Babička

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Robinson Crusoe

Gulliverove cesty

Petr Prouza

Babička – e-kniha

Copyright © Fragment 2011

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

9. kapitola

Na návštevu zámku sa deti slávnostne vystrojili. Aj babička bola sviatočne oblečená, na hlave mala čepiec s bielou ozdobou v tvare holubičky. Pri vchode do parku na ňu čakal pán Prošek, aby ju uviedol do zámku. Vo vstupnej hale sedel komorník, ktorého pán Prošek oslovil: „Pani kňažná si želala, aby ju moja svokra s deťmi dnes navštívila. Prosím, ohláste ich.“ Komorník vošiel do jedných dverí, po chvíľke sa vrátil a naznačil babičke aj deťom, aby vošli.

Prešli salónom a v ďalšej izbe ich s úsmevom vítala pani kňažná. Než si babička stačila sadnúť, ozval sa dievčenský hlas: „Smiem?“ a do miestnosti vstúpila chovanica pani kňažnej, kontesa Hortenzia, dcéra jej blízkej priateľky, ktorá nedávno zomrela. Pozdravila a veselo povedala: „Tak to sú tie milé deti Proškovcov, od ktorých boli tie dobré jahody. Môžem im poukazovať zámok?“ Babička namietala, že jej budú na ťarchu, ale deti radostne súhlasili, a tak Hortenzia vzala dievčatá za ruky a spolu aj s chlapcami zmizli za zadnými dverami.

Na stenách izieb bolo plno obrazov, veľkých portrétov rozličných šľachticov. Priamo oproti babičke bol v životnej veľkosti vyobrazený cisár Jozef. „Akoby mu z oka vypadol! Tuto tento toliar mi vlastnoručne dal,“ pochválila sa babička toliarom na svojom náhrdelníku. Kňažná bola, pochopiteľne, zvedavá, a tak jej babička porozprávala príbeh o cisárovi a jeho ďalekohľade. Kňažná ju potom vyzvala, aby jej povedala viac o svojom živote. Babička najprv spomenula svojho muža Juraja, ktorý ako vojak padol v jednej bitke v Prusku a ona zostala sama v cudzine s tromi malými deťmi. Neľahko sa jej tam žilo, a tak sa vydala pešo na dlhú cestu domov, do rodnej Olešnice. Bola to strastná púť s deťmi, ktoré často plakali od hladu aj od zimy, ale jej rodičia boli radi, že sa vrátila. Na tkáčskom stave potom začala vyrábať rozličné prikrývky a slušne sa uživila. Deti vyrástli a ani neskôr sa vo svete nestratili. „Napriek všetkým trápeniam na mňa Pán Boh nezabudol a teraz si spokojne užívam s vnúčatami,“ zakončila babička svoje rozprávanie.

Komorník privolal kontesu Hortenziu s deťmi a spolu potom prešli do salóna, kde bolo prichystané občerstvenie s rozličnými lahôdkami. Pri plnom stole Barunka spomenula šesť detí verklikára Kudrnu, ktoré z núdze jedia veveričky a vrany. A babička poprosila pani kňažnú, či by dobrým skutkom Kudrnovi nepomohla. „Postaráme sa oňho,“ sľúbila kňažná a dodala: „Som rada, že si vždy taká úprimná, a vedz, že odo dneška máš právo ku mne kedykoľvek prísť, vždy ťa pozorne vypočujem.“ Keď sa potom babička s deťmi rozlúčila, pozerala sa kňažná z okna za nimi, kým bolo vidieť bielu holubičku na babičkinom čepci. Keď zmizla, zašepkala rozcítene: „Šťastná to žena!“

10. kapitola

Každoročnou udalosťou na Starom bielidle bola slávnosť Božieho tela začiatkom leta. Pán Prošek prišiel pred dom s kočiarom a celá rodina aj s babičkou doň nastúpila. Barunka s Adelkou mali košíčky plné kvetov a chlapci zase venčeky uvité z lúčnych kvetín. Šlo sa do kostola v mestečku. Pri omši posvätil pán farár všetky venčeky, ktoré sa dávali na dvere, aby hospodárstvo uchránili pred bleskmi a krupobitím. Po omši vyšiel farár z kostola a v rukách držal vysoko zdvihnutú monštranciu. Za ním sa radil pestrý sprievod. Na jeho čele kráčal zástup detí a dievčatká zo svojich košíčkov sypali na cestu kvety. Za zvukov hudby obišiel sprievod celé námestie a pomaly došiel späť ku kostolu.

Hneď po slávnosti babička vzala deti a odviedla ich k čakajúcemu kočiaru. Keďže rodičia Proškovci sa chceli ešte zdržať s priateľmi, babička ponúkla Kristle, ktorá pochádzala z dedinského hostinca neďaleko Starého bielidla, že môže ísť s nimi domov v kočiari. A keďže dobre vedela, že urastený Jakub Míla, mladík z dediny, dávno po Kristle pokukuje, požiadala ho, či by ich neodviezol, pretože kočiš Václav v hostinci popil veľa kalíškov. Míla radostne súhlasil, hneď vyskočil na kozlík a pleskol do koní. Keď šli okolo zámku, pri vrátach stál jeden z komorníkov, pôvodne z Talianska, ktorý na Kristlu koketne zamával. Tá sa však len zamračila: „Ten Talian k nám chodí na pivo a stále čosi mrmle, ako sa mu páčim, či čo. Otrava!“

O pár dní, práve na svätého Jána, ktorý bol aj sviatkom pána Proška, pribehla ráno Kristla za babičkou s novinou. Ten Talian jej nedal pokoj, najprv ju v hostinci obťažoval, ale práve sa tam objavil Míla s tromi kamarátmi, a tak komorník odišiel. Lenže navečer ktosi ťukal Kristle na okienko a nebol to očakávaný Míla, ale Talian. A rovno Kristle zlatý prsteň vnucoval a lásku sľuboval. Netušil, že Míla s kamarátmi zostal nablízku, a keď to videli, roztúženého komorníka chytili a celého ho natreli kolomažou. Keď sa dotackal do zámku, vymyslel si, že ho v bažantnici tlupa chasníkov okradla a zbila. A aj to, že jedného z nich určite spoznal.

Popoludní sa na Starom bielidle oslavovalo, prišli aj susedia, mlynár s rodinou aj horár. A vtom sa na koňoch objavili aj pani kňažná s kontesou. Prišla len nakrátko zablahoželať k sviatku svojmu stajníkovi pánu Proškovi. No babička ju srdečne oslovila, že predsa nemôžu bez pohostenia odísť, a tak si obidve prisadli k slávnostnému stolu v záhrade. Hovorilo sa o všetkom možnom a pani kňažná spomenula aj svojho komorníka Picola, ktorého nejaká chasa prepadla. „Klame, až sa hory zelenajú,“ zamiešala sa do toho bez rozpakov babička a dopodrobna vyrozprávala, ako sa to všetko naozaj stalo. Aj to, že Kristla sa bojí, aby Mílu nezaslúžene nepotrestali. Kňažná sa zasmiala a sľúbila, že na všetko dohliadne.

11. kapitola

Pred príchodom zimy odišla pani kňažná aj s kontesou Hortenziou do Viedne a s nimi nadlho aj pán Prošek. Zo Starého bielidla odleteli lastovičky a celé okolie bolo zrazu smutnejšie. Listy na stromoch žltli a vietor ich kamsi odnášal. Keď šla babička s deťmi na prechádzku, Janko a Vilko si niesli papierové šarkany, ktoré potom na úboči púšťali. Adelka naháňala poletujúci páper z odkvitnutých púpav a Barunka zbierala pre babičku červené kaliny a trnky. V priezračnom vzduchu sa v diaľke črtal masív Krkonôš aj s vyčnievajúcou Sněžkou.

Na Sviatok všetkých svätých priniesla babička z kostola posvätené sviečky a druhý deň, na Dušičky, zhromaždili sa deti večer u nej v izbičke a na stôl postupne pridávali jednu horiacu sviečku za druhou. Pritom babička vždy menovala, za koho sa ktorá svieca rozsvieti. Na záver zapálila niekoľko sviečok bez mena. „Tie nech horia za tých, na ktorých nikto nemyslí.“ A už týždeň po Dušičkách budila babička ráno deti s tým, že prišiel svätý Martin na bielom koni. Vonku naozaj napadol čerstvý sneh a všetko bolo biele. Nastal čas, keď si babička chystala kolovrat vo veľkej izbe, lebo prichádzali kmotry na priadky. Deti sa tešili, lebo okolo stola sa rozprávali všelijaké príhody a rozprávky a pani Prošková prispela aj rozprávaním o živote vo Viedni. Vtedy si deti vždy šepkali, že keď budú veľké, určite sa do takého lákavého mesta vyberú.

Najradšej však deti počúvali babičku, keď im rozprávala rozprávky. Či už o princeznách so zlatými hviezdami na čele, o rytieroch zakliatych na psy či o morských pannách v ďalekých moriach. Zriedka sa stávalo, že babička nemala na rozprávanie náladu – vtedy im začala rozprávať napríklad o pastierovi, ktorý hnal na pastvu tristo oviec cez uzučkú lávku. „A teraz musíme počkať, kým všetky prejdú.“ Keď sa deti ozvali, že už vari prešli, povedala: „Čo vám to len napadá, to bude trvať dobré dve hodiny.“ A deti vedeli, že tentoraz nijaká rozprávka nebude.

Na priadky so svojím kolovrátkom prišla aj Kristla z hostinca, ktorá prežívala so svojím milým ďalšie trápenie. Švárny mladík sa veľmi páčil richtárovej dcére Lucii, ale on jej city nikdy neopätoval, lebo myslel len na Kristlu. Urazená Lucia ktoviečo narozprávala svojmu otcovi a hrozilo, že richtár pošle Mílu pri jarnom odvode k vojsku. „No, neplač, dievča, do jari je ešte ďaleko, ktovie, čo Pán Boh dá,“ utešovala ju babička. Kristla si utrela oči, ale predsa len bola smutná. Tvár sa jej rozjasnila, až keď po ňu na Staré bielidlo prišiel jej vyvolený Míla.

Po priadkach sa všetko začalo chystať na Vianoce. Pani Terézia s babičkou rozmýšľali, koľko vianočiek bude treba pripraviť, a deti sa dohadovali, čo im Ježiško prinesie a kam pôjdu koledovať.

12. kapitola

Pred Štedrým dňom sa na veľkú babičkinu radosť na Starom bielidle nečakane objavil jej syn Gašpar, ktorý pracoval ako tkáč v Dobruške. Od dojatia sa rozplakala, dokonca od pečenia vianočiek odbehla a na všetko možné sa syna vypytovala. Na Štedrý deň sa deti chceli postiť, aby videli zlaté prasiatko, ale ako každý rok im snaha do večera nevydržala. Po bohatej sviatočnej tabuli zobrala babička po kúsku zo všetkého, čo bolo na večeru. Polovičku hodila do potoka, aby voda zostala čistá, polovičku zahrabala do sadu pod strom, aby zem bola úrodná. A ešte omrvinky hodila do ohňa, aby neškodil.

Deti netrpezlivo vyzerali z okien, či je Ježiško nablízku. A onedlho odkiaľsi zvonka zaznelo cinkanie, vzápätí matka vošla do dverí a volala, že Jezuliatko navštívilo babičkinu izbietku. Na stole stála ozdobená jedlička a pod ňou boli darčeky pre každého, ba aj pre strýčka Gašpara. Na Štefana šli chlapci koledovať do mlyna aj do horárne, odkiaľ zase Ferko s Bertíkom prišli koledovať na Staré bielidlo. Vianočné sviatky rýchlo ubehli a nasledoval sviatok Troch kráľov, keď sa opäť veselo chodilo koledovať po celej dedine.

Obdobie zimy potom pre deti, ale najmä pre mladú dedinskú chasu mávalo ešte jednu každoročnú vítanú zábavu, a tou boli fašiangy. Bol to čas od Troch kráľov do začiatku pôstneho obdobia podľa cirkevného kalendára, pričom bujarý sprievod masiek a všelijakých veselých maškár sa zabával posledný fašiangový deň. Vtedy aj deti zo Starého bielidla mali dovolené ísť kus cesty s hlučným sprievodom, ktorý sa zastavoval pred každým domom so želaním bohatej úrody.

Prešlo pár týždňov a už tu bola Kvetná nedeľa. To vždy Barunka ráno utekala k potoku, aby natrhala niekoľko prútikov bahniatok. S babičkou šla na hlavnú omšu, kde sa bahniatka posvätili a potom dlho vydržali v maľovanej vázičke. A hneď na ďalší týždeň sa začínali veľmi uctievané veľkonočné sviatky. Asi ako jediná na Starom bielidle, ale aj v okolí, držala babička na Veľký piatok prísny pôst, keď neprehltla ani malý kúsok jedla. Zato na Bielu sobotu sa piekli veľkonočné koláče a barančeky z jemného cesta, a maľovali sa aj vajíčka. Na Veľkú noc potom babička vzala so sebou do kostola jeden veľkonočný koláč a dve vajíčka na posvätenie. A doma každý dostal po kúsku, aby bol zdravý a dlho živý.

Veľkonočný pondelok sa nezaobišiel bez šibačky. Viliam a Janko už mali pripravené korbáče z vŕbového prútia a hneď ráno s chuťou vyšľahali Barunku, trochu miernejšie Adelku a predsa len opatrne matku aj babičku. Onedlho sa objavil pán mlynár. Tváril sa akoby nič, ale pod kabátikom mal schovaný krátky korbáč a všetky ženy v dome vyšľahal. Neskôr prišiel horár a mládenci z dediny.

13. kapitola

J ar nezadržateľne prenikala do celej krajiny. Stromy sa obaľovali lístím, na úbočí kvitli prvosienky a škovránky čulo vyspevovali. Aj na Staré bielidlo prišla túžobne očakávaná jarná správa – list z Viedne, v ktorom otec oznamoval, že s pani kňažnou pricestujú v polovici mája. Cestou od splavu sa zastavil pán mlynár, aby ich varoval. „Viete, čo je nové, ľudia? Máme tu horskú vodu! V horách sa sneh rýchlo topí a všetky potoky sú tam rozvodnené. A teraz aj tu vody rýchlo pribúda!“

Sotva mlynár odišiel, babička zamierila k splavu. Na stenách hrádze bolo vidieť, ako vysoko už voda vystúpila, a špinavý prúd rieky unášal kusy dreva aj vetvy stromov. Babička mala zlé skúsenosti s povodňami, a tak sa v dome bez meškania začali všetky cenné veci nosiť na pôjd. Hydinu odsťahovali na úbočie, kam aj kravičku odviedli. Prišiel pán horár s naliehavou výzvou, aby sa aspoň pani Prošková s deťmi odsťahovala k nim domov. Horáreň bola dosť vysoko, takže ju nijaká voda nemohla ohroziť. No babička s pomocníčkou Betkou sa rozhodli zostať. V podvečer sa už voda prelievala cez brehy. Kristlin snúbenec Míla, ktorý si babičku veľmi vážil, sa ponúkol, že s nimi v dome pre istotu zostane. Babička jeho pomoc rada prijala, a keď ešte pred polnocou voda obklopila Staré bielidlo, obidve boli rady, že šikovný mládenec zostal s nimi.

Ráno bolo celé údolie ako jedno veľké jazero. Do prízemných izieb už vnikla voda a stále stúpala. Všetci z horárne prišli na úbočie a deti, keď videli svoj dom akoby plávajúci vo vode, od strachu začali volať na babičku a takmer sa rozplakali. Pán horár zakričal, že v mlyne bývajú v horných miestnostiach, spodok je zaplavený, a dôrazne nabádal babičku, aby opustili spodné izby. Na úbočí sa objavila aj Kristla, niesla pre vytopených niečo teplé, ale keď sa chcel Míla prebrodiť cez dravý prúd, prosila ho, nech to nerobí.

Celé dva dni panovali obavy, a na tretí deň začala voda pomaly opadávať. Babička s Betkou odstraňovali z domu blato, ale aj tak, keď sa deti s matkou vrátili domov, nestačili sa čudovať. Lávku vzala voda, chlievy boli popadané a psie búdy zmizli. Záhradka bola úplne zničená a sad plný všelijakých nánosov. No hlavné bolo, že sa babičke s Betkou nič zlé nestalo. Kúsok ďalej po prúde v Žliči voda vzala dva domy aj s ľuďmi. O nejaký čas slnko vysušilo krajinu, škody sa napravili, ale skazonosná povodeň sa medzi ľuďmi ešte dlho spomínala.

Na Starom bielidle boli steny čerstvo vylíčené, záhradka znovu pekne upravená a dokonca aj psy Sultán a Tyrl sa pohodlne naťahovali vo svojich nových búdach. Deti sa už tešili na návštevu pána Beyera z Krkonôš a aj na návrat svojho otca v najbližšom čase.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .