Andrew Fukuda 2 – Korisť

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Andrew Fukuda 1 – Lov

Andrew Fukuda 3 – Pasca

Andrew Fukuda

Korisť – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venované obaačan

8

Pred nami je noc na tvrdej vápencovej skale. Nemáme najmenšie poňatie, aká je veľká, a ani sa to nesnažíme zistiť. Sme šťastní, že sme prežili. Túlime sa k sebe a naše telá sa chvejú od vzlykov úľavy.

„Počkáme do rána,“ rozhodne Sissy. „Až sa rozvidnie.“

Nikto neprehovorí. Ani teraz, ani niekoľko ďalších hodín. Ale viem, na čo všetci myslíme. Čo ak sa Sissy mýli? Čo ak s ránom svetlo nepríde? Čo ak ráno neprinesie vyslobodenie z tejto všetko pohlcujúcej temnoty?

„Páni!“ ozve sa David, ktorý sa prebudí ako prvý. Ukazuje sa, že nie sme na opustenej skale, ale na brehu, kde sa do výšky týčia kamenné steny, obklopujúce jazierko pod vodopádom. Všade okolo nás dopadajú lúče slnečného svetla, prenikajú cez skryté otvory v strope. Sú tak jasne ohraničené, že pripomínajú stĺpy slúžiace ako opory obrovskej jaskyne. Vlastne, prívlastok obrovská nie je celkom výstižný, jaskyňa je monumentálna. A celý jej monumentálny priestor je osvetlený slnečnými lúčmi.

Samotný vodopád nie je vôbec taký vysoký, ako sa zdalo pri včerajšom páde. Kúdoly kvapiek obklopujúce hlavný prúd zvlhčujú vrstvy machu rastúceho na spodnej strane kameňov v skalnej stene. Po člne niet ani stopy, ale niekoľko našich batohov pláva po okraji jazierka.

„Pozrite!“ ukáže Ben nahor.

Zo stropu, stovky metrov nad nami, visia stalaktity, pripomínajúce špicaté zuby, slnkom sfarbené do červenooranžova. Medzi nimi sa ťahajú popínavé rastliny ako zvyšky jedla zachytené medzi zubami. Zo zeme v najrozmanitejších uhloch vyrastajú obrie stalagmity, medzi ktorými si razia cestu palmy a paprade. Tie menšie sú vysoké asi päťdesiat metrov, najviac nás však ohromujú neuveriteľné rozmery samotnej jaskyne.

„Vošlo by sa sem celé mesto,“ snažím sa prekričať hukot vodopádu. „Dvadsať- až tridsaťposchodové mrakodrapy! Celé ulice!“

Nikto neodpovie, pretože ma nikto nepočuje. Ustúpim bokom od vodopádu, na miesto, kde nie je taký hluk.

Ostatní ma nasledujú. Zastaneme na slnečnom svetle, ktoré sem dopadá ako svetelný stĺp. To teplo je úžasné. Slnko nám zohrieva pokožku, v šere navôkol žiarime ako malé svetelné body.

„A čo teraz?“ pýta sa Epap. Všetci sa otočia k Sissy.

„Preskúmame to tu,“ odpovie.

„Toto je ona?“ ozve sa Ben. „Tá zem mlieka a medu, ovocia a slnečného svitu?“

„Dúfam, že nie,“ zavrtí Epap hlavou. „Toto je pekná diera. Keby som si mal vybrať, radšej by som sa vrátil pod Kupolu. Nevidím tu nijaké mlieko ani med, ani ovocie. Slnko tu trochu svieti, ale aj toho sme mali pod Kupolou viac.“

„Poviem vám, čo urobíme,“ preruší ho Sissy. „Rozdelíme sa na dve skupiny. Budeme hľadať nejaké znamenie, niečo, čo nám tu Vedec určite zanechal.“ Rozhliadne sa a vzápätí sa vydá do hlbín jaskyne. Ben s Jacobom ju nasledujú.

„Tak fajn, vy dvaja,“ otočí sa Epap na mňa a na Davida. „Poďme tadiaľto. Oči majte otvorené, chlapci!“

Vyrážame kolmo na cestu, ktorou odišla Sissy, po brehu okolo rieky.

Ani po niekoľkých hodinách nič nemáme. Terén je dosť náročný, akoby tu tie voľne roztrúsené skaly niekto zámerne nastražil, aby sme si polámali nohy. David, Epap a ja postupujeme pomaly, nechceme nič prehliadnuť, ale väčšinu času máme pohľady upreté na zem, aby sme sa vyhli kameňom a klzkému machu. A hoci smerujeme k domnelému východu z jaskyne, ani po dvoch hodinách nevidíme nijaké svetlo na konci tunela. Ak sa jaskyňa vôbec niekde končí. Rieka plynie ďalej v troch samostatných ramenách tvorených sériou hlbočín, spojených krátkymi vodopádmi. Zostup je strmý a zradný. Niekoľkokrát vybočíme z cesty, keď musíme obchádzať mohutné kamenné útvary. Často sa niekto z nás pošmykne na klzkých machnatých kameňoch a s rozhodenými rukami sa zachytáva vápencových kvapľov a vysokých kameňov s vrúbkovaným povrchom. Nakoniec nám cestu zahradí masívna stena zo zvetraného vápenca pokrytá riasami, vysoká ako desaťposchodový dom. Rieka ju prekonáva cez úzku trhlinu a pokračuje v ceste ďalšími vodopádmi. Vrátime sa sklamaní, zničení od únavy a hladu.

Ostatní už sedia neďaleko vodopádu, presne tam, kde smeruje stĺpec svetla. Podľa ich zvesených pliec a unavených tvárí možno súdiť, že nedopadli o nič lepšie ako my. Delia sa s nami o obed, o lesné plody, čo našli cestou. Zhltneme ich bez mihnutia oka.

„Takto to teda vyzerá v zemi mlieka, medu, ovocia a slnečného svitu!“ podpichne Epap. „Nie je tu ani jedlo, ani mlieko, ani med. Dokonca ani drevo na oheň.“

„Musíme nájsť cestu von,“ navrhne Jacob. „Kráčať pozdĺž rieky.“

„To sme práve urobili,“ odpoviem. „Alebo sme sa o to aspoň pokúsili. Je to dlhšia a náročnejšia cesta, ako si myslíš.“

„Je to naša jediná možnosť,“ vzdychne si Jacob s pohľadom upretým na vodopád. „Vrátiť sa nemôžeme, museli by sme sa vyšplhať popri vodopáde, a to je veľmi strmá a klzká cesta. Tu však tiež nemôžeme zostať. Potrebujeme nejaké jedlo. Musíme vyraziť.“

„Nie,“ povie Sissy bez toho, aby sa na nás pozrela. „Zostaneme tu.“

„Siss…“ ozve sa Jacob.

„Počúvajte! Ja zostávam tu,“ odsekne. „Ak chcete odísť, tak choďte! Ja ostávam tu.“

Jacob mlčí, tvári sa ukrivdene. „Chcel som len…“

„Nehádam sa s tebou! S nikým z vás! Iba dve veci musíme urobiť, rozumiete? Nájsť nejaké znamenie od Vedca a udržať Gena nažive. Dokážete to pochopiť? Teraz sa náš život musí sústrediť jedine na tieto dve veci! Nájsť znamenie a udržať ho nažive. Dve veci, jasné?“

Mlčky sedíme, prekvapení jej výbuchom. Sissy rozochvená odíde a zmizne za veľkou skalou. Vyberiem sa za ňou. S rukami prekríženými cez prsia pozoruje vodopád.

„Ahoj,“ poviem tak nežne, ako len dokážem. Prepchám sa k nej úzkou štrbinou medzi dvoma skalami. Neodpovie, hryzie si hornú peru, pričom dolnú naštvane špúli dopredu. Oči má privreté a po tvári sa jej kotúľa slza. Jednako sa neodvráti, ako som čakal. Zdvihne ruku, asi aby si utrela slzu, ale zastaví sa pri perách, priloží si ruku na tvár a s trasúcou sa bradou sa odvracia, aby som nevidel, ako sa zosypáva.

Dostihol ju tlak posledných dní. Na jej pleciach leží bremeno záchrany životov všetkých ostatných.

Položím jej ruku na plece. Neodtiahne sa, oprie sa o mňa, jej krivky perfektne zapadajú do mojej dlane. Pokožku má hebkú, ale pevné svaly a tvar ramennej kosti skrývajú v sebe istú divokosť. Obráti sa ku mne a vytrvalo ma pozoruje. Je to presne ten typ pozornosti, ktorému ma otec učil vyhýbať sa. Očný kontakt znamená, že si v centre záujmu druhej osoby. Vyvaruj sa toho, zbav sa jej, zmizni.

Ja sa však nemôžem pozrieť inam. Nikdy som si neuvedomil, aké má nádherné oči.

„Mám pocit, že všetkých zrádzam, Gene.“

„Neblázni. Bez teba by sme už boli všetci mŕtvi.“ Podídem k nej bližšie a zacítim teplo jej tela. „Súhlasím s tebou, Sissy. Chcem ho nájsť rovnako ako ty. Ak nie ešte viac.“

Na okamih jej v očiach zazriem poddajnosť a nežnosť.

Chvíľu mlčíme, potom zavrtí hlavou. „Zdá sa mi, že som prehliadla niečo úplne jasné,“ povie. „Niečo, čo nám tu zanechal. Nejaký kľúč, znamenie. Niečo, čo máme rovno pod nosom. Ako v tých hrách, čo sa so mnou hrával.“

Jej slová vo mne vyvolajú zvláštnu žiarlivosť. Takže sa hrával aj s ňou. A ja som si myslel, že som jediný.

„Je všetko v poriadku, Sissy?“ ozve sa Epap z druhej strany štrbiny. Kým sa prediera dovnútra, Sissy ma od seba odstrčí.

„Je všetko v poriadku?“ zopakuje a uprene ju pozoruje.

Sissy si rýchlo zotrie z líc slzy. „Áno,“ hlesne, prešmykne sa okolo neho a prepchá sa štrbinou von.

Keď zostaneme sami, Epap na mňa vrhne prísny pohľad. So sklonenou hlavou sa poberiem za ostatnými. Sissy už sedí vedľa Jacoba, hladí ho po vlasoch a usmieva sa. Chlapec sa smeje na plné ústa.

Na ďalšiu cestu sme príliš unavení. Slnko stále svieti, ale netušíme dokedy. V priebehu hodiny poniektorí zaspia.

Sissy sa zrazu posadí. „Som ja ale hlúpa!“ vykríkne.

„Čože?“ obzrie sa Epap.

Sissy sa mlčky poberie k vodopádu. Opatrne lezie na skalnatý breh jazierka pod ním. Je tak blízko, že stačí, aby sa jednou nohou pošmykla a víry pod vodopádom ju navždy stiahnu pod hladinu.

Ostatní chlapci sa preberú zo spánku. „Čo to robí?“ spýta sa Ben.

Sissy sa na chvíľu zastaví, pritisnutá ku kamennej stene tesne pri vodopáde. Urobí ešte krok a zmizne za vodnou stenou.

„Sissy!“ vykríkne Ben a všetci sa rozbehneme k vodopádu. Ben je od strachu celý bez seba, takže ho musíme držať dvaja. Ustarostene hľadíme cez ťažkú vodnú clonu.

„Tamto!“ zakričí Jacob a ukáže na okraj vodopádu, kde je vodný závoj tenší a priehľadnejší.

Za prúdom padajúcej vody je vidieť iba rozmazaný Sissin tieň. Najprv vystrčí ruku, potom hlavu, prediera sa cez tečúcu vodu. Von vychádza úplne premočená, ale naširoko usmiata, s veselými plamienkami v očiach. „Tak idete, či nie?“

„Kam?“ začuduje sa Epap.

„Poďte, nebojte sa,“ povzbudí nás. „Objavila som tu jaskyňu.“

„Počkaj, Sissy,“ poviem. „Ako vieš, že máme ísť práve tam?“

„Iba hádam,“ zasmeje sa. „A možno preto, lebo je tu kôpka suchých šiat a povrazový rebrík.“

Šero jaskyne pretína jediný mihotavý prúd slnečného svetla. V premočených šatách sa začíname triasť od zimy. „Čo tie suché šaty, o ktorých si hovorila?“ Drkocem zubami, no Sissy sa usmieva a vedie nás ku košíku ukrytému v tieni. Je tam dosť šiat v rozličných veľkostiach pre desať ľudí.

„Ako ti napadlo pozrieť sa za vodopád?“ pýtam sa pri prezliekaní.

Sissy si naťahuje vlnené ponožky. „Ak chcete zem mlieka a medu skryť pred lovcami, vodopád je lepší než všetky zámky a haspry. Sem by nijaký lovec nikdy nešiel, aj keby náhodou ten vodopád prežil. Vedec to vymyslel fakt skvele.“ Oči jej nadšene svietia. „Snažte sa so mnou držať krok, dobre?“ zasmeje sa.

Keď sme už všetci prezlečení, Sissy nás zhromaždí pod slnečným svetlom a ukáže nahor. Najprv nevidím nič nezvyčajné, len lúč žiariaci ako reflektor cez strop porastený popínavými rastlinami. Potom si však všimnem povrazový rebrík, medzi rastlinami takmer neviditeľný.

Epap si spojí ruky, aby sa Sissy na ne mohla postaviť a dosiahnuť na rebrík. Keď sa drží poslednej priečky, zdvihne nohy a zachytí sa členkami vyššie. Potom zavesená hlavou dolu natiahne ruky a zdvihne Bena, ktorý už sedí Epapovi na pleciach. Nie je jednoduché vytiahnuť ho, ale Sissy to zvládne. Keď sa rovnakým spôsobom všetci dostaneme na rebrík, začneme stúpať nahor bez toho, aby sme tušili, aká dlhá a náročná cesta nás čaká. Keby sme to vedeli, nevyrazili by sme tak unáhlene.

Už po pol hodine nás nadšenie opúšťa priamoúmerne tomu, ako rastie naša únava. Kamenné steny sa okolo nás zatvárajú ako tunel. Zmocňuje sa nás klaustrofóbia. Mňa ten desivý pocit – vzhľadom na moje široké plecia – zmáha najviac. Lakťami narážam do rozčesnutých stien, pričom sa občas len tak-tak pretiahnem. Priechod je taký úzky, že sa pohrávame s myšlienkou zbaviť sa svojich batohov. Na jednom zvlášť úzkom mieste dokonca uviaznem. Nedokážem sa prepchať ani s rukami nad hlavou. Epap ma musí zospodu tlačiť za zadok, čo je dosť čudná situácia.

V úzkom vertikálnom tuneli svieti slnko krátko, máme už asi len pol hodiny. Svetlo ustupuje po jednej strane tunela nahor, najprv pomaly, potom čoraz rýchlejšie, až úplne zmizne. Obklopuje nás tma. A tá prináša aj výrazne nižšiu teplotu. Je to zvláštny pocit, pretože hustnúca tma a klesajúca teplota vzbudzujú pocit, že zostupujeme hlbšie do zeme, nie, že sa šplháme nahor.

„Sissy, vidíš nejaký východ?“ spýta sa Epap zospodu.

„Vidím len svetlý bod, no veľmi malý na to, aby som dokázala odhadnúť vzdialenosť. Vyzerá však, že je veľmi ďaleko.“

Po niekoľkých hodinách šplhania dlhšie odpočívame. Zapletáme sa končatinami do povrazov, aby sme nespadli. Ruky nás bolia, prsty máme poodierané od hrubých lán. Opatrne si nahor aj nadol posielame zvyšné lesné plody na občerstvenie. Ben nado mnou nedokáže ovládať svaly na rukách. „Stále sa mi trasú,“ posťažuje sa. „Nemôžem to zastaviť.“ Lakte má do krvi odreté.

Sme unavení, nálada klesá pod bod mrazu.

Po desiatich minútach sa znova vydávame na cestu. Stačí chvíľa a všetka tá spaľujúca bolesť je späť. Akoby sme vôbec neodpočívali.

9

Je noc. V úzkom tuneli vanie studený vzduch. Cítim sa veľmi zle – mám upchaté dutiny a čelo také rozpálené, až rozpúšťa ľad na stenách. Tečie po nich rovnako ako mne z nosa. Sme rozdelení do dvojíc, Ben so Sissy, ja s Jacobom pod nimi, David a Epap pod nami. Jacob oproti mne pokojne oddychuje, visí na druhej strane rebríka, istený lanom a mojimi rukami v podpazušiach. Takto si navzájom pomáhame a navyše sme telami pevne zapretí o steny úzkeho tunela.

„Si v poriadku?“ zašepká Sissy. Nasleduje dlhé ticho. „Hej! Gene, si hore?“

„Áno. Myslel som, že sa pýtaš Bena.“

„Kdeže, ten spí ako bábätko. Čo Jacob?“

„Hneď zaspal. Aj Epap s Davidom spia.“

„To je fajn. Sú dobre zaistení?“

„Hej. Dva razy som ich kontroloval.“

„Výborne,“ povie s úľavou. „Výborne.“ Lano trochu zavŕzga, keď si Sissy hľadá lepšiu polohu. „Zajtra už budeme vonku.“

„Myslíš?“

„Určite,“ zašepká. „Viem niečo, čo ty nie.“

„Hovor.“

„Sneží.“

„Nie. Vážne?“

„Áno. Začalo asi pred desiatimi minútami. Niekoľko vločiek mi dopadlo na tvár a na nos. Musíme byť bližšie k vrcholu, ako sme si mysleli. Sneh by tak ďaleko nedoletel.“

„Ja som nič nevidel ani necítil.“

„Lebo cezo mňa sa nedostane.“

„Presne tak, tvoj obrí zadok všetky vločky zablokuje.“

„Ha-ha-ha, veľmi vtipné!“

„Odtiaľto zospodu vyzerá taký obrovský, až sa zdá, že tu spôsobil úplné zatmenie.“

Sissy neodpovedá.

„Keby bol len o trochu väčší, upchal by nám aj prívod vzduchu.“

Rebrík sa mierne zatrasie. Nakoniec sa Sissy neovládne a vybuchne do smiechu. „Prestaň, ty máš čo hovoriť! Tvoj zadok je taký veľký, že vyzerá ako ďalší človek.“

„To sa dívaš na Jacoba.“

„Tak ty neprestaneš?“ povie s tichým smiechom.

Zmĺkneme a okolo nás sa rozhostí príjemné ticho. Len Ben a Epap chrápu synchrónne s Jacobovým odfukovaním.

„Hej,“ šepne Sissy po niekoľkých minútach.

„Čo je?“

„Nezdá sa ti, že je tu viac svetla?“

„Žeby už bolo ráno?“

„Nie, toto je striebristé svetlo. Musí to byť mesiac.“

Znova sa na niekoľko minút odmlčíme, no keď sa pozriem nahor, nevidím nič, iba tmu.

„Teraz je to už poriadne vidieť.“

„Čo? Svetlo alebo sneh?“

„Oboje. Počkaj!“ Rebrík sa trochu zatrasie, keď sa Sissy snaží uvoľniť výhľad. „Teraz sa pozri hore! Povedz mi, či niečo vidíš.“

Vidím tiene jej nôh, ktorými sa odstrkuje od steny, aby prepustila aspoň tenký lúč striebristého svetla. Tou úzkou medzerou na mňa dopadajú aj snehové vločky. Jedna mi pristane na tvári, chladí ma na pokožke. Dotknem sa jej, keď sa už roztápa. Minúty ubiehajú. Nado mnou sa zasnene vznášajú ďalšie snehové vločky ako strieborné kúsky mesiaca. Cítim sa slobodnejšie, priestor okolo mňa sa rozširuje, pohyb spomaľuje. Svet sa zdá čistejší, uhly zreteľnejšie.

„Smiem sa ťa na niečo spýtať?“ vyhŕkne zrazu Sissy. Hlas má taký jemný ako samotné mesačné svetlo.

„Pokojne.“

„Keď nás pri rieke napadli, jedna z nich hovorila o nejakom dievčati…“

Dlho neodpovedám.

„Nehnevaj sa,“ ospravedlní sa. „Nechcela som vyzvedať.“

„Nie, o to nejde. Len sa snažím nájsť tie správne slová.“

„Nemala som, je to tvoje…“

„Volala sa Ashley June. Prežila rovnako ako ja, keď predstierala, že je jednou z nich.“ Slová zo mňa vychádzajú tak ľahko, akoby na túto príležitosť už dlho čakali. „Poznali sme sa celé roky bez toho, aby sme vedeli, že sme rovnakí. Až do chvíle, keď sme sa obaja dostali do Ústavu. Keď sme zistili pravdu, obetovala sa za mňa.“

„To ma veľmi mrzí, Gene. Neviem, čo na to povedať.“

„Nechcel som ju tam nechať. Snažil som sa po ňu vrátiť. Ale nemal som na výber, nemohol som nič urobiť. Bolo ich priveľa, vrátiť sa bola istá samovražda…“

„To je pravda, nemohol si nič robiť. Bola som pri tom, Gene. Videla som tie masy prenasledovateľov. Urobil si jedinú možnú vec, čo sa dala, ušiel si im.“

Jacob mi hlasno zastená do ucha. Uvedomím si, že ho držím až prehnane pevne. Uvoľním stisk okolo jeho hrude.

Po dlhej chvíli Sissy ticho zopakuje: „Nemohol si nič urobiť, Gene.“

„Ja viem.“

„Je mi to vážne ľúto.“

Potom dlho mlčíme. Rebrík zavŕzga a zostane nehybne visieť.

„Sissy?“

„Áno?“

„Chcem ti niečo povedať. Môžem?“

„O čo ide?“ opýta sa po chvíli.

„Týka sa to Vedca.“

„Hovor.“

„Je niečo, čo som vám nepovedal.“

„Myslím, že viem, čo to je,“ povie po chvíľke.

„Nie, to si nemyslím. Toto nevieš.“

„Je to tvoj otec, však?“

Od prekvapenia otvorím ústa tak naširoko, že mi čeľusť spadne vari až na samé dno tunela. „Ako to… Čože?!“

„Pssst! Zobudíš ostatných,“ napomenie ma.

„Rozprával ti o mne?“

„Nie. Ani slovo.“

„Tak ako si to…“

„Nebolo to ťažké. Veľmi sa naňho podobáš. Ako sedíš na zemi, s jednou nohou natiahnutou, druhou skrčenou, a bradu si opieraš o koleno. Farbou a tvarom očí. Výrazom, keď si zamyslený. Dokonca aj tým, ako rozprávaš.“

„A čo ostatní? Tušia to?“

„Pcha! Uhádli to vo chvíli, keď ťa uvideli.“

„To nie je možné.“

Sissy sa zasmeje. „Možno sme žili v zajatí, ale nie sme slepí.“ Rebrík sa zas trochu rozhojdá, keď si Sissy hľadá novú polohu. „Myslíš, že… je tam hore?“

„V nebi?“

„Nie. Myslím tam, kde sa končí tento tunel.“

„Mal by byť. Nič pre mňa nie je dôležitejšie ako to, aby som ho našiel.“ Odmlčím sa, sám prekvapený nečakaným odhalením. Ale je to pravda. Od chvíle, ako som vytiahol tú kamennú dosku a uvidel na nej vytesané svoje meno, nemyslím takmer na nič iné.

S pohľadom upretým nahor počujem svoj tichý hlas: „Šiel by som aj na kraj sveta, aby som ho našiel, Sissy.“

„Môžem sa ťa na niečo spýtať?“ ozve sa po chvíľke.

„Na čo?“

Sissy zaváha. „Rozprávaj mi, aké to bolo. Váš spoločný život. Mal si nejakých súrodencov? Poznal si svoju matku? Boli ste šťastná rodina? Rozprávaj mi o živote medzi tými netvormi.“

Nasleduje asi minúta ticha.

„Moja matka a sestra zomreli, keď som bol malý. Jedného dňa šli s otcom von, ale o niekoľko hodín sa otec vrátil domov sám. Zožrali ich. V meste sa o tom hovorilo ešte veľa rokov. Všetci rozprávali, ako istú dievčinu zrazil koč a zlomil jej nohu a ako jej matka odhodlane stála vedľa nej a odmietala ju opustiť. Chránila ju vlastným telom, keď sa k nim prihnal rozvášnený dav. Za pár sekúnd bolo po všetkom. Nezostalo z nich vôbec nič.“

Rebrík znova zavŕzga. „Je mi to veľmi ľúto, Gene. Už o tom nemusíme hovoriť.“

Vyzerá to, že týmto sa rozhovor skončil, ale na moje prekvapenie cítim potrebu hovoriť ďalej. Najprv zo seba súkam slová pomaly a neisto, jedno za druhým, spájam ich do viet. Zrazu sa však niečo stane a spomienky sa zo mňa začnú hrnúť, slová plynú ľahučko samy od seba. Je to dlhé rozprávanie, dlhá spoveď. A keď skončím, Sissy nereaguje. Zmocní sa ma obava, že zaspala.

Zrazu však zašepká: „Priala by som si, aby som ťa teraz mohla držať za ruku.“

Snehové vločky mi pomaly poletujú pred očami a klesajú do temnoty pod mojimi nohami.

10

Sissy mala pravdu. Koniec tunela bol prekvapivo blízko, a tak sme na druhý deň ráno v cieli.

Len pár minút po tom, čo nás prebudí slnečné svetlo prúdiace do tunela, sa šplháme ďalej. Ruky i nohy máme premrznuté a stuhnuté, ale životodarné svetlo nás zahrieva a rozhýbava nám kĺby. Čoskoro zabúdame na ruky plné pľuzgierov a odreté prsty a sústreďujeme sa na výstup hore. A tak nakoniec, podobne ako rodiace sa dieťa, vyliezame otvorom na planinu a žmúriac do slnka vdychujeme čerstvý horský vzduch.

Sme uprostred zeleného údolia, obkolesení strmými žulovými útesmi, pripomínajúcimi zakrivené prsty. Údolím pláva ľahký hmlový opar, prúdiaci z čiernych lesov navôkol. Stromy vystupujú z hmly ako sluhovia vyslaní okolitou krajinou, aby nás privítali. Alebo vyhnali.

Nad tým všetkým čnie majestátny horský vrchol. Arogantne sa týči do výšky, jeho skalné steny sú rozčesnuté a pokrútené, akoby sa mračil na jasné slnko. Alebo na nás, čo kráčame po jeho širokých ramenách. Zhruba v polovici vyviera zo strmej steny vodopád, padajúci stovky metrov do hlbočiny zahalenej oblakom vodnej pary, okolo ktorej sa tvorí bledá dúha.

Vo voľnom priestore nám chladný vzduch preniká až do špiku kostí. Vietor je síce mierny, ale aj tak nám zachádza pod šaty i pod kožu a mrazí nás na rebrách. Lomcuje mnou ďalší záchvat kašľa, až sa musím predkloniť, lebo hlieny v dutinách ma štípu ako špendlíky namočené v kyseline. Siahnem si na čelo, je horúce ako rozpálená žehlička. Celá krajina sa mi hojdá pred očami, hory s oblohou sa krútia okolo mňa, aby ma pohltili ako moja súkromná lavína.

„Poďme do lesa,“ navrhnem. „Preč z tohto strašného vetra.“

„Vydrž,“ zarazí ma Sissy. Kľačí pri ústí tunela a skúma jeho okraje.

„Čo to robíš?“ spýta sa Ben.

„Tu, pozrite!“ ukáže na jediné miesto na kraji tunela, kde je tráva pošliapaná. „Ktokoľvek ten tunel používa, prichádza a odchádza tadiaľto. Vydáme sa do lesa tým istým smerom.“

V lese je teplejšie. Len čo vojdeme medzi stromy, vietor utíchne. Sýta vôňa vanilky rozochvieva naše vyhladnuté žalúdky. Chvíľku prestupujeme na mieste, až objavíme v ihličí vyšliapanú cestičku. Vydáme sa po nej a naše vzrušenie každým krokom rastie.

Lenže už po štvrťhodine sa musíme zastaviť, aby sme sa vydýchali. Opierame sa o kmeň stromu obrastený lišajníkom. Nie sme zvyknutí na riedky horský vzduch. Vysoko vo vetvách poskakuje sojka a nakláňa čiernu hlavičku z boka na bok. Svojím prenikavým kráách, kachk akoby nás hrešila za nedostatok síl. Čoskoro nám je zima, tak sa znova vydávame na cestu, lenže tentoraz pomalším tempom. O dvadsať minút sa opäť zastavujeme.

„Tá cestička proste zmizla.“ Sissy sa ustarane rozhliada po okolí.

„Nemali by sme si nájsť miesto na prenocovanie? Rozložiť oheň?“ drkoce Epap zubami.

„Musíme sa pohnúť. V takejto zime to nie je sranda.“

„Ty so mnou pôjdeš po drevo, Gene s Benom zostanú tu a…“

„Nie,“ preruší ho Sissy. „Odteraz budeme všetko robiť spoločne. Ani na chvíľku sa neodlúčime, rozumiete? Ten les nás chce rozdeliť, cítim to.“

Všetci ochotne poslúchneme. Kráčame tesne vedľa seba, občas sa dotýkame jeden druhého rukami, narážame do seba plecami, ale neprekáža nám to.

A potom, keď už to vyzerá, že les sa zmení na hustý nepreniknuteľný porast, vyjdeme na čistinu. Clona zo stromov a šera je preč. Na druhom konci čistiny sa krajina náhle končí a prepadá sa do strmého zrázu. Z miesta, kde stojíme, je na obzore vidieť vzdialené údolie plné ľadovcových jazier a pastvín. Môj pohľad však okamžite upúta niečo iné.

Uprostred čistiny stojí drevený zrub zaliaty slnečným svetlom.

11

Okná na zrube chránia okenice, ktoré prikrývajú okenné sklá ako čierne viečka.

Dvere, natreté tiež načierno, sú také pevné, že zrub je priam hermeticky uzavretý. Sissy, brodiac sa v mäkkom snehu, vyjde na čistinu.

„Sissy!“ zašepká Epap.

Obráti sa a gestom nám prikáže, aby sme zostali na mieste. Zatiaľ čo chlapci ustupujú späť do lesa, ja sa pridávam k nej.

„Nerobíš dobre,“ zašepkám.

Zastaví sa. „A prečo?“

„Nechoď k tým dverám…“

„Ale no tak! Myslíš si azda, že idem zaklopať?“

„Nechoď ani na verandu. Podlaha určite vŕzga.“ Sissy mlčí, ale viem, že poslúchne. „Ja pôjdem sprava, ty zľava. Ak po piatich minútach nič nezačujeme, zídeme sa vzadu. A keď tam nič nenájdeme, skúsime dvere.“

Sissy prikývne a nato sa rozdelíme.

Sneh je zamrznutý, preto našľapujem zľahka a pomaly. Keď prídem k bočnej stene domu, opatrne sa skĺznem až k zadebnenému oknu. Dlho čakám, potom priložím ucho k okenici. Nič nie je počuť.

Zrub vyzerá opustený.

Po piatich minútach opatrne kráčam k zadnej stene. Sissy je už tam, s uchom na okenici. Zdvihne ruky a zavrtí hlavou na znak, že vnútri nikto nie je. Keď vytiahne obočie, pochopím to ako otázku, či ideme dnu.

Navzdory našej snahe byť úplne nečujní, veranda pod našou váhou zavŕzga. Sissy zastane pri dverách a chytí kľučku, ale hneď inštinktívne odtiahne ruku od chladného kovu. Za okamih ju znova pevne zovrie, stlačí a dvere sa pred nami prekvapujúco ticho otvoria.

Vojdeme dovnútra a masívne dvere za sebou náhlivo zatvoríme, aby svetlo neprúdilo dnu pridlho. Nechajme vlky spať, ak tu nejaké sú. Kráčame po úzkej tmavej chodbičke a čakáme, kým si naše oči privyknú na tmu. Načúvame, či sa odniekiaľ neozve chrčanie, syčanie, škriabanie, čiže zvuky, ktoré vlastne ani počuť nechceme. Vnútri je však úplné ticho.

Postupne rozoznávame tvary jednotlivých predmetov. Po špičkách sa presunieme do izby naľavo, podlaha pod našimi krokmi vŕzga. Pohľady nám najprv padnú na strop. Pri prvom náznaku, že tam niekto spí, sme pripravení vybehnúť zo zruba. Ale okrem niekoľkých trámov na strope nie je nič. Jediným zariadením v miestnosti sú stôl a veľká skriňa na šaty, inak je prázdna.

Ticho postupujeme cez chodbu do ďalšej miestnosti. Ani tu zo stropu nevisia nijaké spiace telá, iba v rohu stojí drevené kreslo, ktorého okrúhle sedadlo nás sleduje ako veľké otvorené oko. Izba pôsobí dosť zanedbane, nie je tu nijaký ďalší nábytok a šikmý strop v miestnosti páchnucej potuchlinou v nás vzbudzuje des. Tu sa stalo niečo hrozné, poviem si v duchu a po chrbte mi prebehne mráz. Vycúvame naspäť na chodbu.

Ostáva už len jedna miestnosť na samom konci. Sissy je dva kroky predo mnou, a keď vojde dnu, otočí sa ku mne s tvárou rozžiarenou nádejou.

V izbe stojí posteľ. Na úzkom ráme je položený chatrný matrac a malý vankúšik s prikrývkou, ktoré pripomínajú zvlečenú hadiu kožu.

Podídem k oknu a šmátram po šnúrke od roliet. Ako sa rolety hlučne vyťahujú nahor, dovnútra začína prúdiť denné svetlo, jasnejšie, ako si ho pamätám, a to aj napriek tomu, že teraz sú na oblohe husté mračná. Na zadnej stene visí čudesná vec. Vyzerá ako monštruózny lietajúci drak, obria nočná mora prišpendlená o drevo. Sissy stojí pri posteli a skúma matrac.

„Čo myslíš?“ spýtam sa.

„Povedala by som, že tu už dlhší čas nikto nebol.“ Ovoniava matrac, snaží sa zachytiť zašlé pachy. „Dnes v noci tu zostaneme. Ulovíme niečo na jedenie, rozložíme oheň, musíme si odpočinúť a poriadne sa vyspať. Zajtra sa rozhliadneme po okolí, či nenájdeme niečo iné.“

„Čo ak je to ona? Zem mlieka a medu.“

Sissy podíde k oknu a zahľadí sa von. „Potom je to ona.“

Pozriem sa na posteľ. „A kde je teda on?“

12

Je noc. Chlapci spia v izbe na posteli, tlačia sa na úzkom matraci, nohy im visia na zem. Sissy odpočíva skrútená do klbka na drevenom kresle. Vyberiem sa po chodbe do jednej z ďalších izieb. Po večeri – dvoch ulovených svišťoch upečených nad ohňom – sme váhali, či máme okenice zavrieť, či nie. Nakoniec, pod vplyvom klaustrofobických pocitov z tunela, sme sa rozhodli, že zariskujeme a necháme ich otvorené. Toto rozhodnutie ma potešilo, pretože zimná krajina topiaca sa v striebristom mesačnom svetle pôsobí upokojujúcim dojmom. Dokonca aj z majestátneho vrcholu vyžaruje kráľovský pokoj.

Pritiahnem si bundu tesne k telu, vďačný za teplo. Je to jeden z mnohých kusov oblečenia, ktoré sme našli v drevenej truhlici. Vlastne ju pod posteľou s nadšeným výkrikom objavil Ben a v nej bundy lemované králičími kožušinami, vlnené ponožky, šály a rukavice. Bola tam aj špeciálna vesta ovešaná hákmi a karabínami.

Ustavičné vŕzganie drevených trámov, prispôsobujúcich sa nízkym teplotám, Bena v spánku na smrť desí.

To nič nie je, Ben, všetko je v poriadku, stále mi znie v ušiach Sissin hlas.

Možno má pravdu. Možno je to naozaj ona. Koniec, cieľ. Zem zasľúbená. Aj s týmto zrubom, s touto čistinou a horou. A každú chvíľu z lesa vyjde môj otec a pridá sa k nám.

Na chodbe začujem kroky. Vydesene sa otočím a rukou zavadím o zlomený parapet. Od bolesti si ju pritiahnem k telu. Z rany mi vyteká teplý pramienok krvi.

Je to Epap. Ospalo nazrie do izby, mesiac mu cez okno svieti priamo do očí. Som schovaný v tieni, nevidí ma. Zatvári sa zmätene a už sa chystá odísť, keď vtom vonku niečo zbadá.

Tvár mu doslova skamenie, je ešte bledší než zvyčajne. Bleskovo sa prikrčí k zemi.

„Epap?“ oslovím ho a vyjdem z tieňa. Pri zvuku môjho hlasu vyskočí, ale namiesto toho, aby sa do mňa pustil, pritisne si ukazovák na pery a bradou ukáže na okno. V podrepe sa prikrádam k nemu.

Vonku na čistine niekto stojí.

Na bielom snehu sa vyníma temná štíhla postava. Dievča.

Hľadí rovno na nás.

13

Dievča je od zimy celé stuhnuté ako my.

Môže mať tak trinásť alebo štrnásť rokov. V nedbalom oblečení, so strapatým účesom a odfarbenými vlasmi vyzerá ako lesný škriatok. Čierny šál okolo krku pripomína schránku čierneho škorpióna. Bez výrazu behá očami z Epapa na mňa a späť na Epapa.

„Nerob nijaké prudké pohyby,“ zašepkám a snažím sa čo najmenej pohybovať perami.

„Musíme zavrieť okenice.“

„Už nemáme čas. Bude pri nás o dve sekundy. Ak jej na to dáme dôvod.“

Zostávame nehybne stáť.

„Čo teraz?“ spýta sa Epap.

„Neviem.“

Dievča urobí krok k zrubu, potom zastane, zdvihne ruku a ukáže na mňa. Vzápätí ju znova spustí k telu.

„Idem von,“ rozhodnem sa.

„Nie!“

„Musím. Tento zrub nás ochráni asi ako papierový stan. Ak nás bude chcieť dostať, dostane nás.“

„Nie…“

„Ona nevie, kto sme. Inak by sa už na nás vrhla. Pôjdem von a nalákam ju dovnútra. Potom na ňu môžeme zaútočiť.“

„Toto nebude…“

„Je to jediný plán, aký máme. Bež zobudiť Sissy. Ale potichu.“ Nato vyjdem von.

Žil som medzi nimi celý život. Poznám ich prejavy, viem ich napodobniť do posledných detailov. Idem pokojne von bez toho, aby som prejavil čo i len najmenší strach. Zostúpim z verandy, a skôr ako vojdem do mesačného svetla, na chvíľu zastanem na okraji temnoty a pre efekt privriem oči. Po snehu kráčam pokojne, aby som ho nerozvíril. Na tvári si udržiavam výraz rovnako prázdny ako mesiac. Ruky nechávam nepohnute visieť pozdĺž tela.

Vtom si na niečo spomeniem.

Na ruke mám krv.

Dievča sa začne kŕčovito pošklbávať. Díva sa na mňa s čoraz intenzívnejším záujmom. Ohne ruky, nakloní hlavu, privrie oči.

Urobí krok ku mne, potom ďalší a ďalší. Zrazu sa rozbehne a brodiac sa snehom letí ku mne ako tichá kliatba.

Zatnem svaly, pripravujem sa na náraz do krku. Vždy mieria najprv na krk.

Cez otvorené dvere počujem za sebou Epapov hlas: „Sissy, Sissy, zobuď sa! Zobuď sa!“ Je však rovnako vzdialený ako hviezdy na oblohe.

A tá neznáma…

Niečo tu nesedí.

Stále beží. Neprekonala ešte ani polovicu vzdialenosti medzi nami. Rukami máva vo vzduchu, nebeží po štyroch. Hruď sa jej dvíha od námahy, okolo nej sa víri snežný prach.

V tej chvíli mi to dochádza. Ako sa ku mne blíži, starostlivo sledujem jej pohyby a moje podozrenie sa potvrdzuje.

Ešte však nie, ešte posledný test. A bude to všetko alebo nič.

Zdvihnem pred seba zakrvavený prst.

Pozrie sa naň, nekonečnú sekundu ho fixuje pohľadom, vzápätí však uprie zrak na moju tvár a zdá sa, že to s ňou nič neurobilo.

Nepatrí k nim, je jednou z nás.

„Hej!“ zavolám na ňu, hoci neviem, čo jej mám povedať. „Ahoj!“

Dievča beží ku mne. Na drevenej dlážke za sebou počujem blížiace sa kroky.

Obrátim sa a zdvihnem ruky vysoko nad hlavu. Na chodbe zbadám nejasný Sissin tieň. Nad hlavou drží v ruke dýku a je pripravená hodiť ju. „Sissy, počkaj!“

Moje varovanie prišlo neskoro. Sissy vybehne zo zruba, a len čo je jednou nohou na verande, vrhne dýku do vzduchu. Vzhľadom na to, že stojím priamo v dráhe letu, hodí ju širokým oblúkom.

Viac nečakám, nie je čas. Pri oblúkovej dráhe letu dýka potrebuje tri sekundy navyše.

Rozbehnem sa k dievčaťu, vlastne si bežíme naproti. Začujem svištivý zvuk, spočiatku slabý, ale rýchlo silnie.

Dýka letí priamo naň, vlastne na nás.

Vrhnem sa na dievča, natiahnutou rukou ho objímem okolo pása a obaja spadneme do snehu. Vzápätí nám nad hlavami preletí dýka.

Neplytvám časom. „Sissy, nie!“

V ruke má ďalšiu dýku a je pripravená hodiť ju.

„Je ako my! Je ako my!“ skríknem.

Sissy stuhne, potom nechá ruku s dýkou zvoľna klesnúť popri tele. Z tmavých kútov zruba sa vynárajú ostatní, oči majú doširoka otvorené a tvária sa zmätene.

Dievča vstane, opráši si zo šiat sneh a ticho prehovorí: „Kde je Prapočiatok?“ Hľadí na mňa, potom na ostatných a v jeho ľadovomodrých očiach nevidno ani iskierku tepla.

Mlčky sa pozeráme, neschopní slova.

„Prapočiatok! Kde je Prapočiatok?“

Naše mlčanie konečne prelomí Ben. „O čom to hovoríš?“

Nato sa pre zmenu zmätene zatvári dievča. „Prapočiatok! Máte mať so sebou Prapočiatok!“

Namiesto odpovede Ben vysloví otázku, ktorá trápi nás všetkých.

„Kto si?“

14

Odpoveď na Benovu otázku prichádza až vnútri, keď sedíme všetci okolo stola.

„Clair,“ predstaví sa. „Volám sa Clair.“

Sissy na ňu hľadí s neskrývaným podozrením. „Žiješ tu? Toto je tvoj domov?“

Dievča pokrúti hlavou. „Kdeže, to nie.“

Všetci na ňu uprene pozeráme. „Tak kde?“ spýta sa Sissy.

Clair si ju nevšíma, obráti sa ku mne. „Máš Prapočiatok?“

„O čom to hovoríš? Čo máš stále s tým Prapočiatkom?“ nerozumiem.

Dievčine sa začína triasť brada. Zamrká a vybehne z miestnosti. Beží chodbou do izby s posteľou. Keď ju dohoníme, nájdeme ju, ako prevracia Epapov batoh a jeho šaty i skicár rozhadzuje po posteli.

„Počkaj, čo to robíš?“ Sissy jej vezme batoh z rúk.

„Povedzte mi, kde je Prapočiatok?“ trvá na svojom dievča.

„Naozaj netušíme, o čom hovoríš!“ dušuje sa Epap.

„Ale viete! Krugman vravel, že prídete. A povedal, že prinesiete Prapočiatok.“

„Ktože to povedal? Kto je Krugman?“

Paľba otázok pokračuje. So srdcom v hrdle zdvihnem skicár z postele a obraciam stránky na portrét svojho otca. Strčím ho dievčaťu pred oči.

„Kto je toto?“ skríknem. Všetci naraz stíchnu a otočia sa ku mne. „Je toto Krugman?“

Clair skúma kresbu v skicári. Zdá sa, že muža spoznala. Ale povie len: „Nie, toto nie je on.“

Smutne pokrčím plecami.

„Ten muž, čo ti o nás rozprával,“ snaží sa Sissy zistiť niečo viac, „ten Krugman, žije tu?“

Clair pokrúti hlavou. „Žije ďaleko odtiaľto.“

„Doveď nás k nemu,“ požiadam ju.

„Najprv mi ukážte Prapočiatok!“ Napriek tomu, že jej hlas znie veľmi príjemne, počuť v ňom neobyčajnú tvrdohlavosť. „Potom vás k nemu zavediem.“

„Najprv nás k nemu zaveď,“ nástojím na svojom. „A potom ti ho ukážeme.“ Ben sa na mňa spýtavo zahľadí.

Dievča chvíľu premýšľa. „Dobre,“ súhlasí nakoniec, ale s podozrievavým pohľadom. „Na úsvite vyrazíme.“

„Kdeže, nie, nie!“ nesúhlasím. „Vyrazíme hneď!“

Clair skúma moju tvár a v jej bystrých očiach víri kopa záhadných a nečitateľných myšlienok. Na krátku chvíľku sa v nich zablysne niečo ako náznak poznania. „Dobre. Zbaľte si veci. Je to dlhá cesta.“

Cestou sa až zadúšame otázkami, ale Clair kráča tak rýchlo, že ak s ňou chceme držať krok, nedokážeme ani hovoriť. Už chápem, prečo chcela počkať do úsvitu. Cesta je oveľa dlhšia, ako som čakal. Stúpame v tme pozdĺž bublajúceho potoka, potom von z lesa. Škriabeme sa stále vyššie, hranicu lesa nechávame pod sebou a putujeme nekonečnou cestou po holých skalách. Hodiny prekonávame zvlnené žulové útvary, ktorých prekvapujúco hladký povrch sa leskne v mesačnom svetle a pripomína zástup holohlavých. Výhľad na vodopády rútiace sa zo strmých útesov a na husté ihličnaté lesy pokrývajúce celé údolie je nádherný, ale som príliš unavený, aby som to ocenil. Navyše je mi zle, krúti sa mi hlava a mám horúčku, aj keď mi celé telo rozochvieva ľadový vietor. Vysoká nadmorská výška mi nijako nepomáha, naopak, ešte umocňuje moju nevoľnosť.

Na jednom mieste musíme prekonať strmú skalnú stenu. V žule sú upevnené dve oceľové reťaze, pomocou ktorých stúpame nahor. V polovici cesty oddychujeme. Z tejto závratnej strategickej polohy vidím rieku Nede, ktorá sa v neuveriteľnej diaľke vinie pod nami ako strieborný náhrdelník. Pokračujeme v ceste a na vrchol prichádzame v stave totálneho vyčerpania. Iba netrpezlivo postávajúca Clair vyzerá svieža, zatiaľ čo my ostatní ledva lapáme dych. Prezerá si naše batohy a kope pritom do uvoľnených kameňov. Určite premýšľa, v ktorom z nich je Prapočiatok, nech je to čokoľvek.

Krátko pred úsvitom, keď sa nám nohy trasú po dlhom zostupe, Clair konečne prudko zahne doľava a prepchá sa cez úzku štrbinu medzi veľkými skalami. Na druhej strane to vyzerá, akoby sme sa ocitli na úplne inej planéte.

Namiesto ostrého horského vetra nás víta pokojný sekvojový les. S radosťou vstupujeme do farebného sveta so zelenou trávou, s hnedými majestátnymi kmeňmi sekvojí a s roztrúsenými ostrovčekmi chryzantém. Pokojný bublavý zvuk je stále hlasnejší. Keď prichádzame k jeho zdroju, k horskému potôčiku, Clair nás vyzve, aby sme sa napili. Voda je povzbudzujúco sladká, plná energie. Len čo zaženieme smäd, odhodlane putujeme ďalej ešte rýchlejším tempom.

„Už tam čoskoro budeme,“ povzbudí nás.

Pomedzi stromy presvitá slnko, farby sú sýtejšie, obrysy pevnejšie, krajinu zalieva teplo. Vysoko nad nami štebocú neviditeľné vtáky. Clair si znenazdajky priloží dlane k perám a zajódluje. Taký zvuk sme ešte nikdy nepočuli. Ben sa na ňu obdivne pozrie.

„Dávam znamenie Misii,“ vysvetlí Clair. „Aby vedeli, že som vás našla.“

„Misii?“ spýtam sa.

Neodpovie. Kráčame ešte desať-pätnásť minút.

A potom sa les náhle rozostúpi. Zastaneme.

Pred nami sa do výšky týči obranný múr, vysoký ako niekoľkoposchodový dom, postavený z veľkých kameňov, ledabolo naukladaných na seba, ktoré drží pokope zvláštna zmes betónu, kovu a guľatiny. V rannom slnku, čo vychádza spoza vrcholcov hôr, vidieť, že svoje najlepšie časy už má za sebou. Iba štvorcová veža v rohu pevnosti vyzerá udržiavane, jej povrch tvoria tmavé hladké oceľové pláty. Za širokým oknom sa svieti. „Tam je Krugmanova pracovňa,“ ukáže naň Clair.

Vedie nás cez otvorenú bránu, pozostávajúcu z dvoch obrovských kovových krídel vo výške troch ľudských postáv, hrubých asi pätnásť centimetrov. Podľa zhrdzavených vodiacich koľajníc na zemi usudzujem, že bránu už dlho nikto nezatváral. Možno aj niekoľko rokov. Clair znova priloží ruky k ústam a zajódluje.

Bránou prejdeme za hradby.

„Páni!“ hlesne Ben potichu, akoby sa bál, že ten zázrak odplaší.

Pred nami sa v rannom svetle vynára celá dedina, zahalená do červeného závoja ranných zôr. Z domčekov so slamenými strechami presvitá teplé svetlo rozpálených kozubov a z vysokých zdobených komínov k oblohe pokojne stúpa dym. Na jednom z najbližších domčekov sa otvorí okno. Vykukne z neho niečia hlava, vzápätí ju nasleduje ďalšia.

Pred nami sa vinie potok s krištáľovo čistou vodou. Nad ním sa klenie dláždený oblúkový most, zdobený ručne tesanými kameňmi, ktoré sa blýskajú v rannom svetle, ani čo by na nás žmurkali priateľské oči.

Otvárajú sa ďalšie okná, vykúkajú z nich hlavy mladšie i staršie, ľudia sa hrnú von z domčekov.

Ben drží sestru za ruku. „Sissy?“ vzrušene zašepká.

Sissy sa usmieva a stíska mu ruku. „Zdá sa, že teraz už bude všetko v poriadku.“

Húf ľudí vo veselom farebnom oblečení pripomína rybičky v akváriu. Všetci pokojne kráčajú k nám, zvláštne sa kolíšu z boka na bok, oči sa im lesknú.

„Koľko ľudí tu žije?“ spýta sa Epap.

„Je nás niekoľko stoviek,“ odpovie Clair.

Zastavíme sa pri päte dláždeného mosta. Dedinčania na druhej strane urobia to isté. Chvíľu sa vzájomne pozorujeme. Mnohí z nich sú ešte v pyžamách, s rozstrapatenými vlasmi okolo okrúhlych, zdravím prekypujúcich tvárí.

Z davu vystúpi zavalitý muž, nafúknuté brucho sa mu natriasa nad širokým pásom. Na okamih mi zamrie srdce. Nie, tento tučný vysoký chlap určite nie je môj otec. Muž si nás chvíľu prezerá, potom sa zakloní a začne sa smiať hlasným, srdnatým, ale veselým smiechom, rozhadzujúc pritom rukami. V polovici mosta, na najvyššom bode, roztvorí náruč.

„Vitajte v Misii,“ prehovorí hlbokým zvučným hlasom. „Očakávali sme vás.“ Zastane len pár krokov od nás. Svojím mohutným telom, vyžarujúcim autoritu a charizmu, úplne zakryje slnko. Teplota vzduchu v jeho tieni citeľne klesá. No iba na chvíľu. Rýchlo ustúpi nabok, akoby si to uvedomoval. Premeriava si nás s váhavým úsmevom. Snaží sa rozhodnúť, kto je vodcom našej skupinky. Prechádza pohľadom z Epapa na Sissy, potom na mňa, znova na Epapa a nakoniec sa jeho pohľad zastaví na mne. Na tvár sa mu vráti široký žičlivý úsmev.

„Volám sa Krugman a som veľmi rád, že vás spoznávam. Cítim obrovskú, neopísateľnú radosť!“ Natiahne ruku k mojej a celkom ju pohltí. Je mäsitá a svalnatá, ale s jemnou hladkou pokožkou, akoby ženskou.

„Prosím,“ vyzve nás, o krok ustúpi a ukáže na most. Ten sa pred nami vypína ako dúha napájajúca sa v mori úsmevov. Spočiatku opatrne, postupne s narastajúcim vzrušením kráčame cez most. Sissy a chlapci, ktorí prežili celý život pod Kupolou, sa s takým množstvom ľudí nikdy nestretli. Na vrchole mosta sa vystrašene zastavia. Preniká k nám vôňa jedál, aké sme doteraz nepoznali, až nám zaškvŕka v žalúdkoch.

„To musí byť ona!“ vykríkne Ben. „Jednoducho musí! Zem mlieka a medu, ovocia a slnečného svitu!“ Potiahne Sissy za rukáv. „Toto je to miesto, však? Miesto, ktoré nám sľuboval Vedec!“

Sissy zvlhnú oči, ale mlčí.

„Je to ono, však?“ nalieha aj David.

Sissy nakoniec takmer nebadateľne prikývne. „Možno. Stále však musíme byť…“

Ale to je všetko, čo David s Jacobom potrebujú počuť. Ťahajú nás za ruky na druhú stranu mosta.

Dav sa rozostupuje, aby nám uvoľnil cestu. Keď prechádzame pomedzi ľudí, naťahujú k nám ruky, dotýkajú sa nás, potľapkávajú nás po pleciach a po chrbtoch a vzrušene prikyvujú. Kamkoľvek sa pozrieme, všade na nás hľadia prívetivé oči. Ben ma celý rozžiarený chytí za ruku a niečo hovorí. Po lícach mu stekajú slzy a pre hluk navôkol ho nepočujem. Skloním sa k nemu.

„… zem mlieka a medu, ovocia a slnečného svitu, musíme…“ Vzápätí jeho slová v tom hluku opäť zaniknú.

Zdá sa, že má pravdu. Stúpajúce slnko zalieva teplom a svetlom okolité hory, dedinu i dav rozosmiatych ľudí. Všade počuť priateľský smiech aj Sissy sa na mňa usmieva, rozžiarená ako letná obloha, a ja sa cítim tak, ako ešte nikdy doteraz.

Cítim sa ako doma.

15

Krugman nás sprevádza po dedine. Kráčame po hlavnom chodníku dláždenom tehlami a kamennými kockami. Všetko nám nadšene ukazuje, občas sa zastaví, aby nás naučil názvy nových vecí a zvukov. Zblízka dobre vidieť, že domčeky sú starostlivo postavené na kamenných základoch a s poschodiami s drevenými výstužami. Okenné parapety zdobia keramické kvetináče s ľaliami, vlčími makmi, muškátmi, aksamietnicami a rezedami. Všetko je upravené, čisté, urovnané, upratané. Z vysokých delených okien vyzerajú ďalšie tváre, takmer všetko samé mladé dievčatá. Ďalšie idú za nami. Niekoľko starších žien si ma prezerá, šepkajú si.

Od prvej chvíle, ako sme dorazili, je Epap ani vo vytržení. Nikdy nevidel inú ženu ako Sissy a tento príval dievčat a žien valcuje jeho zmysly. Civie na ne s vypúlenými očami a nervóznym úsmevom na perách.

Krugman nám ukazuje jednotlivé budovy – sýpky, ošetrovňu, stolárstvo, pôrodnicu, krajčírstvo –, ktoré sú o niečo väčšie ako domčeky. Keď dedinu na severnom konci opúšťame, domčeky miznú a dláždený chodník pokračuje hlinenou cestou medzi políčkami. Vo vzduchu sa vznáša pach krvi, mäsa a hnoja. Na poliach sa krčí niekoľko chatrčí. „Jatky,“ vysvetlí Krugman a ani sa tam nepozrie. Prechádzame okolo ďalších políčok s úhľadne vysadenými riadkami plodín, ktoré označí ako kukuricu, zemiaky a kapustu, lemovaných radmi jabloní, hrušiek a sliviek. Na poliach pracuje niekoľko ľudí, z diaľky pripomínajú mravce.

Krugman nás vedie oblúkom naspäť do dediny popri ostružinových kroch a žitných poliach. Naraz sa nám otvorí pohľad na ľadovcové jazero s krištáľovo čistou vodou a s rôznofarebnými kameňmi, ktoré sa lesknú na plytkom dne pri brehu. Závan horského vetra čerí hladinu a s ňou aj zrkadlový obraz kopcov, mrakov a oblohy. Pri krátkom móle z naplaveného dreva kotví niekoľko lodiek. Teraz je už škvŕkanie v našich žalúdkoch veľmi hlasné. Krugman sa pri tých zvukoch usmieva a vedie nás späť do dediny skratkou cez trávnaté lúky.

Odvedie nás do veľkej jedálne s radmi prázdnych stolov a lavíc. Mladé dievčatá prinášajú z kuchyne plné taniere, a keď šepkajú názvy jednotlivých jedál, zvedavo po nás pokukujú. Jedlo v nás len tak mizne. Aj keď ma trápi silný kašeľ, nemôžem si pomôcť. Slzia mi oči, z nosa mi kvapká do taniera a hlava sa mi krúti ako opitý komár. Aj tak sa však s chuťou napchávam kašou, praženicou na slaninke, chlebom. Tak nazývajú jedlá, ktoré nám predkladajú. Dedinčania zostávajú vonku a zvedavo nás pozorujú cez okná. Všetci sú takí mladí a krásni…

Teraz si prvý raz všimnem niečo zvláštne. Žijú tu takmer výhradne mladé dievčatá.

Prezerám si mladé tváre prilepené na okná. Batoľatá, deti, pubertiaci, prevažne dievčatá. Medzi nimi je niekoľko chlapcov, ani jeden z nich však nemá viac ako osem rokov.

V jedálni to vyzerá inak. Namiesto mladých dievčat stojí po obvode sály asi desať starších mužov, tridsiatnikov-štyridsiatnikov, s rednúcimi vlasmi a tučnými bruchami. Žiadny z nich sa ani trochu nepodobá môjmu otcovi. Sú zavalití a zarastení, kým môj otec bol svalnatý a vždy hladko oholený. Pri zadnej stene po Krugmanovom boku stoja dvaja obzvlášť vypasení muži. Krugman sa už netvári veselo, má neutrálny výraz a mocné ruky prekrížené cez prsia. Niečo povie, len zo dve slová, nato jeden z mužov vyjde von.

Vzápätí moju pozornosť upútajú obrazy. Asi desať nádherných olejomalieb v ručne vyrezávaných rámoch, znázorňujúcich vznešených mužov v rozličných pózach. Sú rozvešané vysoko po stenách medzi oknami. Zopár si ich prezriem a znova zameriam svoju pozornosť na plný tanier pred sebou.

Vzápätí však celý stuhnem.

Srdce mi divoko búši. Odsuniem stoličku a vstanem. Nezdá sa, že by si to niekto všimol. Ani Sissy, ani nikto iný, všetci sa sústreďujú len na jedenie a pitie.

Je to tá najpomalšia a zároveň najdlhšia cesta. Striedam nohy a očami fixujem jeden z portrétov schovaný v tieni. V jedálni zrazu zavládne hrobové ticho a všetci sledujú, ako v tranze kráčam k obrazu.

Dostanem ďalší záchvat kašľa, hrdlo mám celé zahlienené. Idem však ďalej a čím je obraz bližšie, tým viac sa mi v mojich horúčkovitých predstavách zdá, že ku mne pláva. Tiene okolo neho miznú ako obláčiky hmly odhaľujúce vrchol hory. Objavuje sa známa tvár s prísnymi, no prívetivými očami nad vpadnutými lícami, čo jej dodáva zachmúrený výraz. Pozorujem tie vystúpené lícne kosti, ostré rysy, teraz už šedivé vlasy, zreteľné vrásky okolo očí.

Môj otec.

Za sebou začujem ťažké kroky, zastavia sa pár metrov odo mňa. „Poznáš ho?“ pýta sa Krugman.

Odpoviem mu otázkou: „Kto je to?“

„Staršina Joseph.“

Joseph. Joseph. Opakujem si to meno v duchu ako zaklínadlo, ktoré by malo vyvolať spomienky. Nič. Horúčkovito rozmýšľam, v hlave cítim pulzujúcu bolesť.

„Kde je?“ spýta sa Sissy. Stojí za mnou s popolavou tvárou. Za ňou postávajú chlapci, opierajú sa o stôl a oči upierajú na obraz.

„Odkiaľ ho poznáte?“ Krugman na to.

Namiesto odpovede znova položím tú jedinú otázku, ktorú som si kládol po celé tie roky prežité v mlčanlivosti a ustavičnej samote. „Kde je?“

Krugman odpovie mrzutým chrapľavým hlasom. „Už tu s nami nežije.“

„Tak kde je?!“ opäť sa ozve Sissy naliehavým hlasom, v ktorom zároveň počuť aj obavy.

Krugman sa k nej celým svojím obrovským telom pomaly obráti, akoby sa presúval kontinent. „Zomrel. Bola to tragická… nehoda.“

Ustúpim o krok dozadu, ale necítim, že by sa moje nohy pohybovali. Akoby som sa vznášal.

Hlava mi treští od bolesti, sťaby mi niekto odstránil časť lebky a pichal ma špáradlom do odhaleného mozgu. Sála sa zrazu naplní červeným, hypnoticky blikajúcim svetlom a ja v šialene pomalej špirále padám na zem. Vidím ich tváre, biele šmuhy točiace sa okolo prázdneho sveta.

16

Otec ma prebudil mykaním za plece.

„Čo sa deje?“ spýtal som sa. Vôbec som sa nebál, lebo sa tváril nadšene.

„Ideme von.“

„Von? Prečo?“

„Poď,“ naliehal.

„Musíme, oci? Nechcem ísť na slnko.“

„Len poď,“ vyzval ma a ja som, samozrejme, šiel. Poslušne som si obul topánky, naniesol som si krém na ruky a tvár a narazil si klobúk tesne nad obočie. Vo vreckách sme mali obaja falošné tesáky, pre istotu. Keď sme otvorili dvere, denné svetlo nás zalialo ako kyselina.

Kráčali sme po uliciach bez okuliarov, čo patrilo k pravidlám, ktoré sme si za tie roky osvojili. Nenosiť cez deň okuliare, lebo by na tvári mohli zanechať opálené obrysy. Z rovnakého dôvodu sme nenosili hodinky. Všetky pravidlá sme za každých okolností úzkostlivo dodržiavali. Ale v ten deň môj otec z nejakého dôvodu porušil jedno dôležité pravidlo – ak je to možné, za slnečného dňa nechodiť von bez toho, aby nás od hlavy po päty chránilo oblečenie. Zvedavo som sa pozrel na otca, ale nepovedal nič.

Snažili sme sa ísť v tieni mrakodrapov, zakrádali sme sa popri stenách vysokých budov. Mesto bolo, samozrejme, prázdne. Na uliciach s betónovými chodníkmi, chrómovanými fasádami a odomknutými vchodmi do kaviarní i cukrární vládlo hrobové ticho. Hladina vo fontáne pred rozľahlou budovou kongresového centra bola úplne pokojná a modrej oblohe nastavovala dokonalé zrkadlo.

Otec ma previedol cez otáčavé dvere do Vládnej budovy, najvyššieho mrakodrapu v meste so šesťdesiatimi podlažiami. Sídlilo tam Ministerstvo vedy a Historická akadémia. Práve v tejto budove otec pracoval tak dlho, ako si pamätám. Prešiel som za ním do átria, ktoré siahalo do výšky päťdesiateho deviateho podlažia. Priestrannú vzdušnú recepciu zaplavovalo slnečné svetlo a na osvetlenej fasáde sa lámalo do rôznofarebných lúčov.

„Tadiaľto,“ ukázal otec na sklený výťah, ktorého šachta siahala až k samému stropu átria. Aj keď v budove a dokonca ani v meste nikto nebol, hovorili sme tlmenými hlasmi.

„Čo tu robíme, oci?“ spýtal som sa.

„To je prekvapenie. Pripravoval som ho niekoľko týždňov.“

Dvere výťahu sa otvorili a otec vyťukal kombináciu pre najvyššie poschodie, kam malo prístup len niekoľko vybraných osôb s bezpečnostnými previerkami. Prekvapene som sa naňho pozrel. Otec sa mi zahľadel do očí a poškriabal si zápästie. Výťah prudko stúpal nahor, až som musel prehĺtať, aby som si uvoľnil uši, v ktorých mi zo zmeny tlaku zaľahlo.

Stúpali sme okolo podlaží plných prednáškových sál, konferenčných miestností a všadeprítomných vládnych salónikov.

Konečne sa výťah s cinknutím zastavil a otvorili sa dvere. Dnu okamžite začalo prúdiť ešte intenzívnejšie slnečné svetlo, ktoré nás úplne oslepilo. Otec ma chytil okolo pliec a viedol ma dopredu, do ostrého svetla.

Intenzita slnečného svitu ma neprekvapila. Za tie roky som bol na najvyššom poschodí už niekoľko ráz, keď mi otec pyšne ukazoval, kde pracuje. Tu odpočívam počas obednej prestávky (na schodoch a sám, oci?), tu sú uskladnené zmetáky, mop a vysávač, tu periem uteráky, sem ukladám čistiace prostriedky, tu je odpadková šachta. Poznal tu každý centimeter štvorcový. Keď sme vyšli z výťahu do oslepujúceho svetla, chytil ma za ruku a bez zaváhania vyrazil doľava.

Na priehľadných podlahách nám vŕzgali topánky. Ostré slnečné lúče sa odrážali od kovových nosníkov a lámali sa na všadeprítomných oknách. Nádherný dôkaz toho, s akou starostlivosťou a profesionalitou otec vykonával svoju prácu údržbára. S pyšným výrazom ma viedol po chodbe zaliatej denným svetlom, akoby sa kúpala v záplave diamantov. Toto poschodie, na ktorom sa v tých najtajnejších archívoch uchovávali tie najtajnejšie dokumenty, bolo najzabezpečenejším miestom v meste. Najvyšší bod, čnejúci nad okolitú krajinu, bol vo dne zo všetkých strán zaplavený slnečnými lúčmi. Sem nemohol preniknúť vôbec nikto. Okrem nás.

Jediným tmavým priestorom na celom poschodí bola malá miestnosť v rohu budovy na severovýchodnej strane. Volali ju Miestnosť poslednej záchrany. Bola obklopená sivými stenami zo špeciálneho skla, ktoré neutralizovalo účinky slnečných lúčov. Slúžila ako núdzové zabezpečenie pre prípad, že by niekto nešťastnou náhodou ostal po východe slnka zavretý na poschodí. Tlačidlo v miestnosti slúžilo na otvorenie podlahy do šachty vedúcej o desať poschodí nižšie. Občas sa o tejto miestnosti hovorilo ako o tom najsúkromnejšom, najopustenejšom a najbezpečnejšom mieste počas dňa v celom meste, pretože nikdy nikto netúžil po tom, aby ho vyskúšal.

Na poschodí bolo len osem kancelárií. Boli oddelené sklenými priečkami a zariadené plexisklovými stolmi a stoličkami. Vyzeralo to tam ako v akváriu, z jednej strany poschodia ste mohli aj cez všetko vybavenie vidieť na druhý koniec. V noci sa všetci, čo pracovali v kanceláriách, vzájomne videli. Tak má vyzerať transparentná vláda, pochvaľovali si ľudia.

Pracovali tu tí najvyšší a najdôležitejší vládni úradníci. Mesto mali ako na dlani, keď po nociach na monitoroch sledovali striedajúce sa čísla a zľava doprava pohybovali hlavami, občas synchrónne. Uskutočňovali jedno dôležité rozhodnutie za druhým a hovorili pritom chladnými, nezaujatými hlasmi. Z tejto únavnej rutiny sa vymanili len na chvíľu v čase obeda, kedy im otec servíroval kusy surového mäsa naložené v krvi.

Musím tu rýchlo niečo urobiť, hovorieval otec vždy, keď sme sem prišli cez deň. A potom som ho pozoroval, ako prebieha z kancelárie do kancelárie, zapína počítače, prezerá zložky a občas si niečo zapisuje do notesa. Z toho, ako bol prikrčený a všetko robil nervózne, bolo jasné, že ide o niečo nezákonné. Také nezákonné, že keby ho pritom náhodou prichytili, putoval by okamžite na popravisko.

Lenže v ten deň sa otec nevkradol do nijakej kancelárie ani ma nenechal čakať na recepcii. Prešli sme cez vstupnú halu a stúpali sme po schodisku. Obklopili nás steny a s nimi opäť temnota. Vôbec som nebol pripravený na otvorený priestor, ktorý ma privítal, keď otec hore otvoril dvere. Zdalo sa mi, že letím rovno do neba.

Otec sa pohyboval vzrušene a energicky, v jeho chôdzi bolo nezvyčajné odhodlanie. Viedol ma až na okraj. Kráčali sme po sklenom strope kancelárií, ktoré sme mali pod sebou ako na dlani.

„Oci?“

„Tak, teraz zostaň stáť!“ Boli sme len tri metre od okraja, dosť blízko na to, aby som videl ulicu hlboko pod nami. „Zavri oči!“

„Oci?“

„Len zavri oči.“ Počul som jeho vzďaľujúce sa kroky.

Nechal som oči zavreté. Povedal mi to otec, nemal som dôvod báť sa. O minútu bol späť.

„Tak, teraz sa môžeš pozrieť.“

Poslúchol som. Otec držal v rukách veľkú vec s krídlami, pokrytú hladkými kovovými plátmi. S rozžiarenými očami čakal na moju reakciu. „Čo je to?“ spýtal som sa.

„Lietadlo. Pamätáš sa, ako som ti rozprával o lietadlách?“

Zmätene som si tú vec prezeral.

„O tom, ako vedia lietať? Pamätáš sa?“ Vyzeral sklamane.

„Ale teraz nelieta. Je mŕtve?“ čudoval som sa.

„Kdeže, hlupáčik. Je na diaľkové ovládanie,“ ukázal mi ovládač, štvorcový prístroj s dlhou anténou. „Poď, podrž lietadlo vysoko nad hlavou. Nie, drž ho tu, za krídla. Presne tak, teraz ho zdvihni čo najvyššie. V nijakom prípade ho nepúšťaj. Pripravený?“

„Pripravený.“

Vtedy pohol páčkou na ovládači a vzápätí mi lietadlo začalo v rukách vibrovať, ožilo ako veľký netopier snažiaci sa vzlietnuť.

„Mal by si sa vidieť,“ povedal otec a dvoma prstami si škriabal zápästie.

„Mám ho pustiť?“

„Nie, drž ho! Keď poviem teraz, vyhoď ho čo najvyššie do vzduchu. Šikmo k oblohe, tak silno, ako dokážeš, rozumieš?“

„Áno.“

Otec pokojne čakal, až som mal od vibrácií unavené ruky. Práve som sa chystal dať ich dolu, keď povedal: „Priprav sa!“

Na chrbte som pocítil, ako sa rozfúkal vietor, dvíhal mi vlasy na temene hlavy a nadúval mi košeľu ako balón. Otec stále čakal. Potom sa mi silný závan vetra oprel do šiat a takmer mi lietadlo vytrhol z rúk.

„Teraz!“ zakričal otec a ja som lietadlo vyhodil k oblohe. Stroj vzlietol, nakláňajúc sa zo strany na stranu. Vyzeralo to, že musí každú chvíľu spadnúť. Lenže namiesto toho sa upokojil a začal plachtiť vo vzduchu.

„Páni! Oci, letí to!“

Otec prikývol a prstami mierne upravil nastavenie ovládača. Pery sa mu mimovoľne chveli. Pozeral som sa naňho. Takéhoto usmiateho som ho vari ešte nikdy nevidel.

Lietadlo stúpalo vyššie a vyššie k oblohe. Otec mi dal do ruky ovládač. Skoro mi vypadol, nie od prekvapenia, ale od strachu. Vzal mi ruky do svojich.

„Stlač toto tlačidlo,“ požiadal ma.

„Načo to je?“

„Prepne lietadlo na autopilota.“

Pozorovali sme lietadlo, ako sa v diaľke zmenšuje a na slnkom rozžiarenej oblohe sa leskne ako hviezda.

„Kam letí, oci?“

Ukázal prstom. „Tam.“

„K východným horám?“

Prikývol. A potom povedal niečo, čo ma vydesilo. „Na túto chvíľu nezabudni.“

„Dobre,“ sľúbil som mu.

On však nebol spokojný. „Nikdy nezabudni, kam to lietadlo letí. Chcem, aby si si to pamätal. Rozumieš?“

„Áno.“ Pozrel som sa naňho. „A kam teda letí?“

Nasledovalo také dlhé ticho, až som si pomyslel, že ma nepočul. Potom však tak potichu, že som ho asi ani nemal počuť, zašepkal jediné slovo: „Domov.“

Chvíľu to vyzeralo, že sa chystá povedať ešte niečo. Nielen jedno slovo či jednu vetu, ale že z neho vyhŕkne nezastaviteľný prúd myšlienok. Srdce mi zovrel strach. Pretože aj napriek zvedavosti som si uvedomil, že to nechcem vedieť, že nechcem počuť tú dlhú nevyslovenú spoveď, tie starostlivo strážené tajomstvá. Toto nechcem, opakoval som si v duchu, toto naozaj nechcem.

Otec však zavrel oči, a keď ich znova otvoril, vrátil sa do nich pokoj.

„Nezabudni, kam to lietadlo letí, dobre?“ pripomenul mi naposledy.

Vtedy mi vôbec nepripadalo dôležité, ktorým smerom lietadlo odletelo. Myslel som, že otec si ten smer vybral náhodne alebo len zvolil stranu, na ktorú fúkal vietor. Neskôr, po mnohých rokoch mi však došlo, že ho tým smerom poslal zámerne. Keby odletelo kamkoľvek inam, nakoniec by stroskotalo v nekonečnej púšti. Iba na východe mohlo lietadlo doletieť do cieľa – k zeleným horským lúkam, modrým ľadovcovým jazerám, bielym, snehom pokrytým horám, osvetleným červenkastými rannými zorami.

17

Počujem zastreté hlasy, potom len ticho. Moje chvejúce sa premrznuté telo niekto nežne prikryl dekou, ktorú teraz zvieram v rozpálených rukách. Zaspávam…

… a znova sa budím v prepotených šatách, no aj v horúčke vnímam plynutie času, striedanie dňa a noci, vychádzanie a zapadanie slnka aj mesiaca. Na rozpálené čelo mi prikladajú obklady, ktoré pri dotyku syčia. Z tmy počujem slabé hlasy, ktoré vzápätí znova miznú do ticha. Do ruky mi vkĺzne niečia chladná ruka, osviežujúca a príjemná ako hladký mramor. Pevne ju zvieram a v horúčke znova upadám do spánku…

Po niekoľkých hodinách – alebo dňoch? – otváram oči. Miestnosť, sploštená do dvojrozmerného plátna, sa vlní ako vlajka vo vetre. Nado mnou sa skláňa známa tvár. Je to Ashley June. Má bledú nezdravú pokožku, farba vlasov však nesedí. Potom sa jej obrysy postupne menia na Sissinu tvár. Hnedými očami ustarostene hľadí do mojich. Vedľa seba počujem tichý špľachot vody. Na čelo mi prikladá mokrý obklad. Svet sa ponára do čiernej temnoty…

Ťažko otváram oči, viečka mám zalepené. Od chvíle, keď som ich otvoril naposledy, uplynul celý deň a noc. No takmer okamžite sa znova akoby prepadávam do temnej komnaty. Ešte predtým však zazriem Sissy, ako sa díva z okna a nevšimne si, že som sa prebral. Jej tvár osvetlená mesiacom je plná napätia a strachu. Niečo sa deje. Znova zaspávam…

Po chvíli sa zobúdzam ako znovuzrodený. Prvý raz po mnohých dňoch mám jasnú myseľ a telo odpočinuté, aj keď stále slabé. Siahnem si na čelo. Je studené a suché, horúčka ustúpila. Nadýchnem sa a zacítim, ako mi v hrdle prekáža hlien.

Cez zatiahnuté závesy presvitá slnko. Ležím v malej izbe obloženej drevom. Plochu izby zväčšuje široký arkier. V koženom kresle spí Sissy, má pootvorené ústa a zhlboka dýcha. Je prikrytá dekou, ktorá sa mierne dvíha a klesá.

Snažím sa posadiť, som však veľmi zoslabnutý.

„Pomaly! Neponáhľaj sa!“ povie zrazu Sissy, podopiera mi hlavu a ukladá ma naspäť na vankúš.

„Ako dlho?“ spýtam sa hlbokým chrapľavým hlasom, ktorý skoro nespoznávam.

„Tri dni si ležal v bezvedomí. Prvé dva dni to bolo veľmi zlé, celý si horel. Ak mám byť úprimná, ani sme nedúfali, že prežiješ. Na, napi sa trochu!“ K perám mi priloží misku. „Dnes v noci horúčka ustúpila.“

„Zvládnem to.“ Miska však váži asi tonu, skoro som ju prevrhol. Sissy mi chytí ruky aj s miskou. Niekoľko ráz preglgnem, potom sa znova opriem o vankúš. Cítim, ako sa mi po tele rozlieva teplo.

Sissy vyzerá vyčerpane, vlasy má strapaté, zopár prameňov sa jej lepí na sluchy. Pod očami má hlboké kruhy a tvár stuhnutú od napätia. Muselo sa stať niečo veľmi zlé.

„Je ráno alebo poludnie?“

Tá otázka ju zaskočí. „Neviem. Stratila som pojem o čase,“ odpovie a vyzrie z okna. „Vyzerá to na popoludnie.“ Zahľadí sa do okna na druhej strane miestnosti. „Áno, tamto je západ, takže je popoludnie.“

„Kde sú chlapci?“

„Tak rôzne.“

„Majú sa dobre?“

Prikývne. „Viac než to. Sú nadšení.“ Pokúsi sa usmiať, pery má však pevne stiahnuté. „Zamilovali sa do tohto miesta. Nemôžu byť šťastnejší.“

„Takže je to vážne ona? Zem mlieka a medu?“

Prikývne, ale mlčí.

„Sissy, čo sa deje?“

„Nič, vôbec nič. Zem ovocia a slnečného svitu. Zem zasľúbená.“ Už sa mi však nepozerá do očí.

„Len mi to povedz.“

Zahryzne si do spodnej pery, zavrtí sa v kresle a nakoniec tichým hlasom povie: „Na tomto mieste je niečo čudné.“

Sadnem si. „Čo tým myslíš?“ Hlien v hrudníku ma núti kašľať. Sissy si sadne vedľa mňa a zľahka ma niekoľko ráz buchne po chrbte. „No tak, povedz mi to!“

Pokrúti hlavou. „Musíš si odpočinúť.“

Chytím ju za ruku. „Povedz mi to!“

Chvíľu váha. „Ťažko sa to vysvetľuje. Nie je to nič zásadné, len zopár drobností.“

„Všimli si to aj chlapci? Epap?“

Tvári sa smutno. „Je tu toľko jedla, toľko nových vecí. Včera som sa o tom pokúsila hovoriť s Epapom, ale nemá o ničom ani šajnu. Povedal mi, nech sa na to vykašlem, nech nie som paranoidná. Mám si odpočinúť a užívať si. Lenže ja nemôžem. Je tu niečo veľmi čudné.“

V tej chvíli sa vonku ozvú kroky. Vzápätí sa rozletia dvere a dovnútra sa vrúti vysoký muž, mierne prihrbený, akoby sa za svoju výšku hanbil. Sissy stuhne.

„Čo ty tu robíš?!“ skríkne na ňu. „Toto nie je dobré. Toto nie je dobré.“

„Čo sa deje?“ spýtam sa.

Mužov pohľad sa zastaví na mne. „Si hore?“ Neisto sa zakníše.

„Áno, som.“

Silno zažmúri oči a dlhú chvíľu tak zostane. „Ja som staršina Northrumpton. Starám sa o teba.“ Hlas má zastretý, oči červené. Dokonca aj z postele cítim, ako z neho páchne alkohol. Dopotáca sa k oknu a zalomcuje kľučkou. Vykloní sa a s dlaňami priloženými k ústam zajódluje. Aj jeho spev znie zastreto. Potom sa obráti ku mne.

„Priprav sa, prosím,“ osloví ma. „Večera bude o pár minút. Skupina dievčat ťa o chvíľu odprevadí do jedálne.“ Ukáže na skriňu. „Tam nájdeš teplé oblečenie, čo ti bude sedieť. Teraz ti doprajem súkromie, aby si sa mohol prezliecť. Ale pohni sa!“

„Mal by zostať v posteli,“ upozorní ho Sissy. „Je zoslabnutý. Jedlo mu môžeme priniesť sem.“

Staršina sa zamračí, až sa mu obočie spojí do veľkého oblúka. „Bude jesť s nami v jedálni. Veľký staršina Krugman Gena veľmi rád uvidí. Bude mať radosť z toho, ako som sa oňho postaral.“ Oblizne si pery. Potom svoju pozornosť obráti na Sissy. „A čo ty tu vlastne robíš? Nemáš tu čo hľadať!“

Sissy stuhne, ale nič nepovie.

„Poď. Hneď!“ Vyjde z miestnosti a dvere nechá otvorené. Nikto za ním nejde. Zostane čakať na chodbe.

Sissy sa nakloní ku mne. „Mal by si niečo vedieť,“ zašepká náhlivo.

„Čo?“

„Týka sa to tvojho o…“ Pozrie na dvere. „Vedca.“

V tej chvíli sa mi zdá, akoby tie slová vysali všetok vzduch z miestnosti. Na všetko si spomínam. Ako Krugman otvoril svoje tučné pery a do nosa mi udrel odporný zápach jeho dychu a do uší jeho hlas: Zomrel. Bola to tragická… nehoda.

Môj otec je mŕtvy.

Znova. Už druhý raz v živote za ním smútim, cnie sa mi a cítim sa opustený. Cítim prázdnotu, ktorú po sebe na svete zanechal.

Zrazu sa mi ťažko dýcha.

Sissy ma vezme za ruku, ten jemný dotyk mi je dôverne známy. Uvedomujem si, že to bola jej ruka, čo ma držala posledné noci a dni, čo chladila moju rozpálenú pokožku. To ona ma uzdravila.

„Čo je to? Čo si zistila?“

Drevená podlaha na chodbe zavŕzga pod staršinom, ktorý sa znova objavuje vo dverách. „Okamžite!“ prikáže. Sissy vstane, ja ju však chytím za ruku. Potrebujem to vedieť.

Váha, vidí moju nedočkavosť, vzápätí vezme do ruky vlhkú utierku a predstiera, že mi naposledy ovlažuje čelo. Pritom sa skláňa až tesne k môjmu uchu.

„Bola to samovražda,“ šepne. „Vraj sa obesil v zrube.“

Čože?

„Veľmi ma to mrzí,“ hlesne.

Hlasné zavŕzganie podlahy naznačuje, že staršina sa približuje. „Pohovoríme si neskôr,“ povie Sissy v rýchlosti a na odchode mi stisne ruku. Počujem vzďaľujúce sa kroky na chodbe. V ťaživom tichu zostávam celkom sám.

Samovražda nedáva zmysel. Môj otec si vážil život. Odmalička mi vtĺkal do hlavy, aký je posvätný. Aj v časoch našej najťažšej existencie odmietal ľahšiu cestu, ktorú ponúkala smrť. Namiesto toho bojoval o každý nový deň. Prežitie bolo preňho to hlavné. A keď vybojoval toľko rokov života v tom prekliatom meste, prečo by spáchal samovraždu tu, v Zemi zasľúbenej?

Z myšlienok ma vytrhne dievčenský zborový spev prichádzajúci zvonka.

Zvony času vyzváňajú,

dobrých ľudí zvolávajú.

Slnko klesá za horu,

je čas sadnúť ku stolu.

Hlasy dievčat dokonale ladia. Keď odhrniem závesy, vidím, že stoja v polkruhu rovno pod oknom, v dvoch radoch po desiatich. Spievajú pre mňa. Líca sa im zdravo lesknú, akoby ich osviežil sám horský vietor. Hľadia na mňa s vrelými úsmevmi.

Odstúpim od okna, preč z ich dohľadu. Dievčatá spievajú ďalej. Chcem to okno zavrieť. Temnota vo mne bojuje so slnečným jasom, s úsmevmi a harmóniou tam vonku.

Po ďalších troch piesňach sa vypotácam von. Slnko ma príjemne hreje na lícach a spolu s osviežujúcim horským vánkom mi dodáva potrebnú dávku optimizmu. Sissy stojí bokom, s rukami prekríženými na prsiach. Čakal som, že keď vyjdem, zbor prestane spievať, ale dievčatá pokračujú aj po tom, čo im naznačím, aby prestali. Vždy keď sa nám stretnú pohľady, ich okrúhle anjelské tváričky sa červenajú, no ani tak si ma neprestávajú obzerať. S vypúlenými očami a otvorenými ústami vyzerajú, akoby nevychádzali z údivu.

Staršina potiahne nosom. „Vládne tu krása, mier a harmónia. To je základná myšlienka Misie.“

Po poslednej piesni sa dievčatá rozutekajú z polkruhu a jedno z nich pristúpi ku mne: „Prosím, rady by sme sa s tebou navečerali.“

„To som už, myslím, pochopil,“ zareagujem so snahou o vďačný, priateľský tón v hlase.

Dievča sa začervená. „Tadiaľto, prosím,“ ukáže.

Dievčatá nás so Sissy vedú dláždenou ulicou v pevnej formácii v tvare polmesiaca. Všetky sa veselo usmievajú, biele zuby im žiaria v slnečnom svite. Cestou k hlavnému námestiu si všimnem, že pri chôdzi sa zvláštne kolíšu a vlnia.

„Takto chodia stále,“ povie mi Sissy. „Pýtala som sa ich na to, ale zmietli to zo stola. Rovnako ako všetky moje otázky.“ Potom ešte tichšie dodá: „Myslím, že to má niečo spoločné s ich chodidlami. Sú veľmi drobné.“

Má pravdu. Spod sukní im vykúkajú drobnučké topánky. Mnohé z dievčat postávajúcich po stranách ulice majú bacuľaté líca a zaguľatené bruchá. A vtom si uvedomím, že to, čo som pôvodne považoval za nadváhu, svedčí o niečom úplne inom – sú tehotné. Vlastne, keď sa pozorne rozhliadnem, všade okolo vidím len dievčatá v rozličných stupňoch ťarchavosti, ako si kolísavým krokom nesú svoje guľaté bruchá. Určite ich bude najmenej tretina. Všetky sa usmievajú a za široko roztiahnutými perami odhaľujú dva rady belostných zubov.

„Si v poriadku?“ pýta sa Sissy a úkosom si ma prezerá.

„Iste.“ Zavrtím hlavou, aby som prišiel na iné myšlienky. „Kde sú chlapci?“

„Asi už budú v jedálni. Odkedy sme sem prišli, stále iba jedia. Tiež im už pekne rastú brušká.“

Ako všetkým naokolo, žiada sa mi povedať, lenže už vchádzame do jedálne.

V porovnaní s mojou predchádzajúcou návštevou je tentoraz plná ľudí. Štyri dlhé rady stolov lemujú dubové lavice. Na všetkých sedia dievčatá a zopár menších chlapcov. Miestnosť je síce plná, ale vládne tu ticho a poriadok. Cez vysoké okná, siahajúce až k stropu, prúdia dnu slnečné lúče a v uhlopriečkach osvetľujú jedáleň stĺpmi svetla.

Vedú ma k pódiu, kde už okolo stola sedia naši chlapci. Sissy mala pravdu, všetci dosť pribrali. Líca majú bacuľatejšie, vyzerajú odpočinutí, až leniví. Tešia sa, že ma vidia, a Ben s Davidom a Jacobom ma pribehnú objať.

„Ben!“ zabŕdnem doňho, kým sa usádzame. „Čo tie tvoje líčka? Máš ich nafúknuté ako balóniky!“

Všetci pri stole sa rozosmejú a Jacob dodá: „Vyzerá to, že tých päť kíl, čo si tu pribral, máš len na tvári!“ Natiahne sa a dobromyseľne štipne Bena do líca.

„Ako dlho sme už tu?“ spýtam sa. „Tri dni alebo tri mesiace? Pozrite sa na seba, ako ste všetci pribrali!“

Ben nakloní hlavu a usmeje sa. „My za to nemôžeme,“ povie so smiechom. „Majú tu senzačné jedlo.“

Náš stôl nie je na pódiu jediný. Celkom vpredu stojí ďalší, ale taký robustný, že jeho masívne nohy vyzerajú, akoby vyrastali priamo z podlahy. Na veľkoryso naškrobenom obruse sa vedľa žiariacich tanierov lesknú strieborné príbory.

„Pri tom stole sedávajú staršinovia,“ vysvetlí mi Jacob, zatiaľ čo sleduje dvere na kuchyni.

Ako na povel do sály vojde skupina staršinov a vzápätí všetci vstanú s úctivo sklonenými hlavami. Staršinovia sa hrdo nesú k svojmu stolu, až sa im pri chôdzi natriasajú nafúknuté bruchá. Krugman prichádza posledný. Až keď sa on usadí za stôl, sadnú si ostatní staršinovia a potom zvyšok osadenstva. Dokonca aj lavice sa po drevenej podlahe šúchajú celkom nečujne. O chvíľu už všetci sedia absolútne pokojne, bez pohnutia.

Krugman vstane s pohárom v ruke.

Zrazu si uvedomím, že Sissy tu nie je. Spomínam si, že zmizla krátko potom, ako sme vošli do sály.

„Dnes sme sa tu opäť zhromaždili, aby sme spoločne oslávili príchod našich udatných cestovateľov. Kým sa k nám dostali, prešli dlhú cestu a prekonali mnohé nebezpečenstvá. Taký zázračný návrat si žiada veľkolepú oslavu! Lebo naši bratia, ešte nedávno stratení vo svete, našli cestu k nám.“

Nasleduje búrlivý potlesk. Krugman milo hľadí na našu päticu.

Nakloním sa k Epapovi. „Kde je Sissy?“ zašepkám.

„Psst,“ odpovie bez toho, aby sa na mňa pozrel, a ďalej visí očami na Krugmanovi.

„Tí z nás,“ pokračuje staršina, „ktorí mali to šťastie s nimi hovoriť, môžu potvrdiť, že sú to milí, inteligentní, premýšľaví a citliví ľudia, ktorí boli prinútení zmeniť sa na bojovníkov. Vítame ich medzi nami ako členov našej rodiny. S radosťou a otvoreným náručím ich prijímame do Misie. A dnes sa naša radosť zavŕšila,“ dramaticky zosilní hlas. „Gene, nebojácny vodca skupiny našich nových priateľov, sa celkom uzdravil z veľmi ťažkej choroby. Úctivo poďakujme staršinovi Northrumptonovi, ktorý sa odborne a vytrvalo staral o jeho zdravie. S radosťou vám oznamujem, že Gene sa čoskoro presťahuje z ošetrovne do vlastného domu. Zatiaľ ešte nebolo rozhodnuté, do ktorého.“

Staršina Northrumpton pokyvkáva hlavou a spokojne prijíma poďakovanie.

„Pomodlime sa,“ vyzve všetkých Krugman. „Veľký Darca, aj dnes ti ďakujeme za hojnosť jedla, nápojov, radosti a slnka, ktoré nám každý deň tak milostivo dávaš. Ďakujeme ti za uzdravenie nášho nového brata Gena. Modlíme sa za to, že nám vo svojej múdrosti odovzdáš do starostlivosti Prapočiatok. Ďakujeme ti za tvoju priazeň, za tvoje požehnanie, za tvoju dobrotu, s ktorou ochraňuješ našu milovanú spoločnosť.“ Potom kývne na dievča kníšuce sa z boka na bok.

„Kde je Sissy?“ pýtam sa Jacoba, ktorý sedí vedľa mňa z druhej strany.

Je taký zaujatý jedlom, že ma skoro nepočúva. „Sedí dolu pri stole s ostatnými dievčatami,“ zamrmle nezaujato. „Baby nesmú ísť na pódium.“

„Mali ste trvať na tom, aby Sissy…“

Už ma nepočúva. Otočí sa na druhú stranu, nakloní sa k Davidovi a ukáže na prvé misy, čo prinášajú.

Prezerám si rady plné dievčat. Tam je! Odstrčená, stratená v mori iných dievčat. Sedí uprostred radu rovnako ticho ako ostatné. Na okamih sa nám stretnú pohľady, vzápätí však k nášmu stolu pribehnú obsluhujúce dievčatá, ktoré mi prekážajú vo výhľade.

Jedlo, ktoré na stôl rýchlo pribúda a ešte rýchlejšie z neho mizne, je fantastické. Z tanierov plných pokrmov s rozmanitými exotickými názvami sa ešte parí a chlapci sa na ne vrhajú skôr, než sa dostanú na stôl.

„Epap!“ skúsim to znova. „Mali by sme Sissy dostať sem k nám.“

Epap pokrúti hlavou, líca sa mu nadúvajú. „Má sa fajn. Dievčatá sedia dolu, to je miestne pravidlo,“ povie lakonicky s plnými ústami. Hoci sa stále napcháva, nemá šancu stíhať tempo, akým z kuchyne prichádzajú ďalšie porcie jedla. Začnem ho napodobňovať. Uvedomujem si, aký som vyhladnutý, čo je dobré znamenie, že už som naozaj zdravý. Z kuchyne nosia ďalšie a ďalšie taniere, čerstvo pečené mäso z veveričiek, králikov, prasiat a dobytka, všetko podávané s tými najlahodnejšími omáčkami, nad ktorými sa zbiehajú sliny.

„Odkiaľ sa berie toľko jedla?“ spýtam sa, ale nikto sa neobťažuje odpovedať mi. Po dvoch porciách dezertu sa totálne prepchatí oprieme o lavice. Zo zadnej časti jedálne sa ozve zvon a v tej chvíli všetci odložia príbory. Lavice sa odsúvajú a dedinčania zrazu ako jeden vstávajú. Len staršinovia ostávajú sedieť a napchávajú sa ďalej.

Do stredu sály sa prederie jedno z dievčat.

„Čítanie pravidiel,“ ohlási zvučným jasným hlasom. „Pravidlo číslo jeden.“

„Držte sa v skupinách najmenej po troch,“ odpovedia všetci jednohlasne. „Individuálne chodiť sa nedovoľuje.“

„Číslo dva,“ ozve sa opäť z úst dievčaťa.

„Stále sa usmievajte na znamenie vďačnosti Darcovi,“ zakričia dievčatá.

„Číslo tri.“

„Poslúchajte staršinov ako samotného Darcu.“

Dievčatá ešte stoja, keď jeden zo staršinov vstane a s plnými ústami prehovorí: „Máme pre vás skvelé správy. Dnes oslavujeme narodenie Cassie, Fiony a Sandy. Cassie a Fiona budú túto noc spať v hostinci. Sandy tam bude odpočívať dnes popoludní.“

Dievčatá nereagujú.

Staršina si znova sadne a ostatní dedinčania rad po rade odchádzajú von. Pri východe z jedálne stojí veľká tabuľa. Každé dievča sa pri nej zastaví a prečíta si, čo je na nej napísané.

„Čo je to?“ spýtam sa.

„Ich denné zaradenie,“ vysvetlí mi Epap. „Každý deň sú dedinčania zaradení na nejakú prácu – na šitie, do pôrodnice, do kuchyne, čo ti napadne. Podľa staršinov je dobré, keď vie každý robiť všetko. Denné zaradenie je úplne náhodné. Nikdy nevieš, s kým budeš pracovať, vedľa koho budeš spať, pretože vždy spíš v tom dome, v ktorom cez deň pracuješ. Keď pracuješ v tkáčovni, spíš v tkáčovni. Prispieva to k pocitu spolupatričnosti. A každý deň je iný.“

Po večeri ma Krugman a niekoľko ďalších staršinov sprevádza po dedine. Epap s ostatnými sa tu už vyznajú, takže odbehnú niekam preč. Sissy nikde nevidím. Keď sa na ňu pýtam, staršinovia iba pokrčia plecami. Na rozdiel od dievčat oni chodia normálne, dlhými prirodzenými krokmi, a ich vysoké topánky s neoblomnou istotou dupú po dláždenom chodníku.

„V tejto dedine sme pyšní na dve veci,“ začne rozprávať Krugman a mäsité ruky sa mu hojdajú do kroku. „Na jedlo a na spev.“ Ako na povel si jeden zo staršinov odgrgne, až sa za ním tiahne vlhký pach pokazených vajec a skysnutého mlieka.

„Toto,“ ukáže mi Krugman o chvíľu, „je kulinárska časť dediny. Stačí zavoňať a vieš, že si tu. Už len z tých sladkých výparov by sa dalo pribrať.“ Ukazuje na okolité domčeky. „Poď, pozrieme sa do jedného z nich.“

Vojdeme do najbližšieho domčeka. Je tu pekáreň a vzduchom sa šíri vôňa pečeného chleba, koláčikov a sladkých rožtekov. Som dnu prvý, a kým si nás dievčatá všimnú, pozorujem ich tváre. Sú vzdorovité, zachmúrené, akoby z nich niekto vysal všetku farbu okrem ponurej sivej. Vzápätí sa však žiarivo usmejú a privítajú nás zvonivými hláskami.

„Vitajte! To je ale prekvapenie!“ povie jedno z dievčat s našpúlenými perami a vrtkými pohybmi.

„Pripravte pre našich vážených hostí nejaké lahôdky! A rovno dupľovane!“ prikáže Krugman dôrazne. Od úst sa mu dvíhajú obláčiky múky ako para za chladného zimného dňa.

Dostaneme ochutnať koláčiky a nákypy, všetky vynikajúce. Pri odchode sa nám dievčatá uklonia a so zopnutými rukami a s úsmevmi na tvárach nám poďakujú za návštevu.

„Kde beriete toľko jedla?“ pýtam sa Krugmana, keď znova kráčame po ulici. Prechádzame okolo skupiny dievčat s vedierkami plnými vody. Všetky sa uklonia a usmejú sa na nás. „Odkiaľ sú tie suroviny, z ktorých dievčatá varia?“ zopakujem svoju otázku, keď Krugman neodpovedá. „Videl som tu len malé políčka, tak odkiaľ to všetko máte?“

Staršina hľadí na mňa a oči mu žiaria od radosti, akoby číre šťastie bolo dostatočnou odpoveďou.

„Niekde to predsa brať musíte…“

„Dobrý Darca je milostivý,“ odpovie Krugman. „Každé ráno od neho dostávame nové dary, každé ráno.“

„Nemyslím si…“

„Tak, tu si urobíme ďalšiu zastávku. V hudobnej časti dediny,“ preruší ma. Z očí ďalších dvoch staršinov upretých na mňa vyžaruje zničujúca priateľskosť.

„Tieto domčeky,“ prizná Krugman, „patria k mojim najobľúbenejším. Tu nacvičuje náš zbor a jeho členkami sa môžu stať len tie najnadanejšie dievčatá. Počuješ to?“ Keď otvorí dvere, hudba v okamihu utíchne.

„Staršina Krugman, máme takú radosť, že si nás prišiel navštíviť,“ privíta ho dievča sediace za pianom. Podľa veľkosti brucha odhadujem, že je prinajmenšom v siedmom mesiaci tehotenstva.

Krugman sa usmeje. „Rozprával som nášmu hosťovi, aké ste nadané. Verím, že ho v najbližších dňoch nesklamete.“

„To určite nie.“

Vymieňajú si ďalšie lichôtky. Rozprávajú sa natešenými hlasmi, tváre majú strnulé od presladených úsmevov.

A podobne to vyzerá všade – v tesárskej, stolárskej i krajčírskej dielni, kde sa dievčatá učia pliesť, háčkovať a vyšívať. Vítajú nás sklonené hlavy a zdvorilé lichôtky. Dokonca aj z dievčat, ktoré stretneme na ulici, žiari vyumelkované priateľstvo, odhaľujú svoje biele zuby a na všetkých sa usmievajú. Iba bábätká v pôrodnici v nekonečných radoch kolísok nedodržiavajú predpísaný protokol a nespokojne kričia.

Prehliadka pokračuje do zotmenia. Večerné svetlo, ktoré žiari nad horami ako fialový oblak prachu, vystrieda čierna perina noci. Takmer všetci staršinovia s ospravedlnením zamieria k hostincu na údajné stretnutia. Pod rozsvecujúcimi sa pouličnými lampami so mnou zostáva len niekoľko mladších.

„Teraz ťa odvedieme do tvojho nového domova,“ oznámia mi.

„Kde sú moji priatelia?“

Pokrútia hlavami. „V ich dome pre teba nie je miesto. Dostali sme príkaz odviesť ťa inam. Bude sa ti tam páčiť. Je to nový domček, nedávno dostavaný, nikto iný v ňom nežije. Budeš tam mať absolútne súkromie.“

„Radšej by som zostal so svojimi priateľmi. Nechápem, prečo by som mal byť sám.“

„Poď s nami! Nie si jediný, kto je sám. To dievča, ako sa to volá, tá upišťaná – Sissy – býva za dedinou na farme.“

Zastanem. „Ona nie je s chlapcami?“

„Má priveľké nohy. Dievčatá s veľkými nohami nesmú spať v dedine. Veľkonožci spia za hranicami dediny, na farme. Je to miestne pravidlo.“

„My o vlku…“ ozve sa iný staršina, „a práve ide.“

Sissy je so skupinou asi desiatich dievčat. Jeden staršina kráča rovno za ňou a s desivou pozornosťou ju sleduje. Mohutné ruky mu trčia z trička bez rukávov ako chlpaté kusy sadla.

„Ahoj, Sissy,“ pozdravím ju.

„Ahoj,“ odpovie náhlivo. „Gene!“ Jej hlas znie plačlivo. Staršina ju okamžite postrčí dopredu a skupina pokračuje ďalej po dláždenom chodníku. Pozerám sa, ako mizne v tme a znova sa objavuje vo svetle ďalšej lampy, menšia a nezreteľnejšia. Pod poslednou lampou sa otočí dozadu. Tvár má malú a bledú a perami mi niečo naznačuje. Príď za mnou! Potom už mizne v tme, ktorá ju nadobro pohltí.

18

V sne ma navštívila Ashley June. Bol to zvláštny sen, hraničiaci s nočnou morou. Ocitol som sa znova v Ústave pre výskum glupanov, v odľahlej budove knižnice, kde som bol ubytovaný. Zatuchnutý vzduch bol plný prachu z plesnivých kníh so zažltnutými stránkami. Ashley June sa vynorila z tmy vo svadobnej krinolíne. Klesala zo stropu, tvár mala popolavobielu a nepredstaviteľne smutnú. Jej zaslzené oči boli neúmerne veľké, zvýraznené ešte čiernou ceruzkou, ale keď ma chytila za ruku, neplakala. Nie, nechytila ma za ruku, ale za zápästie, čo bolo prvé znamenie, že niečo nie je v poriadku.

Išli sme spolu po kamennom chodníku smerom k Ústavu. Z oboch strán nás nezaujato a zachmúrene sledovali zástupy zamestnancov, všetci zhrbení od únavy. Akoby tam na nás čakali už hrozne dlho. Nikto neprehovoril. Mlčal dokonca aj vietor, dvíhajúci v púšti oblaky piesku. Potom sme vošli do hlavnej budovy Ústavu. Vo vstupnej hale sme kráčali po koberci (na nohách som pociťoval zvodný dotyk hodvábu, vlákna akoby ma po jednom hladili na chodidlách) a ostatní lovci nás vítali tichým kývnutím. Viseli dolu hlavami, pokojne si škriabali zápästia a mierne sa pohojdávali ako zdochliny vo vetre. Ich rany z nášho posledného násilného stretnutia – roztrhané stehná, diery v hrudiach a hlavách – sa na mňa škľabili. Karmínová, stále s harpúnou v tele, nepretržite šepkala moje meno: Gene, Gene, Gene. Ashley June ma celý čas držala za zápästie, nie za ruku, a škriabala ma ostrými nechtami. Akoby to všetko bol jeden veľký dlhý žart. A zrazu sa jej v kútikoch bezvýrazných suchých očí tá čierna farba začala roztekať.

Viedla ma po schodoch nadol, obaja sme sa hladko kĺzali. Ľadový chlad silnel, tma hustla, až to vyzeralo, akoby sme si razili cestu cez čierny gél. Jej žiarivo biele svadobné šaty pripomínali biely plameň vrhnutý do temnej studne.

V Zoznamke ma priviazala k jednému z kolov. Keď mi uťahovala povrazy okolo zápästí a členkov, robila to dôkladne, ale nezaujato. Ani trochu som sa nebál, lebo tam bola so mnou. Ashley June si prezrela uzly a potom sa ako prízrak vzdialila k padacím dverám v podlahe, ktoré viedli do jej väzenia. Keď bola pri nich, poklop sa zdvihol a ona zmizla ako džin vo fľaši. Svetlo jej šiat pohltila tma podzemného úkrytu, poklop sa pevne zavrel a aréna sa ponorila do nepreniknuteľnej tmy.

Začal som sa báť.

Šklbal som putami a na moje prekvapenie padali ako kúsky rozpusteného tuku. Snažil som sa nájsť poklop, ale v tme som nevidel ani na krok. Natiahol som pred seba ruky s roztiahnutými prstami.

Ashley June.

Lenže potom sa mi v hlave všetko pomotalo a začal som si pliesť jej meno.

June Ashley.

Nie, nie, vravel som si, krútiac hlavou. Ash Junely. Ash July. Poď ku mne, pomôž mi!

A zrazu som sa ocitol v jej väzení, v diere. Poznal som to podľa vlhkých stien naokolo. Pripadal som si ako suchý jazyk v malých ústach. „July Ash!“ kričal som. „July Ash!“

Vynorila sa z tmy, no nevidel som nič, len jej tvár. Bola to však tvár niekoho iného, chvíľu som bol úplne zmätený. Potom som si uvedomil, že je to ona, ale jej obraz sa menil, oči sa zužovali a otáčali, lícne kosti sa zväčšovali a prepadávali do tváre, farba očí sa striedala ako dúha zo zelenej na žltú, potom na čiernu. Bola to ona. A vzápätí to bola Kvetovaná, potom Kulturistka a nato Karmínová.

Niečo hovorila. Gene, Gene, Gene, šepkala stále dokola, najskôr naliehavo a vydesene, potom rezignovane, čo ovplyvňovalo jej výslovnosť. Gene-Gee-Ge… Nakoniec to ani neznelo ako hlas Ashley June, ale ako zmes hlasov všetkých dievčat z dediny, najprv usmievavých a veselých, potom plných energie, ktorej mali stále viac, ako keď skandujú diváci. Rýchlejšie a rýchlejšie, hlasnejšie a hlasnejšie, hlas sa trieštil a prerastal do šialeného kriku.

Krútil som hlavou, snažil som sa ho zaplašiť, ale temnota diery prenikla do všetkých kútov môjho mozgu. Ničomu som nerozumel, nič som si nepamätal. Lenže to som už bol taký vydesený, že som sa z tej nočnej mory konečne prebudil.

Už si nepamätám jej tvár. Nepamätám si ani jej hlas.

19

B udím sa s krikom. Pachuť nočnej mory mi otravuje mozog ako zaschnutá kyselina. Chvíľu sa obávam, že sa mi vrátila horúčka, ale čelo mám suché a studené. Zatvorím oči a snažím sa znova zaspať. Spánok je však preč, zahnal ho ťažký sen a dnes v noci sa už nevráti.

Príď za mnou! prosila ma Sissy.

Obloha je plná hviezd. Kráčam po dláždenom chodníku, nikde sa nič nehýbe, z okolitých domov nepočuť nijaký zvuk. Keď prechádzam okolo jedálne a kuchyne, vo vzduchu ešte zacítim vôňu pečeného mäsa. Rovno pred ošetrovňou stúpam po väčších kameňoch, širokých ako kmene stromov. Cez deň som videl po nich skákať natešeného a smejúceho sa Bena, pričom rukami udržiaval rovnováhu, akoby sa brodil cez rieku.

Nočné ticho zrazu pretne výkrik.

Tak blízko, že skoro vyskočím z kože. Kým sa stačím spamätať, priamo predo mnou sa otvoria dvere na ošetrovni. Pritisnem sa k stene, schovám sa v úzkom tieni.

Tmavá postava v plášti s kapucňou zatvorí dvere a rýchlo prejde okolo mňa. Cítim z nej pach telesných tekutín. V rukách nesie vak a mizne v tme. Ešte predtým však zazriem malú bledú nožičku. Vráskavá nožička novorodenca s drobnými prštekmi vytŕča z vaku do ľadovej noci, v ktorej sa ozýva len tlmený detský plač.

Postava v plášti sa náhlivo vzďaľuje po chodníku, detský plač slabne.

Sledujem ju z bezpečnej vzdialenosti, ako schádza z chodníka a mieri k čudnej budove bez okien, prilepenej zozadu k inému domu. Budova je krivá a nahnutá, na jednej strane stočená do polkruhu, hladká ako detská šmykľavka.

Vo svite mesiaca sa postava zrazu obráti a jej bledá tvár hľadí mojím smerom. A vtom ju spoznávam, tvár s privretými očami, orlím nosom a poďobanou bradou, tvár jedného z Krugmanových pätolizačov.

Schovávam sa za stenou blízkeho domčeka a dúfam, že ma medzi tieňmi neodhalí. Počujem blížiace sa kroky, tiché a rýchle. Zadržujem dych, neodvažujem sa vyzrieť alebo čo len pohnúť. Kroky sa zastavujú. Po chvíli sa začnú vzďaľovať, ich zvuk slabne.

Keď vyzriem spoza rohu do prázdnej ulice, staršina je preč. Napínam uši, či nezačujem plač novorodenca, všade je však ticho. Pomaly kráčam ulicou a držím sa v tieni.

Napriek ľadovému vzduchu mám celý chrbát spotený.

Aj po niekoľkých minútach, keď už mám dedinu za sebou a po lúke sa blížim k farme, som z toho zážitku celý rozrušený. Moje kroky v topánkach zmáčaných nočnou rosou sú krátke a nervózne. V polovici cesty sa ohliadnem, lenže okrem striebristej línie vlastných stôp v tráve nevidím vôbec nič. Po mojej pravej strane sa ligoce ľadovcové jazero a na jeho pokojnej hladine sa odráža mesiac.

Na farme vládne ticho. Keďže to tu ešte nepoznám, vojdem do kurína. Skoro všetky sliepky spia, len niekoľko z nich trhane otočí hlavy, až mi do nosa udrie odporný pach peria. Zamierim k malému domčeku, v ktorom by mohla byť ubytovaná Sissy. Keď však zvnútra začujem funenie a chrochtanie prasiat, obrátim sa iným smerom.

Kráčam k osamotenej chalúpke na hranici pastviny, kde v tme vidieť len siluety niekoľkých pasúcich sa kráv. Ich prítomnosť je zvláštne upokojujúca. Z nozdier im pomaly stúpajú obláčiky pary ako dym z komínov za zimnej noci.

Takmer v polovici cesty sa na chalúpke prudko otvoria dvere a vybehne z nich Sissy. Nespomalí, ani keď sa ku mne priblíži. Namiesto toho sa mi vrhne do náručia a pevne ma objíme.

„Dočerta, taká som rada, že ťa vidím,“ zašepká mi rovno do ucha. „Odkedy ťa presťahovali, neviem ťa nájsť. Kam ťa zašili?“

„Čo sa deje?“

Sissy pokrúti hlavou. „Nič. Len som ťa chcela vidieť. Asi som si už zvykla, že k tebe každú noc zájdem, aby som sa presvedčila, že žiješ.“

Trochu sa odtiahne a niekoľko ráz mi pobúcha päsťou po hrudi. „Kde si bol tak dlho? Čakala som ťa celé hodiny.“

„Prepáč, ešte stále sa zotavujem, tak potrebujem odpočívať.“

Vedie ma za ruku do lesa. „Musíme sa porozprávať, ale nie tu,“ významne kývne hlavou smerom k chalúpke.

V príjemnom tichu kráčame po striebristej tráve do lesa. Sissy ma chytí za ruku a prsty si prepletie s mojimi. Jej pokožka je studená, ale hladká a mäkká. Hoci je dotyk cudzieho tela pre mňa stále dosť nezvyčajný, po krátkom zaváhaní jej stisnem ruku. Krátko sa na mňa usmeje. Vlasy zviazané na temene hlavy sa jej pri chôdzi pohojdávajú do rytmu.

V lese nás obklopuje ticho a tma. Nemáme si kam sadnúť, tak zostaneme stáť pod vysokou sekvojou. Obrátime sa tvárami zoči-voči a pritisneme sa k sebe, aby sme sa zahriali. Lenže má to aj iný dôvod. Sme tak blízko pri sebe, že obláčiky pary, ktoré vydychujeme, splývajú v jeden.

Túžim zdvihnúť ruku a dotknúť sa kvapôčky vody na Sissiných riasach.

„Si v poriadku?“ spýtam sa.

Prikývne a zahryzne si do pery.

„Nemôžem uveriť, že ťa oddelili od chlapcov. Že ťa odpratali do tejto diery!“

„Je to podľa ich pravidiel.“

„Tie ich pravidlá! Chceš povedať, že chlapci nechceli, aby si zostala s nimi?“

„Samozrejme, že chceli! Nedali im pokoj.“

„Tak prečo…“

„Staršinovia boli vytrvalejší. A ja som nechcela robiť problémy alebo si ich znepriateliť. Nezabúdaj, že to všetko sa stalo len pár hodín po našom príchode. Nevedela som, ako sa mám k tomu postaviť, myslela som si, že lepšie bude poslúchnuť. Tak som Epapovi aj ostatným povedala, že to bude v poriadku.“

„Nemôžem uveriť, že Epap ne…“

„Za to môžem len ja. Trvala som na tom.“

„Aj tak sa za teba mohol postaviť dôraznejšie.“

Sissy mierne pokrúti hlavou. „Nebuď naňho taký prísny. Ani na ostatných. Po tom, čo prežili celý život pod Kupolou, sa dalo čakať, že stratia hlavy.“ Usmeje sa. „Zahrnuli ich jedlom, nápojmi a zábavou. A Epapovi sa dostáva viac ženskej pozornosti, než môže zvládnuť. Úplne ich to pohltilo.“

„Tak to nie, Sissy! Po tom všetkom, čo si pre nich urobila, po tom, čo si ich sem doviedla celkom sama, ozbrojená len niekoľkými dýkami, by som čakal, že ti prejavia trochu väčšiu vernosť.“

Stisne mi ruku. „Nebola som tak celkom sama,“ pripomenie mi.

„Kdeže,“ sklopím oči, lebo cítim, že sa červenám. „Ja som iba pomáhal, tú najťažšiu prácu si si oddrela ty.“

Sissy sa zamračí. „Hovorila som o tvojom otcovi. O všetkom, čo pre nás pripravil: mapu, čln, tú kamennú dosku.“

„Veď hej, môj otec!“ povzdychnem si. „No jasné.“

Sissy sa zachichoce. Je to zvláštny zvuk, ako keď sa niečo rozleje. Hladká ma po vlasoch. „Ty si si myslel, že hovorím o tebe?“ Pery sa jej roztiahnu do širokého úsmevu.

„Nie, vedel som, samozrejme, že hovoríš o mojom otcovi.“

Potom sa jej nálada náhle zmení. Možno za to môže smútok v mojich očiach, možno moje zvesené plecia, ale úsmev jej zmizne z tváre. Znova ma pohladí po vlasoch, lenže už pomalšie a jemnejšie.

„Tvojho otca mi je ľúto,“ povie.

„Je to ťažké pre nás oboch.“

„Pre teba však dvojnásobne. Bol to predsa tvoj otec.“ Obláčiky jej dychu plávajú medzi nami. „Vraj ho našli v zrube. Nenechal nijaký list na rozlúčku.“ Pochybovačne pokrúti hlavou. „Najprv som tomu neverila. Nemohla som. Vôbec mi to naňho nesedí.“

„Čo mohlo otca prinútiť, aby urobil niečo také?“ Dívam sa na vzdialené svetlá v dedine. „Čo je toto za miesto?“

Sissy mi pevne stíska ruku. „Gene, je to tu veľmi čudné.“

Pomaly prikývnem. „Všimol som si. Trebárs tie maličké nožičky. A čo všetky tie tehotné ženy? A staršinovia, čo sa po dedine nosia ako pávy. Alebo všetky tie pravidlá a zásady! A kde sú všetci starší chlapci a dospelé ženy?“

„A to nevieš ani polovicu,“ povie vzrušene. „Väčšinu času si bol v bezvedomí, v blaženej nevedomosti. Chvíľami som ťa chcela prefackať, aby si sa zobudil, len aby som sa mala s kým porozprávať.“

„A čo Epap a chlapci? Oni si nič nevšimli?“

Sklamane pokrúti hlavou. „S chlapcami a najmä s Epapom vôbec nie je reč. Tak si to tu obľúbili, že sú celkom zaslepení.“ Zaškrípe zubami. „Keď som sa pokúsila s Epapom o tom porozprávať, vysmial ma, že som paranoidná.“

Prikývnem, spomínam si, že dnes už o tom hovorila. „Nechápem, že práve on povedal niečo také. Veď ty si asi ten najpragmatickejšie uvažujúci človek, akého poznám.“

Sissy sa zasmeje a doslova počujem, ako jej padá kameň zo srdca. „Uf, Gene, musím povedať, že už som o sebe začínala pochybovať. Vážne, strávila som veľa času úvahami o tom, či je toto všetko naozaj čudné, alebo je to normálne a len na to nie som zvyknutá. Veď som celý život prežila pod Kupolou. Čo ja vlastne viem o normálnom svete?“ Pokrúti hlavou, potom ma znova buchne do hrude. „Opováž sa znova ochorieť! Opováž sa ma ešte niekedy nechať takto samu!“

Zdvíha sa vietor a ohýba vetvy stromov. Odniekiaľ z výšky spadne kvapka, pristane Sissy na spánku a stečie jej po tvári. Zotriem ju prstom, dotýkajúc sa jej hladkej pokožky.

Sissy mi v rozrušení stále búši do hrude, len teraz už pomalšie. Nakoniec sa jej ruka úplne zastaví a ostane visieť medzi nami. Dívam sa jej do očí. Bývali hnedé, ale teraz v nich vidím hrať všetky farby lesa okolo nás, farby ovocných stromov a cyprusov.

Zložím ruku z jej tváre a nežne zovriem v dlani jej päsť. Chystá sa niečo povedať.

Potom však odvrátim zrak a pustím ju.

Po chvíľke tiež zvesí ruku a zostaneme stáť mlčky a bez pohnutia.

„Vravela si, že neviem ani polovicu,“ pripomeniem jej nakoniec.

„Čože?“

„O tejto dedine. Čo si ešte videla?“

Rozhliadne sa. „Aha, jasné.“ Zasmeje sa, ale nie pobavene, skôr akoby si chcela odkašľať alebo zmeniť tému. „Poď so mnou! Včera v noci som objavila niečo neuveriteľné. Vôbec neviem, čo si mám o tom myslieť.“

Vedie ma pomedzi stromy, občas sa musíme zohnúť, aby sme podliezli nízko rastúce vetvy.

Zastaneme na blízkej čistine s vysokým valom pred nami.

„Poď!“ povie a vyrazí nahor.

Šplháme sa na val, topánky sa nám kĺžu po kamienkoch. Na vrchole ležia dve tenké kovové koľajnice, dokonale rovnobežné, vo vzdialenosti zodpovedajúcej zhruba výške malého dieťaťa. Tiahnu sa po celej výške valu a strácajú sa v tme, takže vyzerajú, akoby nikde nekončili. Medzi nimi sú priečne upevnené drevené tyče, pri pomínajúce priečky rebríka.

Po chrbte mi prejde mráz oveľa chladnejší ako okolitý vzduch.

Zohnem sa, zovriem v ruke jednu koľajnicu a očami sledujem jej dráhu do tmy. Znova ma premkýna hrozivý chlad.

„Nevieš, čo je to?“ spýta sa Sissy. „Možno trať na nejaký zvláštny šport?“

Vystriem sa a upriem pohľad na koľaje, kam až dovidím. Od strachu mi tuhne celé telo. „Hovorí sa tomu železnica. Čítal som o nej ako dieťa. V obrázkových knižkách.“

„Železnica?“ Začudovane hľadí na koľaje. „Čo je železnica?“

„Niečo fakt veľké,“ poviem ticho. „Chodia po nej vlaky, ktorými sa dá cestovať na obrovské, nepredstaviteľné vzdialenosti, stovky kilometrov. Jazdia po týchto kovových koľajniciach obrovskou rýchlosťou.“ Snažím sa skryť emócie, ale rozochvený hlas ma prezrádza.

„ Stovky kilometrov?“ Sissy, v tvári celkom bledá, pristúpi o krok ku mne. „Čo tu robí železnica ?“

„Nemám ani tušenia.“

Sissy sa pozrie na vzdialené domy v Misii.

„Gene,“ šepká s vystrašenými očami. „Čo je toto za miesto? Kde to sme?“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .