Bohovia Olympu – Neptúnov syn

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Bohovia Olympu – Proroctvo

Bohovia Olympu – Znamenie Atény

Rick Riordan

Bohovia Olympu – Neptúnov syn – e-kniha

Copyright © Fragment 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Pre Becky, ktorá sa so mnou delí o útočisko v Novom Ríme.
Ani Héra by ma nikdy nedonútila na teba zabudnúť.

I
PERCY

Tie ženské s hadími vlasmi začínali Percyho fakt otravovať.

Mali zahynúť už pred tromi dňami, keď na ne vysypal debničku bowlingových gúľ na trhovisku v Nape. Mali umrieť pred dvoma dňami, to ich prešiel policajným autom v meste Martinez. A definitívne mali umrieť dnes ráno v parku Tilden, lebo im odrezal hlavy.

Bez ohľadu na to, koľko ráz ich Percy zabil a koľko ráz sa mu rovno pred očami rozpadli, tvorili sa donekonečna ako zhubné obrie chuchvalce prachu. A zdalo sa, že im neutečie.

Dostal sa na vrchol kopca a lapal po dychu. Kedy ich zabil naposledy? Asi pred dvoma hodinami. Dlhšie nikdy mŕtve nevydržali.

Posledných pár dní skoro nespal. Jedol všetko, čo sa mu dostalo pod ruku – gumové medvedíky z automatu, vysušené praclíky a dokonca aj plnené kukuričné placky z fast foodu (tak hlboko ešte nikdy neklesol). Oblečenie mal roztrhané, obhorené a postriekané slizom oblúd.

Takto dlho prežil len vďaka tomu, že tie dve ženské s hadími vlasmi – Gorgóny, tak si vraveli – ho zrejme tiež nevedeli zabiť. Ich pazúry mu nedokázali prerezať kožu. Zuby sa im lámali, len čo sa pokúsili doňho zahryznúť. No Percy už nebude vládať bežať dlho. Čoskoro sa zrúti od vyčerpania a potom – aj keď ho Gorgóny zatiaľ nezabili, iste si nájdu nejaký spôsob.

Kam utiecť?

Obzeral sa vôkol seba. V inej situácii by sa možno kochal takým výhľadom. Po jeho ľavici sa rozprestierali zlatisté kopce vyšperkované jazerami, lesmi a niekoľkými stádami kráv. Po pravej strane sa ťahali smerom na západ roviny miest Berkeley a Oaklandu – rozľahlé šachovnice štvrtí s niekoľkými miliónmi ľudí. A tým by sa asi nepáčilo, keby im pokojné ráno pokazili dve obludy a zababraný poloboh.

Ďalej na západe sa pod striebristým oparom ligotal Sanfranciský záliv. Stena hmly za ním pohltila väčšinu San Francisca, ušetrila iba vrcholky mrakodrapov a veže mosta Golden Gate.

Percyho sa zmocnil zvláštny smútok. Čosi mu našepkávalo, že už v San Franciscu bol. To mesto malo niečo spoločné s Annabeth – jediným človekom, ktorého si pamätal zo svojej minulosti, aj keď iba zúfalo matne. Tá vlčica mu sľúbila, že sa s ním opäť stretne a vráti mu pamäť – ak bude jeho putovanie úspešné.

Má sa pokúsiť prejsť záliv?

Lákalo ho to. Hneď za obzorom cítil silu oceánu. Voda mu vždy dodávala silu, najmä slaná voda. Zistil to pred dvoma dňami, keď zaškrtil jednu morskú príšeru v úžine Carquinez. Keby sa dostal k zálivu, mohol by si tam vybudovať posledný úkryt. Možno by sa mu tam dokonca podarilo utopiť Gorgóny. No pobrežie bolo vzdialené najmenej tri kilometre, musel by prejsť celým mestom.

Váhal ešte z iného dôvodu. Vlčica Lupa ho naučila zbystriť zmysly – veriť inštinktom, a tie ho ťahali na juh. Jeho orientačný radar teraz pípal ako šialený. Koniec putovania bol blízko – mal ho už skoro pod nohami. Ale ako to? Hore na kopci nič nebolo.

Vietor sa zmenil. Percy zachytil kyslý hadí pach. O sto metrov nižšie sa niečo pohybovalo v lese – lámali sa vetvičky, šušťalo lístie, čosi tam syčalo.

Gorgóny.

Percy už miliónty raz oľutoval, že majú taký dobrý čuch. Vždy tvrdili, že ho vycítia, lebo je poloboh – syn nejakého starého rímskeho boha. Percy sa skúšal vyváľať v blate, brodil sa cez potoky, dokonca nosil vo vreckách osviežovače vzduchu, že voňal ako nové auto; ale pach poloboha sa zrejme nedal len tak ľahko zamaskovať.

Dovliekol sa na západnú stranu vŕška. Svah bol príliš strmý na to, aby sa z neho dalo zostúpiť. Klesal asi tridsať metrov dole, rovno k streche bytového komplexu vstavaného do úbočia. O ďalších pätnásť metrov nižšie sa pod kopcom ťahala cesta smerom k Berkeley.

Super. Žiadna iná cesta z kopca neviedla. Zahnal sám seba do slepej uličky.

Pozoroval rad áut prúdiaci na západ k San Franciscu a túžil v niektorom z nich sedieť. Potom si uvedomil, že cesta musí prechádzať pod kopcom. Musí tam byť tunel… rovno pod jeho nohami. Jeho vnútorný radar teraz úplne zošalel. Bol na správnom mieste, iba veľmi vysoko. Musí preskúmať ten tunel. Potrebuje zísť dolu na cestu – a rýchlo.

Sňal si z chrbta batoh. Na trhovisku v Nape sa mu podarilo ukoristiť množstvo zásob: prenosné GPS, lepiacu pásku, zapaľovač, lepidlo, fľašu na vodu, karimatku, pohodlný vankúšik Panda (poznáš z TV reklamy) a švajčiarsky armádny nožík – skoro všetko, čo si moderný poloboh môže želať. No nemal nič, čo by poslúžilo ako padák alebo sánky.

Takže mu zostávali dve možnosti: buď skočiť tridsať metrov dolu a zabiť sa, alebo zostať a bojovať. Oboje znelo dosť úboho.

Zahrešil a vytiahol z vrecka pero.

Nevyzeralo nijako zvláštne, iba ako obyčajné lacné pero, ale keď ho Percy otvoril, stal sa z neho nablýskaný bronzový meč. Čepeľ bola dokonale vyvážená. Kožená rukoväť mu sedela v dlani ako vyrobená na mieru. Na jej kryte bolo vyryté starogrécke slovo, ktoré Percy napočudovanie poznal: Anaklusmos.

Zobudil sa s tým mečom prvú noc vo Vlčom dome – pred dvoma mesiacmi? Alebo to bolo skôr? Stratil už prehľad. Zistil, že sa nachádza na dvore vypáleného domu uprostred lesov, má na sebe krátke nohavice, oranžové tričko a na krku kožený remienok s niekoľkými čudnými hlinenými guľôčkami. V ruke zvieral meč, ale nevedel, ako sa tam dostal. Iba nejasne tušil, kto vlastne je. Bol bosý, premrznutý a zmätený. A potom prišli vlky…

Známy hlas hneď vedľa neho ho vrátil späť do reality: „Tu si!“

Percy sa odtackal od Gorgóny, skoro sa skotúľal zo svahu. Bola to tá usmievavá – Stehno.

Jasné, samozrejme, že sa nevolala Stehno. Percy si uvedomoval, že je dyslektik, lebo sa mu písmená pri čítaní prehadzovali. Keď tú Gorgónu videl prvý raz, stála na trhu ako hosteska s veľkým zeleným nápisom: Vitajte! Volám sa STHENO, a on si myslel, že je tam STEHNO.

Cez kvietkované šaty mala ešte vždy prehodenú zelenú zamestnaneckú vestu trhovníčky. Keď sa jej človek díval iba na telo, povedal by, že je to nejaká bacuľatá stará babka – kým neskĺzol pohľadom nižšie a neuvidel kohútie nohy. Alebo kým si nevšimol bronzové diviačie kly vyrážajúce z kútikov úst. Oči jej horeli dočervena a namiesto vlasov mala prepletené hniezdo svetlozelených hadov.

A čo bolo na nej najhroznejšie? Ešte vždy držala tú veľkú striebornú tácku so vzorkami zadarmo: s chrumkavými taštičkami s párkom a syrom. Tácka už bola celá dierkovaná po tom, čo ju Percy toľko ráz zabil, ale vzorky vyzerali stále dokonale. Stheno ich vláčila po Kalifornii, aby mohla Percymu ponúknuť desiatu, kým ho zabije. Nevedel, prečo to robí, ale keby niekedy potreboval brnenie, vyrobil by si ho z tých taštičiek. Boli nezničiteľné.

„Dáš si?“ ponúkla ho Stheno.

Percy sa po nej zahnal mečom. „Kde máš sestru?“

„Ale choď, schovaj ten meč niekam!“ vyzvala ho Stheno. „Predsa už dobre vieš, že nás ani božský bronz nadlho nezabije. Ponúkni sa taštičkou! Tento týždeň sú v akcii a nerada by som ťa zabila s prázdnym žalúdkom.“

„Stheno!“ Druhá Gorgóna sa objavila po Percyho pravici tak rýchlo, že nestihol zareagovať. Našťastie nazlostene zízala na sestru a jeho si nevšímala. „Povedala som ti, aby si sa k nemu prikradla a hneď ho zabila!“

Stheno zamrzol úsmev na perách. „Ale, Euryalé… Nemôžem mu najprv ponúknuť vzorku zadarmo?“

„Nie, ty debilka!“ Euryalé sa obrátila k Percymu a vycerila tesáky.

Vyzerala celkom ako jej sestra, okrem vlasov; namiesto zelených vreteníc mala klbko červeno-čiernych hadov. Pracovnú vestu, kvietkované šaty a dokonca aj kly zdobili nálepky s päťdesiatpercentnými zľavami. Na odznaku za menom bolo napísané: Ahoj! Volám sa ZDOCHNI, TY POLOBOŽSKÁ ŠPINA!

„Bola to poriadna naháňačka, Percy Jackson,“ vyhlásila Euryalé. „Teraz si však v pasci a my sa pomstíme!“

„Syrové taštičky s párkom dnes iba za dva doláre deväťdesiatdeväť,“ dodala Stheno úslužne. „Oddelenie potravín, ulička číslo tri.“

Stheno sa na sestru zaškerila, čo s tými obrími bronzovými klami nebola hračka. „Čo ty na to?“

„Nie!“ Euryalé sa zabodla červeným pohľadom do Percyho. „Mne je jedno, čo si pamätáš, syn boha mora. Cítim z teba Medúzinu krv. Áno, je to slabé, niekoľko rokov staré, ale ty si bol ten posledný, kto ju porazil. A doteraz sa nevrátila z Tartaru. Za to môžeš ty!“

Percy tomu vôbec nerozumel. Celá tá vec so smrťou a návratom z Tartaru bola preňho španielska dedina. Samozrejme, nerozumel ani tomu, ako sa pero môže zmeniť na meč alebo že sa obludy vedia maskovať niečím, čomu sa vraví hmla, alebo že on sám je syn nejakého päťtisíc rokov starého boha pokrytého fúzonôžkami. Ale veril tomu. Aj s vymazanou pamäťou vedel, že je poloboh, rovnako ako to, že sa volá Percy Jackson. Od prvého rozhovoru s vlčicou Lupou prijal bláznivý svet bohov a príšer za svoj. Hrozné.

„A čo s touto patovou situáciou?“ spýtal sa. „Ja nemôžem zabiť vás a vy nemôžete zabiť mňa. Keby ste boli sestry Medúzy – tej Medúzy, ktorá menila ľudí na kameň –, nemal by som už dávno skamenieť?“

„Títo hrdinovia!“ vyprskla Euryalé znechutene. „Vždy začnú s týmto, presne ako naša mama: ,Prečo neviete premeniť ľudí na kameň? Vaša sestra vedela zmeniť ľudí na kameň.‘ No, bohužiaľ ťa sklamem, chlapče! To bolo iba Medúzino prekliatie. Ona bola tá najodpornejšia z našej rodiny. Mala najväčšie šťastie!“

Stheno sa zatvárila dotknuto. „Mama vravela, že najodpornejšia som ja.“

„Ticho!“ vyštekla Euryalé. „A pokiaľ ide o teba, Percy Jackson, je to pravda, že nesieš Achillovo znamenie. Preto je ťažšie ťa zabiť. No neboj sa. My si cestu nájdeme.“

„Aké znamenie?“

„Achillovo,“ zopakovala Stheno veselo. „Och, ten bol úžasný. Ako dieťa ho namočili do rieky Styx, vieš, takže bol nezraniteľný, až na malý kúsok na päte. A to sa stalo aj s tebou, miláčik. Niekto ťa musel namočiť do Styxu a teraz máš kožu ako zo železa. Ale bez obáv, hrdinovia ako ty majú vždy slabé miestečko. Stačí ho nájsť a potom ťa zabijeme. Nebude to super? Daj si taštičku!“

Percy sa snažil uvažovať. Nepamätal si, že by sa namočil do rieky Styx. Ale veď si nepamätal skoro nič. Nezdalo sa mu, že má kožu ako zo železa, ale to by vysvetľovalo, prečo tak dlho odoláva Gorgónam.

Možno keby sa jednoducho skotúľal z tej hory… prežil by? Nechcelo sa mu riskovať – nemá nič, čím by pád spomalil, nijaké sane ani…