusufa? Určite zaspal v posteli nejakej slečinky a teraz si to s ním vybavuje jej otec!“

Ajša sa nezasmiala. „To si nemyslím. Jeho peňaženku našli v dokoch v Sultanahmete. Kreditky aj peniaze zmizli.“

Cassie nevedela, čo na to povedať, a pán Haswell sa už tváril dosť netrpezlivo. Vrátila sa na svoje miesto vpredu vedľa Isabelly.

Tak Jusuf stratil peňaženku. No a čo? Možno mu niekde vypadla. Síce to nie je veľmi pravdepodobné, ale že by jeho niekto prepadol a okradol, to je neuveriteľné. Je predsa Vyvolený, dočerta! To by skôr oľutoval ten zlodej.

Takže tú peňaženku jednoducho niekde stratil. Nejaký zlodej ju našiel, vyprázdnil a zahodil. To bolo jediné možné vysvetlenie.

To nie je náš problém, moja milá!

Má pravdu, pomyslela si Cassie. Vlastne to s ňou nemá nič spoločné. A pravdepodobne sa ani nič nestalo. Jusuf sa o seba dokáže postarať.

Aj tak si nemohla pomôcť... Posledných pár dní sa po Randžitovi zľahla zem a teraz zmizol aj Jusuf? To už je veľmi čudná náhoda. Je možné, že ich zmiznutie spolu nejako súvisí? Pokúsila sa zahnať tú myšlienku, ale zaťažila jej hlavu ako olovené závažie.

Torvald! Možno niečo počul. Keby sa s ním porozprávala, možno by tú vec raz a navždy uzavrela – to by bolo dobré, najmä keď si sľúbila, že sa o Randžita nebude báť. No ona sa predsa nebojí, či áno? Chce si v tom len urobiť jasno. Po hodine vybehla, aby dohnala Torvalda, ale pán Haswell ju zdržal s nejakou otázkou týkajúcou sa domácej úlohy. Keď Cassie konečne prepustil, Torvald bol už preč a ona nemala tušenia, aký predmet má nasledujúcu hodinu.

No tak čo? Čo by mohla urobiť? V žiadnom prípade nechcela, aby Torvald povedal Randžitovi, že ho zúfalo zháňa alebo si oňho robí starosti. Dokonca sa ju možno Randžit snaží znepokojiť, možno s ňou hrá zvrhlú manipulatívnu hru. Nemienila mu na to len tak ľahko naletieť a rozhodne ho v tom nechcela podporovať.

Presne tak, moja milá. Nestaraj sa oňho!

Gospodin Čelnikov bol menej naklonený neprestajnému šumu hovorov v triede ako pán Haswell. Keď študenti vpochodovali do chemického laboratória, Rus zatlieskal a zlostne zablýskal očami, takže dokonca aj Vyvolení sa bez ďalších okolkov usadili.

„Ticho, všetci! Viem, že tu kolujú nejaké dohady o Jusufovi Ahmedovi. Je len prirodzené, že máte starosti, ale sir Alric ma požiadal, aby som sa s vami o tej veci porozprával, pretože to začína narúšať vyučovanie.“

„Ako vysvetlíte...“ prerušil ho niekto v prvej lavici.

„Ešte nie je nezvestný dvadsaťštyri hodín,“ vyštekol naňho Čelnikov. „Škola upozornila príslušné úrady, že sa jeden zo študentov včera večer nevrátil. To je jediné, čo zatiaľ môžeme urobiť. Jusuf má dobrodružnú povahu, takže je možné, že jednoducho iba stratil pojem o čase.“

Triedou prebehol záchvev nervózneho chichotu a Čelnikov sa takmer pousmial.

„A čo jeho peňaženka, pane?“

„Je možné, že ju stratil za okolností, ktoré sa hanbí priznať. Teraz však všetci prestaneme špekulovať, aspoň na mojej hodine. Rozumieme si?“

Má pravdu, pomyslela si Cassie a pokúsila sa sústrediť na svoju učebnicu. Jusuf je dobrodruh. Zato Randžit, tým si bola už istá, jej chce iba ublížiť alebo privodiť starosti. Vtedy večer ho dosť drsne odmietla, tak si možno myslel, že keď ju dostatočne vystraší, rozmyslí si to. Že si odrazu z ničoho nič uvedomí, ako veľmi jej chýba, a pristúpi na jeho plán... Hm, ktovie? Cassie naozaj nevedela, čo si má myslieť.

Ale Isabella podobné pochybnosti nemala, keď spolu odchádzali z triedy. „To je hrôza,“ vyhlásila rozhodne. „Že by sa dvaja študenti iba tak vyparili? Tu niečo nehrá. Škola by s tým mala dačo urobiť.“

„A čo by mala asi robiť? Počula si Čelnikova. Jusuf nie je ešte dosť dlho nezvestný. A je ten typ, čo rád riskuje. Vráti sa. A Randžit tiež.“

„Trochu ma prekvapuje, že si z toho nič nerobíš,“ odfrkla Isabella. „Najmä keď jeden z tých nezvestných je Randžit. Vôbec nemáš obavy? Ja na tvojom mieste...“

Cassie podráždene vzdychla. „Tak pozri, s Randžitom už nechodím. Nič mi do toho nie je – to ho mám niekde naháňať? Jasné, že si robím starosti, ale nič sa s tým nedá robiť. Určite sa zase objaví a potom by som sa cítila ako debil.“

„Tak fajn, Cassie, ako myslíš. Nebudeme sa preto hádať.“ Isabella chytila Cassie za ruku.

„Nevyberieme sa niekam na pevninu? Podnikneme niečo a odreagujeme sa, čo ty na to?“

„No to je náhoda, že to vravíš, lebo Ajša a ostatní akurát navrhli, že by sme mohli zájsť do Beyoglu.“ Cassie si rozpačito odkašlala. „Poznáš to, potulovať sa po Çukurcume, nakupovať... Pôjdeme s nimi? Tak trochu som im sľúbila, že pôjdem...“

„Ach, ako by som len mohla odolať ponuke stráviť popoludnie s Vyvolenými? Možno by som im mohla nosiť tašky s nákupmi.“

Cassie nadvihla obočie nad uštipačným tónom svojej spolubývajúcej. „Hovoríš celkom ako...“

„No?“

... Jake, dokončila Cassie v duchu. Hoci Isabella teraz pôsobila opäť optimisticky, zrejme by nebolo veľmi taktné spomínať ho, najmä keď sa usilovala svoju kamarátku prehovoriť, aby s nimi išla na pevninu. A tak sa Cassie iba zaškerila.

„Neblázni. Určite budeme mať aj vo dvojici čo robiť, aby sme zvládli tvoje tašky! Ale vážne, Isabella, ak sa ti nechce, nepôjdem.“

„Tak v tom prípade...“ Isabella zmĺkla a potom sa zasmiala. „Nie, jasné, pôjdeme!“

Tak toto nevychádza akurát podľa plánu, musela si Cassie priznať, keď sa ich šestica predierala elegantnými rušnými uličkami Çukurcumy. Začalo sa to vlastne dobre, preskúmali obchody s nábytkom, moderné a s presklenými priečeliami, nalepené na historických budovách z hnedožltého kameňa, a ona si vychutnávala pohľad na prekrásne pestrofarebné čalúnenia, ktoré sa hromadili v starobylých obchodoch spolu so starožitnými mramorovými misami a kobercami so zložitými vzormi. Ale bolo čoraz väčšmi badateľné, že sa Isabella cíti nesvoja napriek tomu, že sa Cassie jednostaj pokúša trochu ju medzi Vyvolených začleniť.

„Čo tento toaletný stolík, dámy?“ spýtala sa India v jednom malom butiku v dláždenej uličke a uprela oči na nádherne vyrezávaný stolík so zrkadlom.

„Ten by ti pristal,“ povedala Isabella a ani sa veľmi nenamáhala, aby si to nechala pre seba. Cassie na ňu vrhla varovný pohľad.

„Hej, vyzerá dobre,“ povedala a kamarátkinu poznámku ignorovala.

India zaťala zuby, evidentne otrávená Isabellinou uštipačnosťou, a obrátila sa k ostatným Vyvoleným dievčatám. „Tak si to dám poslať domov, nie?“ S kreditnou kartou v ruke sa pobrala za majiteľom obchodu.

Cassie sa zaškerila. Isabelline štipľavé poznámky občas hraničili s otvoreným nepriateľstvom a ona sa cítila ako medzi dvoma mlynskými kameňmi. Áno, ostatné dievčatá k nej neboli také milé, ako by mohli, to bola pravda. Prinášalo to napätie a stres. Cassie pomaly začínala ľutovať, že Isabellu pozvala. No už len tá myšlienka v nej vyvolala pocit viny. Po tom všetkom, čo pre ňu Isabella urobila. Po tom všetkom, čo musela obetovať...

Ale aspoň teraz nevyzerala tak skleslo. V jej zachmúrenosti sa skrývala akási ostrosť a iskra, ktoré pôsobili na Cassie zvláštnym upokojujúcim dojmom – bola to zase jej stará dobrá odvážna Isabella – aj keď ju trošku znervózňovala. Jej prístup Cassie čím ďalej, tým viac pripomínal, aká sebaistá a energická Isabella bývala v predchádzajúcich dvoch šťastnejších semestroch, keď centrom jej pozornosti bola istá osoba. Keby nebola informovaná, mohla by si dokonca myslieť, že je s Jakom stále v kontakte...

Samozrejme, to bol nezmysel. Inak by sa to Cassie hneď dozvedela. Isabella by ju zobudila aj o druhej ráno a od samého šťastia by jej skočila na hlavu.

Lenže nech je, ako chce, dusno je dusno, a to, ktoré sa teraz medzi ňou a jej spolubývajúcou vytvorilo, by sa dalo krájať aj tupým nožom. Cassie sa však musí zblížiť s Vyvolenými, to Isabella vie. A niektorí z nich sú slušní ľudia, napríklad Ajša. Cassie ich rešpektovala, mala ich rada a navyše nemala na výber. To by hádam Isabella mohla pochopiť.

Cassie sa nemohla rozptýliť ani nákupnou terapiou ako ostatné bohaté dievčatá z Akadémie. Keď sa rozplývali nad ďalšou kabelkou vyrážajúcou dych a ruinujúcou peňaženku a Isabella uštipačne kritizovala ich vkus, Cassie venovala svoju pozornosť okoliu. Mala čudný pocit nielen z napätej atmosféry medzi dievčatami, ale ešte z niečoho iného, no vôbec netušila z čoho. Nejaký pohyb, niečo mimo zorného uhla jej išlo na nervy, ale čo?

Estelle, pomyslela si, cítiš to?

Áno, moja milá, ozvala sa ustarostená odpoveď, no potom Cassin ,rozhovor‘ prerušila ďalšia vlna dohadovania sa medzi dievčatami. Presviedčala sama seba, že to nebude nič vážne, inak by ju Estelle upozornila skôr. Bol to nezmysel, veď táto štvrť bola neskutočne malebná. Uličky a malé schodiská sa preplietali medzi starými domami s krásne maľovanými okenicami a debničky pred oknami prekypovali muškátmi. Ale Cassie pri pohľade na tie šarlátové ostrovčeky prichádzalo na um len to, že až priveľmi pripomínajú fŕkance krvi. Keď sa na dlažbu zniesol okvetný lístok, mimovoľne sa mu vyhla.

A potom to zacítila.

Niekto sa díval.

Obrátila sa a privrela oči.

To nie je možné. Klame ju predstavivosť. Jednoducho má iba veľmi napäté nervy, to je všetko. Je vykoľajená kvôli Isabelle a kvôli – no, pre všetko ostatné. Kto by ju, preboha, prenasledoval, keď sa prechádza po Çukurcume? Nie je to náhodou...? S nádejou a zároveň podráždene čakala, či zacíti to povedomé svrbenie, ale nebola si istá. Cíti ho? Alebo je iba vynervovaná a sugeruje si to? Estelle ani nepípla, čo ju vonkoncom neupokojovalo. Tak to asi nebol Randžit, pomyslela si a vlastné sklamanie ju otrávilo.

No kto teda?

Cassie sa prinútila vnímať diskusiu o najnovšej kolekcii Ümita Ünala, pridobre si však uvedomovala, že je falošne a prehnane veselá a až smiešne sa usiluje zatiahnuť Isabellu a Vyvolené do spoločného priateľského rozhovoru. Takisto sa snažila zabudnúť na ten pocit – na to nezameniteľné svrbenie medzi lopatkami. Na chvíľku sa odmlčala, trochu sa vzdialila od hlúčika dievčat a nenápadne sa obzrela cez plece. Zase nikto.

Ale nie, bola si istá, že to bol od začiatku opodstatnený pocit. Sila toho pohľadu bola takmer hmatateľná. Nebolo možné, aby sa v tom jej citlivé zmysly Vyvolenej mýlili. Dokázala aj určiť, odkiaľ ten pohľad prichádzal. Zozadu sprava.

Zdvihla hlavu a zadívala sa do okien ukrytých za okenicami, lenže slnko jej svietilo do očí a nech už bol tým narušiteľom ktokoľvek, nebolo ho vidno. Celá skamenela.

Niekto nás pozoruje.

To si iba nahovárame, nepresvedčivo utvrdzovala Cassie Estelle aj sama seba a zúrivo potriasala hlavou. Nikoho nevidela.

A v pätách tej myšlienky prišla ďalšia – prečo sa bráni vlastným inštinktom?

10. kapitola

Pocit viny, môj starý kamarát, pomyslela si Cassie. Tak tu si. Čiastočne za to môže Isabellino trucovanie, vravela si. Keby sa na ňu to dievča zakaždým tak nenahnevalo pre to, že robí, čo robiť musí, možno by sa Cassie s Vyvolenými ani toľko nebavila. Ale zisťovala, že posledných pár dní sa jej v ich spoločnosti páči čoraz viac, hoci ju to kvôli Isabelle mrzelo dvojnásobne. Keď zazvonilo na obed a študenti vyskočili, Cassie pozbierala sily a rozhodla sa, že strávi po výtvarnej výchove chvíľu so svojou spolubývajúcou.

„Isabella,“ povedala Cassie a obrátila sa k svojej kamarátke. „Zajeme si niečo?“

Isabella jej venovala rýchly neprítomný úsmev. „Hej, počkaj.“ Alica ju poklopkala po pleci, Isabella sa obrátila a pustili sa do reči.

„Cassie!“ zakričal Cormac. „Ideš do spoločenskej miestnosti?“

„Viete čo,“ zamiešala sa do toho Ajša, „mohli by sme ísť do jedálne. Dnes tam hosťuje šéfkuchár z reštaurácie Rami, zbožňujem jeho hünkar begendi!“

„No jasné!“ súhlasil Cormac, chytil svoju priateľku za ruku a zamľaskal.

„Cassie?“ ozvala sa Ajša netrpezlivo.

„Áno? Vydrž. Mala by som počkať na Isabellu.“ Cassie sa obzrela do triedy za Isabellou, ktorá sa ešte vždy rozprávala s Alicou.

„Jasné, ako chceš.“

Cassie sa dívala, ako Ajša s Cormacom odchádzajú spolu s ďalšími Vyvolenými po chodbe preč. Vzdychla si. Medzi hodinami – na ktorých sa v poslednom čase omnoho viac usilovala, pretože jej to (takmer) znemožňovalo zaoberať sa čímkoľvek iným – teraz bývala väčšinou s Vyvolenými a skoro ju mrzelo, že ich nechala ísť dopredu. Spoločenskú miestnosť začínala čoraz viac brať ako útočisko: bola uzavretá, tajná a bezpečná. Ani tie drobné pôžitky, ktoré ponúkala, neboli na škodu. Samozrejme, stále tam boli takí, ktorí ju nemohli vystáť, ale až prekvapivo ľahko ich ignorovala. Už ju ani neotravovali. Zistila, že jej neprekážajú ich nenávistné pohľady a vie sa uzavrieť do bubliny nadradenosti, čo ich doháňalo do šialenstva. Vedela, že tak ona, ako predovšetkým jej duch, nie sú o nič menej než ktorýkoľvek z nich, naopak, skôr viac. Mohlo jej to byť jedno. Napokon, mnohých mala rada. Keď Isabella konečne ukončila rozhovor s Alicou a obrátila pozornosť späť ku Cassie, zavládlo medzi nimi cestou do jedálne mierne rozpačité ticho. Pri pomyslení, že sa so svojou kamarátkou nedokáže bez zábran baviť, nebolo Cassie do smiechu. Odkašlala si.

„Tak čo hovorila Alica?“

„Ále, zase má problémy s chalanmi,“ utrúsila Isabella s takým súkromným úsmevom na perách, až si Cassie pripadala z toho čudne vylúčená.

„Jasné. Ako vždy.“ Neubránila sa prezieravému tónu. Vyzeralo to, že Isabellu momentálne viac zaujíma, čo robí Alica, než čo sa deje s jej najlepšou kamarátkou. Našťastie sa jej pochmúrna nálada trochu zmiernila, keď došli do jedálne a Cassie uvidela, že na ňu od stola Vyvolených mávajú, aby sa k nim pripojila.

„Aha, tam sú,“ kývla im a automaticky sa k nim začala predierať.

„Ehm...“ začala Isabella váhavo.

„Čo je?“

Isabella zaletela očami k inému stolu, kde sedela Alica a ešte jedno dievča. „Ja iba... no, ak chceš sedieť s Ajšou a ostatnými, tak by som mohla zájsť za Alicou a spýtať sa jej, ako sa má...“

„Aha, dobre, keď myslíš...“ povedala Cassie a usilovala sa nedať najavo, že sa jej to dotklo. Čo sa to v poslednom čase s Isabellou deje? Robila, čo mohla, aby sa Isabella necítila ako piate koleso na voze, no ona nič.

„Dobre, tak zatiaľ...“

„Jasné, zatiaľ.“ Cassie sa nasilu usmiala, pokiaľ možno veselo zakývala a ignorovala čudný pocit z toho, že sa s Isabellou rozchádzajú na opačné strany miestnosti, každá za svojimi kamarátmi. No čo, nie sú predsa siamske dvojčatá, však?

„Čau, vospolok,“ povedala Cassie, keď sa predrala k stolu Vyvolených, ale nepodarilo sa jej do hlasu vložiť dosť nadšenia.

„Cassie! Vezmi si tácňu. Ten kuchár je fakt neskutočný,“ nadchýnala sa Ajša.

„Vieš, nie som veľmi hladná,“ odvetila. Prepadla ju mrzutosť.

Ach, ale budeme veľmi, moja milá. Ty vieš, že som vždy za, aby sme si upevnili postavenie medzi ostatnými, no musíme sa starať aj o šťastie nášho životného zdroja...

Cassie sa nad Estellinou poznámkou zamračila. Dnešný deň ju čoraz viac rozlaďoval a nepotrebovala, aby si Estelle prihrievala polievočku. Cassie sa cítila ako cvičená opička, ktorá urobí čokoľvek, aby boli všetci okolo šťastní, najmä Isabella. Niekde však predsa len musí byť hranica, musí sa starať aj o svoje šťastie. A pokiaľ to znamená, že musí tráviť čas s Vyvolenými, tak to Isabella bude musieť jednoducho akceptovať.

Áno, bola tu tá záležitosť s Jakom a Jess. Áno, Isabella zostávala na strane Jaka a jeho šialenej honby za spravodlivosťou – alebo za svojou vlastnou definíciou spravodlivosti. Ale taká Ajša alebo India predsa s vraždou jeho sestry Jessiky nemali nič spoločné. Z tých dvoch dievčat, ktoré to naozaj urobili, bola jedna mŕtva a druhá vylúčená zo školy a navždy zohavená. Katerina a Keiko predsa nereprezentujú všetkých Vyvolených, preboha. Vyvolení sú omnoho viac ako len spolok zvrátených indivíduí – ako tie dve.

Cassie sa práve spamätávala zo svojich vnútorných rozporov, keď na ich skupinku padol tieň.

„Zdravím vás, dámy.“

„Sir Alric,“ India prekvapene zdvihla obočie. „Vás by sme tu nečakali.“ Váhavo sa usmiala a vrhla krátky pohľad na chalanov, ktorí sa na konci stola naoko zúrivo bili. Prikývol. „Povedal som si, že by som mohol ochutnať tunajšie jedlo, keď nám tu dnes v kuchyni varí hosť.“

„No, dobre robíte. Je to výborné.“ Ajša nedokázala zakryť svoj zmätok a Cassie ju celkom chápala. Nepáčilo sa jej, ako sir Alric uprel zvedavý pohľad na ňu.

„Ako vám ide štúdium?“

Dosť čudná otázka pri obedňajšej prestávke, pomyslela si Cassie, ale India a Ajša sa s očividným nadšením chytali výnimočnej príležitosti zaujať svojho tajomného riaditeľa. Kiežby aj ona hovorila so sirom Alricom tak zriedkavo. Pozorne ho sledovala, kým mu dievčatá vedľa nej ochotne odpovedali. Ešte raz sa na ňu zadíval, aj keď ostentatívne oslovil všetky tri.

„Vidím, že pán Singh nás ešte vždy nepoctil svojou prítomnosťou.“

„Možno niektorý z chalanov vie, kde by mohol byť. Určite skôr než my,“ povedala India a zaletela pohľadom ku Cormacovi a jeho kamarátom.

„O tom pochybujem. Chlapci predsa nie sú takí citliví na svoje okolie ako vy, nemám pravdu? Vravel som si, že niektorá z vás by mohla inštinktívne tušiť, kde sa v poslednom čase pohybuje.“

Cassie si musela všimnúť, že sa znovu zadíval na ňu. Zmocnil sa jej nepríjemný pocit – hádam ju z niečoho neobviňuje?

„Viete to rovnako dobre ako... ako my všetci. Randžit sa správa podľa vlastných zákonov. To, že nechodí na hodiny, nie je nič nezvyčajné, bolo to tak vždy. My za to nemôžeme. Prichádza a odchádza, ako sa mu zachce. Keď sa mu chce, nechá vás čakať a ani sa neukáže,“ dodala horko. Dokonca aj niektoré Vyvolené dievčatá zaskočilo, akým tónom sa Cassie so sirom Alricom rozpráva, ale on sa nedal vyviesť z miery.

„No, poobzerám sa po ňom,“ vyhlásil žartovne. „Náš ťažko zastihnuteľný priateľ sa určite skôr či neskôr niekde objaví.“ Znovu prevŕtal Cassie pohľadom. „Ale ak ho náhodou uvidíte, odkážte mu, že by som sa s ním rád porozprával.“

Len čo sir Alric odišiel, Cassie sa ospravedlnila, rozlúčila sa s kamarátkami a zamierila do svojej izby. Podarilo sa mu vytočiť ju. A čo horšie, znovu v nej prebudil všetky obavy. Navyše ju čím ďalej, tým viac znepokojoval vývoj jej vzťahu s Isabellou. Chcela ju mať pri sebe, aby si u nej mohla vyliať srdce, keď už pre nič iné.

Uľavilo sa jej, pretože sa zdalo, že aj Isabellu ten obed mrzí. Keď Cassie zatvorila dvere a hodila sa na posteľ, jej spolubývajúca ju privítala so širokým ospravedlňujúcim úsmevom.

„No, tak to trochu nevyšlo. Prepáč, Cassie. Asi sa jednoducho musíme prispôsobiť svojim novým životným štýlom a ťahať to spolu ďalej, či nie?“

Cassie vzdychla. „Rozhodne.“

„Dobre, tak to by sme mali našu dohodu nejako spečatiť! Čo tak urobiť si dámsky večierok? Prepašujeme sem fľašu šampanského... A zoženiem kaviár a údeného lososa. A bliny! Urobíme si piknik. Pustíme si hudbu a ja ti poklebetím, čo sa deje vo svete nevyvolených. Čo ty na to?“ V očiach sa jej potmehúdsky blýskalo, ale hlboko v nich sa zračili obavy.

„Super.“ Cassie cítila, ako ju zlá nálada opúšťa. „Bliny mám najradšej! Ty tu zoženieš ruské palacinky?“

„Ja zoženiem všetko a všade.“ Isabella jej stisla rameno. „Toto si užijeme! Len my dve a môj kozmetický kufrík.“

Cassie sa zamračila, a to nielen pri predstave, ako necháva svoju tvár Isabelle napospas.

„Počkať, ale nie dnes, však?“

„No áno, dnes večer! Čo môžeš urobiť dnes, neodkladaj na zajtra, Cassie Bellová!“

Isabella sa zaškerila a začala listovať v mobile v zozname kontaktov. „Zavolám do otcovho obľúbeného istanbulského hotela, uvidíme, či oželejú trochu kuchynských zásob pre dcéru svojho váženého klienta.“

„Ach jaj, Isabella, veľmi ma to mrzí.“ Cassie to ledva dokázala vysloviť. „Sľúbila som, že dnes pôjdem na... na večierok s Vyvolenými.“

„Už zase?“ Isabella nedokázala skryť sklamanie. „Kam...?“

„Je to na inom ostrove. Medzi týmto ostrovom a ázijskou stranou mesta. Je mi to fakt ľúto. Ale urobíme si večierok inokedy, hej?“

„Jasné,“ v Isabellinom hlase bolo čosi mrazivé.

„Vieš, pozvala by som aj teba, lenže...“

„... je to iba pre Vyvolených.“

Cassie s námahou prehltla. Cítila sa otrasne. „Povedali to dosť jasne. Inak by som ti o tom, samozrejme, povedala hneď, ako ma pozvali.“

„Ja to chápem. Niekedy sa Vyvolení usilujú, aby sme sa s nimi cítili ako doma, a niekedy... no. Chápem to. Dúfam, že si to užiješ.“

Cassie nemohla ten jej odmeraný tón zniesť. „Isabella, prosím ťa. Určite sa nájde niečo, čo by si rada robila, keď ma budeš mať jeden večer z krku. Potom si môžeme všetko pokojne naplánovať, aby sme to riadne roztočili...“

„No jasné.“ Cassie prekvapilo, že Isabella sa z ničoho nič odrazu rozžiarila, akoby jej čosi zišlo na um. „Čo to trepem? Máš pravdu. Pozri, neospravedlňuj sa, Cassie. To ja sa ti musím ospravedlniť! Som strašne bezohľadná. Pôjdeš tam a pekne si to užiješ.“

„Vážne?“ Cassie zarazene zažmurkala.

„Vážne! Je to v poho, ja... potrebujem chvíľku len sama pre seba. Vážne, nežartujem. Bež a uži si to.“

„Ak si si istá...“

„Samozrejme. Navyše, keď ideš na večierok, môžem aj tak zapracovať na tvojom mejkape, však? Isabella sa diabolsky zaškerila. „Aby si vyzerala ako obrázok!“

„Keď už na to prišla reč...“ Cassie sa skoro neodvažovala ju o to požiadať. „Isabella, vieš...“

„Čo? Aha, ja už viem, o čo ide. Tento pohľad poznám.“ Isabella sa usmiala o čosi nútenejšie.

„Vieš, že by som to inak nechcela, ja iba...“

„Nie, Cassie, jasné, to nič. Jasné, že sa potrebuješ nakŕmiť. Nerob si starosti. Fakt.“ Cassie si všimla, že sa jej Isabella nedokáže pozrieť priamo do očí. „Trvám na tom. Vravela som predsa, že chceme, aby si vyzerala ako obrázok.“

„Vďaka, Isabella. Vážim si to.“

Isabella sa zhlboka nadýchla a znovu sa rozveselila. „Koniec koncov, potom sa budeš musieť podrobiť mojej kozmetickej šikovnosti. Na revanš, hej?“

„Áno, na revanš,“ zašomrala Cassie. Síce prikyvovala, ale to slovo sa jej nepáčilo. Potom, čo si kvôli nej Isabella užila, jej dlhovala trochu sebaovládania, to bola pravda. „Isabella...“ Cassie objala kamarátku. „... si hviezda. Nenapraviteľná, ale hviezda.“

11. kapitola

Ostrov mal celkom inú atmosféru ako Akadémia – trochu uvoľnenejšiu, neformálnejšiu –, ale tá presladená malebnosť vnorená do šera bola rovnaká a tunajší malý palác (Cassie sa tomu výrazu v duchu zasmiala) bol postavený v tom istom prepychovom štýle a mal podobne prepracovanú výzdobu. Stála na kamennej balustráde, jednou rukou sa opierala o vyhriate pozlátené drevo rámu, v druhej držala pohárik so šampanským. Za hodvábnou sivosťou súmračného Bosporu sa na pozadí indigovej oblohy črtali osvetlené kupoly a minarety a večerným vzduchom sa jasne nieslo zvolávanie muezínov. Z tej krásy a zvláštnej osamelosti okamihu ju zabolelo srdce podobne ako rozpoltený duch Estelle. Niekedy jej tie dve veci splývali.

Za sebou počula hluk hovoru, občasné výbuchy smiechu a basový rytmus hudby. Bol to vydarený večierok, ale v tej izbe s úchvatne klenutými stropmi a hrubými tmavými látkovými poťahmi jej bolo dusno. Cassie si vyzula Isabelline lodičky a vychutnávala si, ako ju drahý a hustý turecký koberec šteklí medzi prstami na nohách. Rada by si taký kúpila, no aj keby si ho mohla dovoliť, kam by si ho položila? Do televíznej miestnosti v Cranlake Crescent? Zaškerila sa, zhlboka sa nadýchla a odpila si zo šampanského. Cítila, ako jej bublinky stúpajú do hlavy. Tak naspäť do zbrane...

Nezdržiavala sa obúvaním. Páčilo sa jej kráčať bosá a tie centimetre navyše jej rozhodne nechýbali. Vyvolení sa k nej teraz správali s rešpektom, dokonca aj tí, ktorí ju nemali veľmi v láske. Všetci ju s úsmevom zdravili a púšťali sa s ňou do rozhovoru. Boli bohatí, elegantní a navoňaní až do špiku svojich prominentných kostí, no napriek tomu mala pocit, že ju ich oči sledujú ako magnety, keď medzi nimi prechádzala. V mnohých videla úctu, ba niekedy aj strach. Šťastne si uvedomila, že sa jej páči byť Vyvolenou...

Tok jej myšlienok prerušil vysoký ostrý hlas. „Jéj, pozrite, nie je to naša Popoluška? Pekné šaty. Čo myslíš, kde ich vzala? V Tescu? Alebo ich šlohla.“

Cassie zastala. Na Sarinu schopnosť zdramatizovať večer sa mohla vždy spoľahnúť. Obrátila sa a zadívala sa maturantke, ktorá stála pri bare s Michailom a zrejme svoju poznámku adresovala jemu, rovno do očí. Sara na Cassinu reakciu skrútila tvár odporom, ale aj tak sa mimovoľne mykla. Nepochybne si spomenula, ako sa s ňou Cassie porátala vo februári pri podobnom bare v Carnegie Hall...

Úprimne, tá baba bola tragikomická. Naozaj si myslela, že Cassie záleží na jej názoroch? Napriek tomu ju pobavilo, keď videla, ako Sare zmizla z tváre nenávisť a vystriedal ju záchvev strachu.

„Čo taká sama, Cassandra?“ To bol Michail, ktorý podišiel bližšie k Sare, ale Cassie nedokázala určiť, či tým Angličanku podporuje, alebo u nej hľadá útočisko. „Ty tu s nikým nie si? No hej, Randžit sa vlastne zahral na Houdiniho a zmizol. Úbožiak. Možno sa náš princ rozhodol okúsiť trochu život na vysokej nohe, keď sa vlani zahadzoval s takou chuderou.“ Významne zmraštil obočie a žmurkol na Saru.

Cassie vycerila zuby. Svetlo v miestnosti odrazu nabralo červený nádych. „Nechceš Sare vyliezť spoza sukne a ešte raz mi to zopakovať, Michail?“

„Ako sa opovažuješ, ty žobráčka?! Kto si myslíš, že si...“

„Chcel by si zistiť, kto som?“ Dovolila, aby jej červeň zakalila oči. Dočerta, fakt si ich k telu nechcela pripustiť. Keby ten nedonosenec nespomenul Randžita...

„Cassie! Ahoj!“ Okolo pásu sa jej ovinula ruka, čo ju natoľko prekvapilo, že jej zrak trochu zbledol.

„Aha, Richard,“ afektovane pretiahla Sara. „Aj ty sa vieš znížiť?“

„No, vieme, že nie je vyberavý,“ dodal Michail jedovato.

„A ty, Mišo, to vieš zo všetkých najlepšie, však, cukríček?“ Richard sa vážne zadíval Cassie do očí a potom sa s nevinným úsmevom obrátil k tým dvom. „Nie je dnes slečna Bellová priam oslňujúca? Mali by sme si dávať pozor, krivé pohľady by nemuseli byť bezpečné.“

Sara mimovoľne o krok cúvla. Zdalo sa, že sa na seba hnevá, ale nedokázala svoju nervozitu zamaskovať.

Richard si pripísal malé víťazstvo a nechal ich tak. „Zatancuj si so mnou, Cassie. Si najkrajšie dievča v miestnosti. Ani jedna sa ti nevyrovná.“

Cassie sa zaškerila. A nielen preto, že mu bola vďačná za to rozptýlenie. Richard vyzeral v smokingu naozaj k svetu. A oči sa mu potmehúdsky leskli, čo ešte zvyšovalo jeho príťažlivosť. „Ach, vďaka, Richard. Rada si zatancujem.“

Nezdržiavala sa, aby si vychutnala nemú zúrivosť na tvárach Sary a Michaila, obrátila sa a Richard ju odviedol na voľné priestranstvo, kde sa tancovalo.

„Hmm, taký lepák, nemyslíš?“ usúdila sucho, keď mu ovinula ruky okolo krku.

„Ja som tú hudbu nevyberal,“ zašomral. „Všimol som si, že odtiaľ potrebuješ zmiznúť – bez krviprelievania. A naozaj vyzeráš fantasticky, to som nežartoval, len som si povedal, že jednoducho využijem príležitosť, keď sa ponúka.“

Cassie zaklonila hlavu, aby mu videla do tváre, a čakala, že uvidí jeho obvyklý záblesk zlomyseľnosti, ale nebolo ho tam. Richard, naopak, vyzeral takmer smutne.

Trochu ju to vyviedlo z miery, preto ukázala pohľadom na Isabelline šarlátové šaty. „Sú požičané.“

„No a? Je jasné, že každý by vyzeral fantasticky, keby sa podrobil Isabellinej kúre.“

To bolo absurdné. Odrazu stratila nervy. „Zase si nasadil ten svoj očarujúci šarm, ibaže u teba je to rutina.“

„Nemôžem si pomôcť. Mám to v krvi.“

Keď už spomenuli krv, cítila ju v ňom. Cítila, ako mu pulzuje v tepnách, počula búšenie jeho srdca. Mala by byť z toho nervózna, ale zistila, že sa jej to páči. Mimovoľne sa k nemu tuhšie pritisla. Najprv trochu zmeravel od prekvapenia, ale po chvíli sa uvoľnil a objal ju.

„Dočerta,“ zašepkal jej do ucha, keď sa zmenila hudba. „Túto pesničku neznášam.“

„To je dobre, aj ja.“ Odtiahla sa od neho.

„Je pre mňa príliš rýchla. Potkýnal by som sa o vlastné nohy.“

Zasmiala sa. „To určite,“ zakričala, keď skladba nabrala na obrátkach. „Asi pôjdem na chvíľu von, je tu horúčava.“ Zaváhala. „Pôjdeš so mnou?“

Vonku sa Richard s ďalšími kokteilmi oprel o balustrádu vedľa nej a jeden jej podal. So svojím sa nervózne pohrával. Znovu si všimla, aké má silné ruky. Pod kožou sa mu jasne črtali kĺby a šľachy. Boli to pekné ruky. Príťažlivé.

„Takže...“ Usiloval sa vymyslieť bezpečnú tému rozhovoru. „Ako to vyzerá s Randžitom?“ A zlyhal. „Ja som ho v poslednom čase veľmi nevidel. Vy dvaja ste...“

„Nie,“ prerušila ho. „Nie sme. Vieš čo, teraz sa o ňom nebudeme baviť.“

„Počkaj, takže ty tiež nevieš, kde je? Ty si ho nevidela?“ odmlčal sa. „Tak si asi robíš starosti.“

„Nie,“ zaklamala. Noc bola zamatovo čierna, nad morom i nad mestom sa trblietali hviezdy. Nechcela myslieť na Randžita. Práve teraz nie. A Estelle v jej hlave viedla monotónnu nepretržitú litániu o tom, že Richard je pre ňu menejcenným partnerom. Chcela ju niečím prehlušiť. Čo ju je vlastne do toho? Predsa o Richardovi ani neuvažuje ako o partnerovi, alebo áno?

Napriek tomu si vychutnávala jeho blízkosť viac, ako si bola ochotná priznať. Dotýkali sa plecami a Cassie sa nechcela odtiahnuť. Vlastne chcela byť ešte bližšie. Už len to pomyslenie jej zrýchlilo dych. Čudné. Ale uvedomila si, že sa nemôže nadýchnuť najmä preto, že jej srdce bilo ako opreteky.

V mrákotách sa obrátila k nemu a zistila, že ju pozoruje rovnako precítene ako ona jeho. Rovnako šokovane, rovnako intenzívne. Cassie od neho nemohla odtrhnúť oči, zhlboka sa nadýchla a...

„Hej, vy tam, čo sa tu tak schovávate?“

Odtrhli sa od seba a obidvaja naraz sa obrátili smerom k miestnosti. Richard potichu zaklial, na perách sa mu objavil rozpačitý úsmev.

„Ajša! Čo je?“

Cassie skryla vnútorný zmätok pod priateľský úsmev. „Kde je Cormac? V liehu?“

Ajša prehnane zalapala po vzduchu a veselo tľapla Cassie po ruke. „Nie, je v pohode. Plánujeme výlet do mesta, obzrieť si zopár nočných klubov. Bude to sociologický prieskum!“

„To znie dobre.“ Richard sa obrátil ku Cassie a spýtavo pokrčil obočie.

„Bohužiaľ, ide aj Michail, ale dám pozor, aby sa správal slušne,“ povedala Ajša a nepriateľsky pozrela na nafúkaného Rusa. Nevšimol si to, lebo sa práve plazil po Saskii. „Videla som, ako sa ťa so Sarou snažili vyprovokovať, mimochodom, zvládla si to so cťou. Už som mu za ten výstup vynadala.“

„O tom nepochybujem!“ zasmiala sa Cassie a potriasla hlavou. „Viete čo? Dnes už asi končím, ale nie z tohto dôvodu.“

„Naozaj?“ spýtal sa Richard sklamane.

„Naozaj.“ Dotkla sa jeho ruky a usmiala sa. „Fakt v tom nie je nič osobné. Nie je to kvôli tebe a rozhodne nie kvôli Michailovi. To Isabella. Cítim sa trochu previnilo, že som ju nechala samu. V poslednom čase je to pre ňu ťažké, uznajte, a nechcem byť preč až do rána. Keď pôjdem domov a všetko jej zreferujem, tak mi možno odpustí, že ju tento semester zanedbávam. A dlhujem jej to aj za tie šaty.“

„Tak to je pravda.“ Richard sa sklonil a pobozkal ju na líce, kde sa jeho pery zdržali trošku dlhšie, ako bolo nevyhnutné, a Cassie to príjemne pošteklilo na koži.

Voľná a ešte k tomu povoľná, Cassandra... Ešte stále to chceš popierať?

Cassie sa začervenala a usilovala sa Estelle ignorovať. Richard prehodil:

„Uvidíme sa zajtra?“

„No jasné. Tak bežte a užite si to. Súhlas, Ajša?“ odmlčala sa. „Daj naňho pozor, dobre?“

Ajša sa tak rozrehotala, až sa to na dámu nepatrilo, zavesila sa do Richarda a odviedla ho preč. Cassie sa za nimi chvíľku smutne dívala, ale hneď sa spamätala. Bavila by sa – možno až priveľmi. Úprimne povedané, bola vlastne vďačná za chvíľu samoty. Potrebovala si pár vecí rozmyslieť.

„Zlatko, som doma!“

Cassie sa šťastne vrútila do izby. Uvedomila si, ako jej Isabella chýbala. Búrlivá noc v meste bez Argentínčanky s bujnými vlasmi a bujnými nápadmi, to jednoducho nebolo ono. Potrebovali sa vrátiť do starých koľají. Isabellino priateľstvo si predsa vážila najviac na svete.

V prvom okamihu to vyzeralo, akoby ju Isabella nepočula. Sedela za stolom na druhom konci miestnosti s rozstrapatenou sklonenou hlavou. „Rada som ťa zase videla,“ zašepkala svojmu notebooku.

Aha, rozpráva sa s niekým cez internet. Isabella zdvihla hlavu, akoby skôr vycítila, než počula, že tu Cassie je, rýchlo sa obrátila a hovor prerušila. Myšou zavrela okno četu.

„Ahoj!“ Isabelle zrumeneli líca.

„Čau!“ Cassie skočila na posteľ k Isabelle a usmiala sa. „S kým si sa to rozprávala?“

„S mamou. Pozdravuje ťa.“ Líca jej však ešte viac očerveneli.

„Aha, a ocko tiež?“

„Nie, teda určite áno, aj on ťa pozdravuje.“ Isabella rýchlo zavrela notebook.

„No dobre, mne sa iba zdalo, že počujem...“ Mužský hlas? A dokonca čudne povedomý. Cassie sa otriasla. Mala síce sluch Vyvolenej, no bola trošku chytená alkoholom. Mohla sa mýliť. Možno...

Nebola to jej vec. A hlavné teraz bolo, aby s Isabellou našla spoločnú reč, nie aby ju začala vypočúvať.

„Mám pre teba kopec klebiet!“ Cassie sa na spolubývajúcu široko usmiala.

„Super!“ Isabella zopäla ruky a tvár sa jej hneď uvoľnila. „Veď iba preto som ťa na tú párty pustila! Počkaj chvíľku, prv než spustíš – zohnala som tú fľašu šampanského...“

12. kapitola

„Au. Aúúúú.“ Cassie sa prevrátila a zaborila tvár do vankúša, aby sa uchránila pred prívalom ranného svetla. Vzdialené volanie muezína a tiché holubičie hrkútanie jej bolestivo rezonovali v hlave. „Nikdy viac,“ zakňučala do matraca.

Trvalo niekoľko dlhých minút, kým sa odhodlala čeliť slnečným lúčom nového dňa. Omráčene žmurkla na druhú posteľ a videla, že jej spolubývajúca ešte spí a chrápe. Spánok spravodlivých, pomyslela si a závistlivo prevrátila oči. Dočerta, to je bolesť...

Dovliekla sa k presklenému sprchovaciemu kútu a pustila si silný prúd horúcej vody. To jej urobilo lepšie. Ružovo-hnedá holubica teraz sedela na okne kúpeľne a hrkútala ako o život, ale teraz to znelo skôr chlácholivo než bolestne. Cassie s pôžitkom zatvorila oči a rozhodla sa vymyť si tú bolesť z hlavy horúcimi ihličkami vody.

Odrazu sa cez tupé hučanie v hlave predral výkrik. Príšerný, zúfalý výkrik, taký, z akého tuhne krv v žilách.

Holubica vydesene odletela. Cassie zastavila vodu a chvíľu iba zmätene stála, srdce sa jej divo rozbúchalo od ľaku. Schytila osušku a bežala späť do spálne.

Vydýchla úľavou. Isabella to nebola. Argentínčanka ešte vždy mierumilovne pochrapkávala, tvár utopenú v záplave mahagónových vlasov. Cassie prestúpila z nohy na nohu a bleskurýchlo sa usušila. Zišlo jej na um, že sa jej ten výkrik len zdal. No vtom prerezal ranné ticho znovu. Ozýval sa z chodby, ale jeho ozvena sa niesla cez otvorené okenice až na dvor. Cassie si obliekla rifle, cez hlavu si natiahla tričko, otvorila dvere a rozbehla sa smerom, odkiaľ prichádzal krik. Kým konečne našla jeho zdroj, výkriky sa zmenili na dlhé vzlyky. Okolo plačúcej dievčiny sa zbehol hlúčik študentov, nie všetkých celkom prebudených ani oblečených. Dievčina sa chúlila pri zemi, odrazu prudko vstala, začala rozhadzovať rukami a odháňala ich preč.

Cassie inštinktívne skočila pred nich a chytila ju za ruky. „Pst, ticho. Čo je s tebou? Čo sa stalo? Hej!“

Dievča s ňou niekoľko sekúnd bojovalo, ale potom podľa všetkého spoznalo Cassie práve vo chvíli, keď Cassie spoznala ju.

Preboha, to je Saskia! Tá nová Vyvolená z tretieho ročníka. Cassie cúvla a civela na ňu, no nepúšťala jej ruky. Naposledy ju videla, keď rozosmiata odchádzala s Michailom na ,prieskum‘ nočných klubov.

„Ticho,“ zašepkala plačúcej dievčine. „Upokoj sa!“ Pozrela na vyjavený dav a zistila, že naokolo nie sú žiadni iní Vyvolení. No jasné, nečudo, že všetci priam pretekajú lačnou zvedavosťou. Cassie sa zhlboka nadýchla, vystrela sa a nie veľmi ochotne uplatnila svoju autoritu Vyvolenej.

„No dobre, koniec predstavenia. Zmiznite! Čo nevidíte, že jej je zle?“ Na tých pomalších vrhla rozzúrený pohľad. „Vážne, do tohto vás nič. My si to vyriešime.“ Zdalo sa, že všetci chápu, čo myslí tým ,my‘, aj keď Cassie presne netušila, ako budú Vyvolení riešiť to, čo Saskiu tak rozrušilo, nech to bolo čokoľvek. Dôležité je, že sa ich zbavila. Dav sa so šomraním rozišiel späť do svojich izieb.

Cassie ignorovala šepot uštipačných poznámok na svoju adresu, pomohla hysterickej Saskii vstať a odviedla ju do výklenku. Aspoň sa zbavila svojej opice.

„Čo ti, preboha, je? Haló! Upokoj sa, Saskia, a ja sa ti pokúsim pomôcť!“

Dievčina sa párkrát zhlboka nadýchla, zasmrkala, pretrela si oči a po chvíli sa chvenie jej tela zmiernilo natoľko, že dokázala zrozumiteľne prehovoriť.

„M-Michail!“

„Michail?“ Cassie prižmúrila oči. „Čo je s ním? Čo ti urobil?“

„Nič! Už nikdy nič neurobí! Panebože, je mŕtvy!“

Cassie prestala dýchať. Rukami zovrela Saskiu silnejšie a srdce sa jej rozbúchalo ako opreteky.

„Čože? Neblázni. Mala si zlý sen...“

„NIE! Je mŕtvy. Je mŕtvy!“ Saskia už iba šepkala, medzi vzlykmi sa snažila chytiť dych. Cassie ju hladkala po hlave a usilovala sa ju upokojiť. Konečne z nej dostala vysvetlenie.

„Šla som za ním dnes ráno do izby. Ale keď som tam prišla, boli tam p-policajti a... a j-jeho spolubývajúci je teraz u sira Alrica.“

Viac zmysluplného už zo Saskie nedostala, slzavé údolie znovu prepuklo s obnovenou silou. Cassie si uvedomila, že sa okolo nich zbiehajú učitelia a v pozadí tichá postava vrátnika Marata. Dievčinu od nej nakoniec odtrhli a odovzdali ju madam Lefèvre, ktorej upokojujúce schopnosti značne prevyšovali Cassine.

Cassie sa ohúrene obrátila k Čelnikovovi. „Je to pravda? Michail je mŕtvy?“

Chemikárov chladný pohľad modrých očí sa nijako nezmenil. „O tom sa budete musieť porozprávať so sirom Alricom. Nie je v našej kompetencii, aby sme o tom s vami diskutovali. A teraz, slečna Bellová, mohli by ste sa tiež vrátiť do svojej izby.“

Cassie sa nadýchla a chcela odporovať, ale rozmyslela si to. Nemala čo dodať. Načo by jej teraz bolo, keby sa oháňala tým, že je Vyvolená? Prikývla a poslúchla. V hlave jej vírilo tisíc myšlienok. Zatvorila ťažké dvere na svojej izbe, oprela sa o ne a roztrasene vydýchla. Isabella bola hore a chcela vedieť, čo znamená ten rozruch.

„Čože je?“ Isabelle sa roztriasol hlas.

„Mŕtvy,“ zopakovala Cassie a sťažka preglgla. „Vravela to Saskia.“

„To je absurdné. Nie. To je hlúposť.“

Cassie pokrútila hlavou a pošúchala si koreň nosa. „Evidentne nie. Niektorí z učiteľov o tom už asi vedia. Je to... je to neuveriteľné.“

„Viac než neuveriteľné, Cassie. Nepovedala Saskia ešte niečo?“

„Nie, bola celkom mimo.“ Cassie cítila, že ani ona k tomu nemá ďaleko. Ak je Michail mŕtvy a Jusuf nezvestný, potom Randžit... Potom Randžit... „Nie,“ pošepla, napoly sama pre seba. „Nie, nič sa mu nestalo. Nikdy sa mu nič nestane.“

Ani jedna z nich sa nenamáhala s mejkapom. Dole na raňajkách boli o desať minút a našli tam asi celú školu. V jedálni vládla vzrušená a vydesená vrava.

„To tá kliatba. Ona za to môže.“

„Budem musieť zavolať rodičom. Porazí ich, keď sa to dozvedia.“

„Vyučovanie sa ruší. Ako vždy. Konečne máme čas trochu nakupovať...“

„Torquile!“

„Primitív, ty si nepočul...“

„Nemala som ho veľmi v láske, ale je to strašné. Úbohá Saskia.“

„... kliatba, hovorím vám. Kliatba Darkovej akadémie.“

Cassie sa usilovala všetky tie špekulácie nevnímať. Prešli s Isabellou celú miestnosť a prisadli si k Alici.

„Počula si, čo sa stalo?“ spýtala sa Isabella a chytila Alicu za ruku. Alica vyzerala ešte viac otrasená ako ostatní – a mala na to dôvod, veď jej pomerne nedávno násilne zomrela Vyvolená spolubývajúca. Našťastie netušila, že Keiko zomrela Cassinou rukou. Zabila ju v sebaobrane, keď sa tá vyšinutá Japonka pokúšala dobodať ju na smrť... Cassie sa otriasla a zakázala si na to myslieť, aby sa jej na tvári nezračila vina.

„Áno. Teda iba to hlavné. Vlastne nám nepovedali takmer nič.“

Cassie zacítila na pleci niečiu ruku a obrátila sa naľavo: India. Vyzerala zarazene, priam vydesene. Vstala, dovolila Vyvolenej, aby ju odviedla nabok a snažila sa ignorovať Isabellin významný pohľad. Potrebovala všetky informácie, ku ktorým sa mohla dostať. Čokoľvek jej mohlo pomôcť. Aby ho našla.

„Našli ho o piatej ráno,“ zašepkala India, keď si na nádvorí sadli na lavičku. „Dolu, na nábreží pri Zlatom rohu. Bohvie, ako sa tam dostal. V Beyoğli sa od nás odpojil, ale nerobili sme si starosti. Predovšetkým sme chceli dostať domov Saskiu, bola spitá pod obraz boží, ledva sa udržala na nohách. Vôbec nám nenapadlo, že by Michail...“

„Jasné,“ povedala Cassie. „To vám napadnúť nemohlo. Veď to bol jeden... jeden z nás. Čo sa mu, dočerta, stalo?“

„Nikto nevie. Podrobnosti taja.“

To sa stavím, pomyslela si Cassie pochmúrne. Koniec koncov, s Keiko to bolo rovnaké. Odrazu si jasne predstavila, ako Marat dole v šere prehadzuje bielu plachtu cez Keikine vysušené pozostatky. A či ešte predtým neututlali aj tú príšernú vraždu Jess? Sir Alric určite práve teraz strká niekomu od istanbulskej polície do vrecka úplatok...

Niekto k nim zozadu prišiel, naklonil sa medzi nich a nervózne si pomädlil ruky. Antonio, Vyvolený z predmaturitného ročníka. Veľmi dobre ho nepoznala, ale správal sa celkom priateľsky.

„Cassie, India, po raňajkách bude mimoriadna schôdza. Prídete? Je to dôležité.“

„To rozhodne je.“ Cassie naňho vrhla ironický pohľad, potom žmurkla na Indiu. „Samozrejme, že prídem.“

„Aj ja,“ dodala India.

„Dobre. Spoločenská miestnosť o desiatej. Uvidíme sa tam.“ Vstal a zamieril k ďalším dvom Vyvoleným.

Pôsobil cieľavedome a obratne. Zrejme stihol obehnúť všetkých, lebo keď Cassie vošla do spoločenskej miestnosti, už tam boli. Zdalo sa, že nikto nechýba. Teda okrem Michaila, samozrejme.

A Jusufa, pomyslela si a nervózne sa striasla.

A Randžita...

Zacítila vedľa seba priateľské vibrácie a nemusela sa ani obrátiť, aby vedela, že je to Richard. Vzdychla si. Napriek okolnostiam sa jej mierne uľavilo, keď vedela, že je s ňou.

„Ahoj,“ zahundrala.

„Ahoj, Cassie,“ povedal zachmúrene.

„Čo sa stalo po tom, ako som odišla?“ Ukradomky naňho pozrela. „Videli ste niečo?“

„Nie.“ Chytil ju za plece a Cassie sa trošku zachvela. „Odišiel som veľmi skoro. Bez teba ma to tam nebavilo.“ Zahryzol si do pery a mierne zmraštil obočie.

Cassie sa usmiala.

Vasilij, jeden zo starších Vyvolených, zaštrngotal vidličkou o pohár a hluk v miestnosti stíchol.

„Sme tu všetci?“

Ajša pohľadom zrátala prítomných. „Áno.“

„Dobre. Môžeme s istotou povedať, že dvaja Vyvolení sú nezvestní a oddnes aj jeden mŕtvy. Nevyzerá to pre nás dobre.“

Miestnosťou prebehlo súhlasné zahučanie.

„Myslím, že v jednej veci sa zhodneme: sme zraniteľní. A na to nie sme zvyknutí.“ Vasilij sa zhlboka nadýchol. „Treba to zastaviť.“

„Ale ako?“ ozval sa niekto vzadu.

Táto otázka si sama osebe koledovala o problémy. Každý mal, samozrejme, svoje vlastné teórie, svoje vlastné odpovede a strach im pridával na výrečnosti. V miestnosti akoby vybuchla konverzačná bomba.

Cassie mlčala, počúvala návrhy a argumenty a hlasné otázky jej doliehali do uší. Bola ticho aj preto, že sa podľa všetkého krútili okolo jedného bodu, ale najmä preto, že podozrivo často zaznievalo jedno meno.

„A čo Cassie?“ zazvonil už zase nejaký hlas.

Slova sa ujala Ajša. „Súhlasím. Cassie, niet pochybností, že s Darkom vieš rokovať najlepšie z nás všetkých – má zvláštny, hm... záujem o tvoju osobu. Možno sa k nemu prostredníctvom teba dostaneme, čo myslíš?“

Všetky pohľady, znepokojené aj úctivé, sa upreli na Cassie.

„Hm, a ona má zvláštny záujem o... No, vy viete o koho,“ utrúsil niekto a ozvalo sa chichotanie.

„Áno. Myslím, že by nás mala zastupovať,“ povedal niekto ďalší.

„Tak moment, počkajte chvíľu,“ zaškerila sa Sara. „Chcete povedať, že nás bude zastupovať psychopatická štipendistka? No mňa teda nie, to vás ubezpečujem.“

„Drž zobák, Sara!“ vyskočila na ňu India.

„Cassie je ideálna kandidátka,“ povedal Cormac. „Sir Alric má pre ňu slabosť.“

„Ale Alricovi začína hrabať.“

„Niet čo riešiť,“ zakričal ďalší študent zo zadnej časti miestnosti. „Keď tu nie je Randžit, je z nás všetkých s prehľadom najsilnejšia. Preto je najlepšia kandidátka.“

Vasilij znovu zaštrngotal o pohárik. „Chce k tomu navrhovaná kandidátka niečo povedať?“

Všetky oči sa na ňu upreli. Cassie sa zhlboka nadýchla.

„Chcete, aby som sa porozprávala so sirom Alricom? Dobre, nemám problém, ale musíte mi prezradiť, čo mu mám povedať.“

„Takže súhlasíš?“ Vasilij nadvihol obočie a rozhliadol sa po miestnosti. „Nejaké námietky?“ Keď sa Sara opäť nadýchla, dodal: „Nejaké racionálne námietky?“

Sara zavrela ústa a vyslala jedovatý pohľad. Rovnako sa tvárilo aj zopár ďalších okolo nej, ale väčšina Vyvolených súhlasne pokyvovala hlavou.

Áno, moja milá! Teraz nám budú všetci zobať z ruky! Vybrali si ťa!

„Vďaka, Cassie,“ vravel práve Vasilij, keď Cassie zaťala zuby. „Nie je to nič zložité. Ako sme povedali: Michail je mŕtvy. Randžit a Jusuf nezvestní. Tí traja nemajú nič spoločné, okrem pohlavia – a toho, že sú všetci Vyvolení. Takže ak tu nepobehuje nejaká pomätená vraždiaca feministka, je celkom jasné, o čo tu ide.“

„A na čo presne sa mám opýtať?“ nenechala sa odbiť Cassie.

Vasilij zmĺkol a zaletel pohľadom k ostatným. „Čo vie sir Alric.“

„Čo nevie,“ dodal Antonio.

„Ako dlho to už vie,“ ozvala sa India. „A prečo my ešte nič nevieme. Prečo nás nechá tápať v...“ odmlčala sa a skľúčene sa usmiala, „... v temnote.“

Vasilij sa znovu obrátil ku Cassie. „Predstavu máš.“

Prikývla. Od chvíle, keď sa dopočula o Michailovej smrti, jej neurčité obavy o Randžita začali byť desivejšie. Či už sa to medzi nimi skončilo, alebo nie, bolo treba urobiť niečo konkrétne a musela to urobiť hneď.

„Ja len dúfam, že do toho nebudeš ťahať city,“ vyštekla Sara.

„Je oficiálnou delegátkou Vyvolených,“ povedal Vasilij, ktorý, ako Cassie začínalo dochádzať, nemohol Saru ani vystáť. „Myslím, že sa môžeme spoľahnúť, že do toho nebude ťahať city.“ Vrhol na Cassie odmeraný pohľad a ona krátko prikývla.

„Takže teraz zvolíme jej pobočníkov,“ povedal a pohodlne sa oprel vo svojom kresle. „Urobíme to správne. Podľa protokolu. A potom nám sir Alric povie, čo vie.“

13. kapitola

„ C assandra Bellová.“ Sir Alric Darke zaujal celkom formálny postoj, keď jeho sekretár otvoril delegácii dvere. V kútikoch úst mu pohrával spokojný úsmev. Vošla do miestnosti a posledný raz pozrela na svojich „pobočníkov“. Ajša sa tvárila vážne, ale Richard na ňu povzbudivo kývol, keď ich sir Alric prepustil a dvere sa zatvorili.

„Á, Cassie, oficiálna delegátka Vyvolených, po dvoch semestroch! Nik lepší sa nenašiel.“

„Na tom mi zase tak veľmi nezáleží. Teda rozhodne nie teraz.“

Rozhliadla sa po miestnosti. Niečo sa tu od jej minulej návštevy zmenilo. Najmä sám sir Alric. Vyzeral dosť neupravene – aspoň na svoje pomery. Vlasy mal rozstrapatené, ako si ich prečesával dlhými prstami, a kravatu mal mierne uvoľnenú. Dokonca si nebola istá, či sa dnes holil. Izba bola posiata papiermi, zložkami a knihami. Cassie sa zamračila. Niečo tu bolo inak, niečo chýbalo. Nevedela prísť na to čo, ale niečo...

Jej zvedavosť mu zrejme neunikla, lebo z ničoho nič sa zatváril namrzene a nespokojne. „Je tu trochu neporiadok. Asi som si niekam založil jeden spis. Nepôjdeme do skleníka?“

Ako zvyčajne to nebola otázka, ale rozkaz, nuž ho nasledovala. Tak to už bolo naozaj čudné. Čudnejšie a čudnejšie...

„Tak.“ Postava sira Alrica sa črtala oproti sklenenej stene lemovanej popínavými rastlinami. Založil si ruky na prsia. „Prosím, môžete predniesť svoju žiadosť.“

Cassie si odkašlala a pomyslela si, že by mala pristúpiť na jeho formálny štýl. „Ja – my Vyvolení – chceme prístup ku všetkým informáciám, ktoré máte o Michailovej smrti. A o zmiznutí Jusufa a... a Randžita.“ Zhlboka sa nadýchla, zlostila sa na seba, že sa pri jeho mene zakoktala. „Vyvolení totiž zastávajú názor, že mlčanie v týchto veciach by sa malo skončiť. Priamo sa nás to dotýka a máme právo to vedieť.“ Keď skončila, trochu ju prekvapilo, na aký strohý tón sa zmohla.

Sir Alric neodpovedal hneď. Pomaly a rozvážne prikývol, uhladil si rozstrapatené vlasy, znovu si skrížil ruky na hrudi a potom sa jej pozrel do očí.

„Pripúšťam, Cassie, že situácia je nezvyčajná, lebo sa zdá, že tie zmiznutia spolu súvisia. Ale ako ste mi sama povedali, Randžit Singh je výhradne sám pánom svojho času,“ odmlčal sa. „A ako som vás už žiadal, bol by som rád, keby ste sa mi hneď ozvali, ak by sa s vami spojil.“

„A čo vás vedie k domnienke, že by sa so mnou chcel spojiť?“

„No tak, Cassie. Prestaňme sa spolu hrať.“

Naježila sa. Stojí v skleníku, celkom doslova, a on bude do nej hádzať kamene?

„Ste si nejako príliš istý, že sa mu nič nestalo.“

„Isté nie je nič,“ odvetil so zamračenými a tvrdými očami. „Obidvaja vieme, že vy ste pravdepodobne prvá osoba, s ktorou by sa mohol skontaktovať. Je dôležité, aby som bol o čomkoľvek, čo sa tej záležitosti týka, ihneď upovedomený,“ významne nadvihol obočie.

Cassie zaťala zuby a nadýchla sa, aby sa ozvala. Hovorila ticho, aby potlačila horúčosť, ktorá sa jej hromadila za očami. „Ak chcete naznačiť, že pred vami niečo skrývam, potom sa mýlite. Neprebehli žiadne tajné schôdzky, žiadne utajené stretnutia, takže, prosím, robiť narážky na to, že...“

„Ani s istým pánom Johnsonom?“

Cassie zmeravela. „Čože?“

„Boli ste v kontakte s Jakom Johnsonom?“

Otázka prišla ako blesk z čistého neba a zasiahla ju celkom nepripravenú. Chvíľu trvalo, kým sa dokázala nadýchnuť a odpovedať. A aj tak z nej nevyšlo nič vierohodné.

„He?“ začudovala sa a rozpačito pokrútila hlavou, ale potom v nej zvrieskla Estelle, až z toho nadskočila.

Ten Američan! Nikdy nám nemal zmiznúť z očí!

Sir Alric pokrčil čelo a pozorne sa na ňu zadíval. Cassie sa spamätala a potom znovu prehovorila.

„Jaka som nevidela od minulého semestra. Prečo by som aj mala? Nenávidí ma. Neposlal by mi ani pohľadnicu.“

„Naozaj?“

„Naozaj. Nemám najmenší dôvod klamať. Neozval sa mi. A nenávidí ma z veľmi závažného dôvodu, ako iste viete. Pochybujem, že ho ešte niekedy uvidím.“ Potom zašomrala: „Toto Isabelle nevynahradím ani do konca života.“

Neprestával ju prevŕtavať pohľadom, ale pomaly prikývol. „Takže neviete o tom, že Jake Johnson pred niekoľkými dňami priletel do Istanbulu.“

Netušila, že by ju niekto mohol tak absolútne vyviesť z miery. Neprichádzalo jej na um, čo by na to povedala, jedine hádam – znovu – „Čože?“.

„Je v Istanbule, Cassie.“

„ Kde? “

Sir Alric elegantne pokrčil plecami. „To presne neviem. Nepodarilo sa nám ho vystopovať. Zmizol nám z dohľadu a teraz sa drží pri zemi. Stále čakám, kedy sa objaví, a až doteraz som nevidel dôvod... o tom kohokoľvek informovať,“ odmlčal sa a nadvihol obočie. „Čo si myslíte, Cassie, prečo sem prišiel?!“

„Ja... neviem. On... on stále pátra po okolnostiach Jessinej smrti.“ Usilovala sa pôsobiť pokojne, ale zistila, že sa trasie. „To je prirodzené.“

„Áno,“ pritakal sir Alric. „Naozaj. Veľmi prirodzené.“

Sťažka preglgla. „Vy mi neveríte?“

„Áno, Cassie, verím. Je očividné, že sa s vami nespojil. A myslím, že akurát s Jakom si nemusíte lámať hlavu. Prinajmenšom nijakému Vyvolenému rozhodne nedokáže ublížiť.“

Určite videl, ako sa jej na čele sperlil pot. Iste vedel, že Cassie mlčí preto, lebo nedôveruje svojmu hlasu.

Ten nôž. Ten nadprirodzene čudesne silný nôž.

Jake ho má. S ním určite môže Vyvoleným ublížiť. Videla to na vlastné oči. Pamätala si presne, čo zostalo z Keiko na mramorovej dlažbe v Paríži: škvrna vysušeného prachu v tvare jej tela.

Odkašlala si. „Ešte stále ste mi nepovedali o Michailovi. A... o tých druhých dvoch. O tom, čo viete.“

Znovu zľahka pokrčil plecami. „To preto, že toho viem veľmi málo, Cassie. Je dosť možné, že ešte menej ako vy.“

Nespúšťala z neho oči. „Keď hovoríte,“ poznamenala a ani sa nepokúšala zakryť svoje podozrenie. Sir Alric si to nevšímal.

„A teraz trochu o vašom novom... postavení.“

Zdvihla bradu. „Pokračujte.“

„Teší ma, že za taký krátky čas ste sa dostali medzi Vyvolených tak vysoko. No napriek tomu nepodliehajte samoľúbosti. Ako veľmi dobre viete, ste výnimočná, a to aj na Vyvolenú.“ Jemne a dôrazne pohladkal čierny okvetný lístok orchidey. „Ako som vám už povedal, ste výnimočná, to však znamená, že vás budú pozorovať aj iní. A ľudia robia radi o... výnimočných situáciách unáhlené závery. Rozumiete mi?“

„Chcete mi naznačiť, že by sa niekto mohol pokúsiť z toho, čo sa tu deje, obviniť mňa?“

Sir Alric na ňu uprel vážny pohľad. „Myslím, že by ste nemali brať vlaňajšie varovanie Rady na ľahkú váhu.“

Na to Cassie nemohla nič povedať. Prikývla a prešla jeho kanceláriou so všetkou hrdosťou, na ktorú sa zmohla. Darkov sekretár jej otvoril dvere, s tichým cvaknutím sa za ňou zatvorili. Až keď sa ocitla späť na širokých chodbách Akadémie, prestala cítiť na chrbte jeho žulovo tvrdý pohľad.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .