Bohovia Olympu
Znamenie Atény

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke
www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:
Bohovia Olympu – Proroctvo

Bohovia Olympu – Neptúnov syn

Rick Riordan

Bohovia Olympu – Znamenie Atény – e-kniha

Copyright © Fragment 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

POĎAKOVANIE

Veľká vďaka Seanovi Hemingwayovi, kurátorovi gréckych a rímskych pamiatok z Metropolitného múzea umenia v New Yorku, za to, že mi pomohol sledovať znamenie Atény až k jeho zdroju.

Venujem Speedymu.

Tulákov a pútnikov nám často zosielajú bohovia.

I
ANNABETH

Kým sa Annabeth nestretla s tou výbušnou sochou, myslela si, že je pripravená na všetko. Poprechádzala sa po palube vojnovej lode a niekoľko ráz skontrolovala balisty, aby si overila, či sú zabezpečené. Presvedčila sa, že na stožiari veje biela zástava, znamenie Prichádzame v mieri. Prebrala so zvyškom posádky plán, náhradný plán aj náhradný plán náhradného plánu.

A najmä sa striasla ich bojachtivého strážcu – trénera Gleesona Hedgea – a prehovorila ho, aby si dopoludnia oddýchol vo svojej kajute a pozrel si reprízu zostrihu šampionátu bojových umení. Posledné, čo by potrebovali, keď vtrhnú s čarovnou gréckou trirémou do potenciálne nepriateľského rímskeho tábora, bol satyr v stredných rokoch oblečený v teplákoch, ktorý sa oháňa palicou a vykrikuje: „Smrť!“

Zdalo sa, že je všetko v poriadku. Dokonca aj to záhadné mrazenie, ktoré cítila po vyplávaní, zmizlo. Aspoň nateraz.

Vojnová loď klesala cez oblaky a Annabeth si lámala hlavu nad tým, čo všetko sa môže stať. Čo ak to nebol dobrý nápad? Čo ak Rimania nečakane spanikária a zaútočia na nich, len čo ich uvidia?

Ich loď Argo II veru nepôsobila najpriateľskejšie. Mala šesťdesiat metrov, trup obitý bronzovými plátmi lemovali po celej dĺžke kuše, vpredu bola vytvarovaná do podoby kovového draka chrliaceho oheň a uprostred boli dve otáčavé balisty, ktoré mohli vystreľovať také výbušné šípy, že by prerazili betón… Jednoducho, nevyzerali, že by sa vybrali na piknik so susedmi.

Annabeth sa pokúšala Rimanov dopredu upozorniť. Požiadala Lea, aby poslal jeden zo svojich zvláštnych vynálezov – holografický zvitok –, a oznámil tak kamarátom v Tábore Jupiter ich príchod. Dúfala, že tú správu dostali. Leo chcel pôvodne namaľovať na spodok trupu lode odkaz – obrovský nápis ČAUKO so smajlíkom –, no Annabeth to zavrhla. Netušila, či majú Rimania vôbec zmysel pre humor.

Teraz už bolo neskoro vycúvať.

Oblaky okolo lode sa roztvorili a odhalili zlatozelený koberec pohoria Oakland Hills. Annabeth schytila jeden z bronzových štítov poukladaných okolo zábradlia na pravoboku. Jej traja kamaráti, členovia posádky, zaujali svoje miesta.

Leo na korme lode vyvádzal ako šialenec, kontroloval meradlá a zápasil s páčkami. Väčšina kormidelníkov by sa uspokojila s volantom alebo kormidlom. No Leo si tam navyše nainštaloval klávesnicu, kontrolky z tryskáča Learjet, hudobnú aplikáciu pre iPhone a snímače pohybu z hernej konzoly Nintendo Wii. Dokázal loď obrátiť priškrtením klapky, páliť so zbraňou spustením hudobného albumu alebo zdvíhať plachty bleskurýchlym stisnutím tlačidiel Wii. Leo bol hyperaktívny aj na pomery polobohov.

Piper pobehovala sem a tam medzi hlavným sťažňom a balistou a nacvičovala si, čo povie.

„Zložte zbrane,“ šomrala si popod nos. „Chceme sa iba pozhovárať.“

Jej čaroslová boli také silné, že zasiahli aj Annabeth. Odrazu mala sto chutí odhodiť dýku a pekne od srdca sa družne porozprávať.

Na dieťa Afrodity sa Piper priveľmi usilovala potlačiť svoju krásu. Dnes si obliekla otrhané rifle, zošliapané tenisky a biele tričko s ružovou mačičkou Hello Kitty. (Možno to bol vtip, ale pri Piper si Annabeth nikdy nebola istá.) Do strapatých vlasov si na jednej strane vplietla orlie pierko. A potom tam bol Jason, chalan, s ktorým chodila. Stál na prove lode, na vyvýšenej plošine s kušou, aby ho Rimania dobre videli. Päsť na rukoväti zlatého meča zatínal tak, až mu obeleli hánky. Na človeka, ktorý zo seba dobrovoľne robí cieľ, vyzeral dosť pokojne. Na rifle a oranžové tričko Tábora polokrvných si natiahol tógu a fialový plášť – symboly svojho starého postavenia prétora. So svetlými, od vetra rozstrapatenými vlasmi a ľadovomodrými očami bol drsne krásny a sebaistý – pravý syn Jupitera.

Vyrástol v Tábore Jupiter, a keď Rimania uvidia jeho tvár, hádam si to rozmyslia a ich loď nezostrelia.

Annabeth sa to pokúšala tajiť, no aj tak tomu chalanovi celkom neverila. Správal sa až príliš dokonale – vždy podľa pravidiel, vždy čestne. Dokonca aj vyzeral priveľmi dokonale. Kdesi v podvedomí ju mátala neodbytná myšlienka: čo ak je to nejaký podvod a on nás zradí? Čo ak priplávame do Tábora Jupiter a Jason spustí: Ahojte, Rimania! Pozrite na týchto zajatcov a na tú super loď, čo som vám priviezol!

Annabeth neverila, že by to urobil. No aj tak sa naňho nedokázala pozrieť bez horkej pachuti v ústach. Patril do Hérinho vynúteného „výmenného programu“, ktorý mal navzájom zoznámiť dva tábory. Jej najvyššia Odpornosť, vládkyňa Olympu, presvedčila ostatných bohov, že dve skupiny detí – rímske aj grécke – musia spojiť sily a zachrániť svet pred zlou bohyňou Gaiou, ktorá sa zrodila zo zeme, a pred jej strašnými deťmi Gigantmi.

Héra bez varovania zobrala Percyho Jacksona, Annabethinho chlapca, vymazala mu pamäť a poslala ho do rímskeho tábora. Gréci zaňho dostali Jasona. Ten, samozrejme, za nič nemohol, ale zakaždým keď sa Annabeth naňho pozrela, spomenula si, ako veľmi jej chýba Percy. Percy… ktorý je práve teraz niekde pod nimi.

Pre všetkých bohov. Zmocnila sa jej panika. Prinútila sa ju potlačiť. Nemohla pripustiť, aby jej podľahla. Som dcéra Atény, vravela si. Musím sa držať plánu a nesmiem dovoliť, aby ma niečo rozptyľovalo.

Pocítila to znovu – známe zamrazenie, akoby sa k nej zozadu prikradol šialený snehuliak a dýchol jej na krk. Obrátila sa, ale nikto tam nebol.

To budú nervy. Ani vo svete bohov a oblúd Annabeth neverila, že by ich novú vojnovú loď mohlo niečo napadnúť. Argo II bola dobre chránená. Začarované štíty z božského bronzu okolo zábradlia boli obludovzdorné. A okrem toho mali na palube satyra – trénera Hedgea – ten by všetkých votrelcov vyňuchal.

Annabeth by rada poprosila o radu matku, no teraz to nešlo. Po tom hroznom stretnutí s ňou minulý mesiac, keď dostala najhorší darček v živote…

Zamrazilo ju ešte viac. Mala pocit, akoby vo vetre začula slabý chichotavý hlások. Všetky svaly v tele sa jej napli. Niečo sa strašne pobabre.

Skoro prikázala Leovi, aby loď obrátil. No potom sa v údolí pod nimi rozozvučali lesné rohy. Rimania ich zbadali.

Annabeth si myslela, že vie, čo môže čakať. Jason jej Tábor Jupiter podrobne opísal. Napriek tomu skoro neverila vlastným očiam. Údolie obkolesené kopcami bolo prinajmenšom dva razy väčšie ako Tábor polokrvných. Na jednej strane sa vinula riečka, stáčala sa k stredu ako veľké G a ústila do iskrivobelasého jazera.

Priamo pod loďou sa v slnečnom jase ligotal Nový Rím, zasadený na brehu jazera. Poznala orientačné body, o ktorých jej povedal Jason – hipodróm, koloseum, chrámy a parky, obytnú časť Sedem pahorkov s kľukatými uličkami, pestrými vilami a kvitnúcimi záhradami.

Videla stopy po nedávnej bitke Rimanov s armádou oblúd. Budova, ktorú odhadovala na senát, mala rozbitú kupolu. Z niektorých fontán a sôch zostali trosky.

Zo senátu prúdili desiatky ľudí v tógach, aby lepšie videli na Argo II. Z obchodov a kaviarní vychádzali ďalší Rimania, zízali na nich a ukazovali na klesajúcu loď.

Necelý kilometer na západ, odkiaľ sa ozývali rohy, sa na kopci týčila rímska pevnosť. Vyzerala presne ako ilustrácie, ktoré Annabeth vídala v historických vojenských knihách – s obrannou priekopou lemovanou bodcami, vysokými múrmi a strážnymi vežami vyzbrojenými balistami. Okolo hlavnej ulice vo vnútri stáli dokonale vyrovnané rady bielych kasární – Via Principalis. Z brán sa vynoril zástup polobohov a ponáhľal sa k mestu, až sa zbroj a kopije ligotali. Pochodoval s ním aj ozajstný bojový slon.

Annabeth chcela s loďou pristáť skôr, ako jednotky dorazia k cieľu, ale zem bola ešte vždy hlboko pod nimi. Pátrala v dave, dúfala, že zbadá Percyho.

Potom sa za ňou ozvalo mohutné PRÁÁÁSK!

Výbuch ju skoro zmietol z paluby. Bleskovo sa obrátila a zistila, že stojí tvárou v tvár poriadne rozhnevanej soche.

„Neprijateľné!“ zjačala socha.

Očividne sa z ničoho nič objavila rovno na palube. Z pliec jej vystupoval žltý sírový dym. Z kučeravých vlasov padali ohorky. Od pása nadol mala iba hranatý mramorový podstavec. Od pása nahor to bola postava svalnatého muža v tóge.

„Za Pomerium nepustím nijaké zbrane!“ upozornil ich muž pedantným učiteľským hlasom. „A Grékov už vôbec nie!“

Jason sa zadíval na Annabeth a v očiach sa mu zračilo: Toto vybavím sám.

„Terminus,“ oslovil ho. „To som ja. Jason Grace.“

„Jasné, na teba sa pamätám, Jason!“ zavrčal Terminus. „Myslel som si, že máš rozum a nebudeš sa bratríčkovať s nepriateľmi Ríma!“

„Ale toto nie sú nepriatelia…“

„To nič,“ zamiešala sa do toho Piper. „Chceme sa iba pozhovárať. Keby sme mohli…“

„Cha!“ vyštekla socha. „Nepokúšaj sa ma obalamutiť tými svojimi čaroslovami, dievča. A daj preč tú dýku, skôr než ti ju vyrazím z ruky!“

Piper sa zadívala na svoju bronzovú dýku. Celkom zabudla, že ju drží. „Hm… dobre. Ale ako by ste mi ju vyrazili? Nemáte ruky.“

„Taká bezočivosť!“ Ozvalo sa hlasné PLESK a zablýskalo sa. Piper zhíkla a pustila dýku, z ktorej sa dymilo a lietali iskry.

„Máte šťastie, že som uťahaný z boja,“ hromžil Terminus. „Keby som bol v plnej sile, dávno túto lietajúcu obludnosť zrazím z neba!“

„Tak pŕŕŕ!“ Leo podišiel dopredu a rozohnal sa konzolou Wii. „Nenazvali ste náhodou moju loď obludnosťou? Dúfam, že nie.“

Predstava, že by Leo zaútočil na sochu herným ovládačom, vytrhla Annabeth zo šoku.

„Všetci sa upokojíme.“ Zdvihla ruky, aby ukázala, že nemá zbrane. „Takže vy ste Terminus, boh hraníc. Jason mi povedal, že chránite mesto Nový Rím, je tak? Som Annabeth Chaseová, dcéra…“

„Veď ja viem, kto si!“ Socha sa do nej zabodla prázdnymi bielymi očami. „Dieťa Atény, gréckej podoby Minervy. Škandál! Vy Gréci nemáte v sebe kúsok slušnosti. My Rimania vieme, kam táto bohyňa patrí.“

Annabeth zaťala zuby. S tou sochou sa nedalo rozprávať diplomaticky. „Čo máte presne na mysli touto bohyňou? A čo je také škandálne na…“

„Správne!“ skočil jej do reči Jason. „Jednoducho, Terminus, uvedom si, že sme tu na mierovej výprave. Radi by sme dostali povolenie pristáť, aby sme mohli…“

„Vylúčené!“ vyhŕkol boh. „Odložte zbrane a vzdajte sa! Ihneď opustite moje mesto!“

„Tak čo z toho?“ zisťoval Leo. „Máme sa vzdať alebo zmiznúť?“

„Oboje!“ vrieskal Terminus. „Vzdať sa a hneď potom zmiznúť. Za takúto otázku by si si jednu zaslúžil, ty smiešny fagan! Necítiš to?“

„Páni.“ Leo si Terminusa prezeral s profesionálnym záujmom. „Ste poriadne napätý. Nepotrebujete niekde povoliť skrutku? Pokojne sa na to mrknem.“

Vymenil konzolu za skrutkovač zo svojho čarovného opaska na náradie a poklopkal na podstavec sochy.

„Prestaň!“ rozčuľoval sa Terminus. Zaznel ďalší malý výbuch a Leo pustil skrutkovač. „Za Pomeriom nie sú na rímskej pôde dovolené zbrane!“

„Za čím?“ spýtala sa Piper.

„Za hranicami mesta,“ vysvetlil jej Jason.

„No celá táto loď je zbraň!“ namietal Terminus. „Pristáť nemôžete!“

Dole v údolí prešli posily z légie už polovicu cesty do mesta. Dav na fóre bol viac než stohlavý.

Annabeth prechádzala pohľadom po jednotlivých tvárach a… pri všetkých bohoch! Zbadala ho. Mieril k lodi a objímal okolo pliec dvoch ľudí ako najlepších kamarátov – silného územčistého chalana s vojensky zastrihnutými čiernymi vlasmi a dievča v prilbici rímskej kavalérie. Percy vyzeral uvoľnene a spokojne. Mal na sebe fialovú tógu ako Jason – znak prétora.

Annabeth poskočilo srdce.

„Leo, zastav tú loď!“ prikázala mu.

„Čo?“

„Počul si ma. Nechaj nás tu, kde sme.“

Leo vytiahol ovládač a trhol ním. Všetkých deväťdesiat vesiel stuhlo na mieste. Loď prestala klesať.

„Terminus,“ obrátila sa Annabeth k soche, „nie je nijaký zákon, ktorý by nám zakazoval vznášať sa nad Novým Rímom, je to tak?“

Socha sa zarazila. „No, to nie…“

„Môžeme nechať loď vo vzduchu,“ ponúkla Annabeth. „Zlezieme na fórum po povrazovom rebríku. Tak sa loď nedostane na rímsku pôdu. Po formálnej stránke nie.“

Zdalo sa, že socha o ponuke premýšľa. Annabeth sa zdalo, že sa pomyselnými rukami škrabká na brade.

„Formality mám rád,“ pripustil Terminus, „ale aj tak…“

„Všetky naše zbrane zostanú na palube,“ sľúbila mu Annabeth. „A dúfam, že Rimania – aj tie posily, čo k nám pochodujú – budú musieť tiež ctiť vaše pravidlá za Pomeriom, keď im to poviete.“

„Samozrejme!“ vyhlásil Terminus. „Vyzerám na to, že by som strpel, aby niekto porušoval pravidlá?“

„Uf, Annabeth…“ ozval sa Leo. „Naozaj si myslíš, že toto vyjde?“

Zaťala ruky do pästí, aby sa jej netriasli. Mrazenie sa opäť vrátilo, vznášalo sa hneď za ňou. Zdalo sa jej, že teraz, keď už Terminus nekričí a nevybuchuje, sa ten niekto pochechtáva, akoby ho potešilo, že sa zle rozhodla.

Ale tam dole je Percy… tak blízko. Musí sa k nemu dostať.

„Vyjde to,“ vyhlásila. „Nikto nebude ozbrojený. Porozprávame sa v pokoji. Terminus sa postará o to, aby obidve strany dodržali pravidlá.“ Pozrela na mramorovú sochu. „Súhlas?“

Terminus si odfrkol. „Asi áno, zatiaľ. Môžeš zliezť po rebríku do Nového Ríma, dcéra Atény. A láskavo neznič moje mesto.“

II
ANNABETH

More polobohov, ktorí sa narýchlo zhromaždili, sa pred Annabeth rozostupovalo, keď kráčala po fóre. Jedni sa tvárili napäto, iní nervózne. Niektorí boli obviazaní po nedávnom boji s Gigantmi, ale nikto nebol ozbrojený. A nikto nezaútočil.

Na návštevníkov sa prišli pozrieť celé rodiny. Annabeth videla páry s deťmi, batoliatka tisnúce sa rodičom k nohám, dokonca aj postarších ľudí v kombinácii rímskych rób a moderného oblečenia. Tí všetci sú polobohovia? Annabeth si myslela, že áno, hoci nič podobné ešte nevidela. V Tábore polokrvných bola väčšina polobohov deti a dospievajúci. Ak sa dožili konca strednej školy, buď zostávali v tábore ako poradcovia, alebo sa odišli pretĺkať do smrteľného sveta. Tu to bola vyslovene viacgeneračná spoločnosť.

Na druhom konci davu Annabeth zbadala Kyklopa Tysona a Percyho pekelného psa Pani O’Learovú – tí sa do Tábora Jupiter vybrali ako prvá pátracia skupina z Tábora polokrvných. Zdalo sa, že majú dobrú náladu. Tyson kýval a usmieval sa. Okolo krku mal uviazanú zástavu s písmenami SPQR ako obrí podbradník.

Istá časť Annabethinho mozgu vnímala, aké je to krásne mesto – s vôňou pekární, zurčiacimi fontánami, kvetmi v záhradách. A tá architektúra… pre všetkých bohov, tá architektúra – pozlátené mramorové stĺpy, lesklé mozaiky, monumentálne oblúky a vily s terasami.

Polobohovia sa pred ňou rozostúpili a urobili cestu dievčine v plnej zbroji a vo fialovej pláštenke. Tmavé vlasy jej splývali na plecia. Oči mala čierne ako obsidián.

Reyna.

Jason ju opísal presne. Ale aj bez toho by v nej Annabeth vycítila sokyňu. Zbroj mala vyzdobenú vyznamenaniami. Kráčala tak sebaisto, že ostatní polobohovia cúvali a odvracali oči. Annabeth si v jej tvári prečítala ešte niečo iné – videla to v tvrdých rysoch, pevne zovretých perách a v odhodlaní, s akým zdvíhala bradu, akoby bola pripravená na akúkoľvek výzvu. Reyna sa nútila tváriť odvážne, no potláčala pocity beznádeje, starosti a strachu, ktoré nemohla dať verejne najavo.

Annabeth ten výraz poznala. Videla ho zakaždým, keď sa pozrela do zrkadla.

Obidve dievčatá sa navzájom premeriavali. Za Annabeth zastali jej priatelia. Rimania mumlali Jasonovo meno a hľadeli naňho s posvätnou úctou.

Potom sa z davu vynoril ešte niekto a Annabeth už nevnímala nič iné.

Percy sa na ňu usmial – tým sarkastickým, šibalským úsmevom, ktorý ju celé roky rozčuľoval, ale nakoniec sa jej videl milý. Oči mu žiarili dozelena ako more, rovnako krásne, ako si pamätala. Tmavé vlasy mal učesané nabok, akoby sa práve vrátil z prechádzky po pláži. Vyzeral ešte lepšie než pred šiestimi mesiacmi – bol opálenejší a vyšší, štíhlejší a svalnatejší.

Annabeth zostala stáť ako omámená. Cítila, že keby sa pohla, všetky molekuly v tele by jej zhoreli. Tajne, od dvanástich rokov mala preňho slabosť. A vlani v lete sa doňho priam zbláznila. Prežili spolu šťastné štyri mesiace – a potom zmizol.

Počas tohto odlúčenia sa s Annabethinými citmi niečo stalo. Zosilneli, až to bolelo, akoby jej niekto zobral životne dôležitý liek. Teraz nevedela, čo je mučivejšie – žiť s tou hroznou stratou alebo sa ocitnúť opäť s ním.

Prétorka Reyna sa vystrela. S očividnou nechuťou sa obrátila k Jasonovi.

„Jason Grace, môj bývalý kolega…“ Slovo kolega vyslovila tak, akoby to bolo niečo nebezpečné. „Vítam ťa doma. A tu, tvoji priatelia…“

Annabeth to nechcela urobiť, ale vrhla sa dopredu. Súčasne sa k nej rozbehol Percy. V dave to zašumelo. Zopár ľudí siahlo po mečoch, ktoré nemali.

Percy ju zobral do náručia. Začali sa bozkávať a chvíľku im na ničom inom nezáležalo. Na zem by pokojne mohol dopadnúť asteroid a vyhladiť všetok život, a Annabeth by to bolo jedno. Percy voňal morským vzduchom. Pery mal slané.

Chaluhový mozoček, pomyslela si opojene.

Percy sa odtiahol a prezeral si jej tvár. „Pri všetkých bohoch, ani na um by mi nezišlo…“

Annabeth ho chytila za zápästie a prehodila ho cez plece. Percy dopadol na kamennú dlažbu. Rimania zhíkli. Niektorí bežali dopredu, ale Reyna ich zarazila: „Stojte! Pokoj!“

Annabeth sa kolenom oprela Percymu o prsia. Predlaktie mu pritisla pod krk. Bolo jej jedno, čo si Rimania pomyslia. Vzkypela v nej nahromadená zlosť – uzol starostí a horkosti, ktorý v sebe nosila od minulej jesene.

„Ak ma ešte niekedy opustíš,“ prepaľovala ho pohľadom, „prisahám pred všetkými bohmi, že…“

Percy mal ešte tú drzosť zasmiať sa. Chumáč horúcich citov v Annabeth sa odrazu rozpustil.

„To varovanie beriem,“ vydýchol. „Tiež si mi chýbala.“

Annabeth sa zdvihla a pomohla mu vstať. Veľmi rada by ho znovu pobozkala, no ovládla sa.

Jason si odkašlal. „Tak teda… Super, že sme naspäť.“

Predstavil Reyne Piper, ktorá vyzerala trochu naštvaná, že nemohla predniesť, čo si pripravila, a potom Lea. Ten sa usmial a ukázal jej véčko na znamenie mieru.

„A toto je Annabeth,“ dodal Jason. „No za normálnych okolností netrieska ľudí o zem pri prvom stretnutí.“

Reyne zaiskrili oči. „Vieš iste, že nie si Rimanka, Annabeth? Alebo Amazonka?“

Annabeth nevedela, či to má byť poklona, ale natiahla ruku. „To robím iba svojmu chlapcovi,“ tvrdila. „Teší ma.“

Reyna jej pevne stisla ruku. „Vyzerá to, že toho musíme veľa prebrať. Centurióni!“

Z davu vystúpilo niekoľko rímskych táborníkov – zrejme dôstojníkov. Vedľa Percyho sa objavili tí dvaja, ktorých s ním Annabeth videla predtým. Urastený chalan s ázijskými črtami a vojenským zostrihom mal asi pätnásť rokov a vyzeral milo ako prerastený medvedík panda. Dievča bolo mladšie, asi trinásťročné, s jantárovými očami, čokoládovou pleťou a dlhými kučeravými vlasmi. Pod pazuchou malo zastrčenú prilbicu kavalérie.

Z ich postoja Annabeth vycítila, že sú Percymu blízki. Stáli vedľa neho tak ochranársky, akoby už spolu zažili množstvo dobrodružstiev. Potlačila žiarlivé bodnutie. Žeby Percy a to dievča… ale nie. Nijakú milostnú chémiu tam necítila. Annabeth sa celý život učila čítať v ľuďoch, bolo to umenie nevyhnutné na prežitie. Keby mala hádať, povedala by, že ten ázijský macko je priateľ toho dievčaťa, ale zrejme spolu dlho nechodia.

Nerozumela ešte jednej veci: na čo sa tá dievčina tak díva? Hľadela smerom k Piper a Leovi, zazerala na nich, akoby jedného z nich poznala a tá spomienka ju bolela.

Reyna medzitým vydávala rozkazy dôstojníkom: „Povedzte légii, nech odíde. Dakota, upozorni duchov kuchyne. Odkáž im, nech pripravia hostinu na privítanie. A Oktavián…“

„Ty pustíš votrelcov do tábora?“ Dopredu sa pretlačil vysoký tenký chalan s riedkymi svetlými vlasmi. „Reyna, oni nie sú spoľahliví…“

„Nevezmeme ich do tábora, Oktavián.“ Reyna ho schladila prísnym pohľadom. „Najeme sa tu, na fóre.“

„Hej, to je omnoho lepšie,“ zašomral Oktavián. Zdalo sa, že iba on neuznáva Reyninu autoritu. Bol vychudnutý a bledý a za opaskom mu ktovieprečo viseli tri plyšové medvedíky. „Máme byť pokojní – v tieni ich bojovej lode?!“

„Sú to naši hostia,“ sucho odvrkla Reyna. „Prijmeme ich priateľsky a porozprávame sa s nimi. Ako augur by si mal zapáliť obetu a poďakovať bohom za to, že nám sem Jasona bezpečne dopravili.“

„Super nápad,“ zamiešal sa do toho Percy. „Choď si páliť medvedíky, Oktavián.“

Reyna sa snažila potlačiť smiech. „Rozkazy máte. Choďte.“

Dôstojníci sa rozišli. Oktavián zazrel na Percyho nevýslovne zhnuseným pohľadom. Potom si opäť podozrievavo premeral Annabeth a odišiel.

Percy vkĺzol rukou do Annabethinej dlane. „Z Oktaviána si nič nerob,“ ubezpečil ju.

„Väčšina Rimanov je v pohode – ako tu Frank a Hazel a Reyna. Nič sa tu nestane.“

Annabeth zacítila, akoby jej niekto okolo hrdla hodil studený uterák. Znovu začula tlmený smiech, akoby ju ten niekto sledoval z lode až sem.

Pozrela hore na Argo II. Mohutný bronzový trup lode sa leskol v slnečnom jase. Niečo jej našepkávalo, že najradšej by Percyho hneď uniesla, vyšplhala sa s ním na palubu a zmizla odtiaľto, kým je to možné.

Nedokázala sa zbaviť pocitu, že sa čosi strašne pokazí. A rozhodne nemienila riskovať, že o Percyho znovu príde.

„Nič sa tu nestane,“ opakovala a pokúšala sa tomu uveriť.

„Výborne,“ prikývla Reyna. Obrátila sa k Jasonovi a Annabeth si uvedomila, že v jej očiach zazrela akýsi žiadostivý lesk. „Zorganizujeme primerané stretnutie a porozprávame sa.“

III
ANNABETH

Annabeth ľutovala, že nemá chuť na jedlo, lebo Rimania vedeli hodovať.

Na fórum presťahovali pohovky a nízke stolíky, takže to pripomínalo výstavu nábytku. Rimania vylihovali v skupinkách po desiatich alebo dvadsiatich, rozprávali sa a smiali, zatiaľ čo im nad hlavami vírili veterné nymfy – aury – a roznášali nekonečný výber sendvičov, pizze, zemiakových lupienkov, studených nápojov a čerstvo upečených sušienok. V dave poletovali fialoví duchovia – lárovia – v tógach a legionárskej zbroji. Na kraji hostiny pobehovali od stola k stolu satyrovia (nie, tu sú to fauni, opravila sa Annabeth) a žobrali o jedlo a drobné. Na poliach neďaleko šantil bojový slon s Pani O’Learovou, deti sa hrali na naháňačku okolo Terminusových sôch lemujúcich hranice mesta.

Celý výjav bol tak dôverne známy a zároveň aj celkom cudzí, že sa z toho Annabeth krútila hlava.

Nechcela nič, len byť s Percym – a najradšej sama. Vedela, že bude musieť počkať. Ak má ich výprava uspieť, potrebujú týchto Rimanov, a to znamenalo trochu ich spoznať a nadviazať s nimi priateľské vzťahy.

Reyna a zopár jej dôstojníkov (vrátane blondiaka Oktaviána, ktorý sa práve vrátil z pálenia plyšového medvedíka, obvyklej obety bohom) sedeli s Annabeth a zvyškom lodnej posádky. Percy sa k nim pridal so svojimi dvoma novými priateľmi – Frankom a Hazel.

Keď na stole pristálo tornádo tanierov s jedlom, Percy sa naklonil k Annabeth a zašepkal: „Chcem ti ukázať Nový Rím. Poprechádzame sa iba my dvaja. Ty a ja. Je to tu super.“

Annabeth by sa mala tešiť. Iba ty a ja, to bolo presne to, po čom túžila. No namiesto toho sa jej hrdlo stiahlo zlosťou. Ako môže Percy hovoriť o tomto mieste s takým nadšením? A čo Tábor polokrvných – ich tábor, ich domov?

Pokúšala sa nezízať na nové znaky na Percyho predlaktí – písmená SPQR, ako mal Jason.

V Tábore polokrvných dostávali polobohovia ako pamiatku na roky výcviku koráliky na krk. Kým Rimania človeku vypálili znamenie na kožu, akoby chceli povedať: Patríš nám. Navždy. Prehltla uštipačnú poznámku. „Fajn. Jasné.“

„Uvažoval som,“ spustil nervózne, „a dostal som taký nápad…“

Zmĺkol, lebo Reyna si práve pripíjala na priateľstvo.

Keď sa popredstavovali, začali si Rimania a Annabethina posádka navzájom rozprávať príbehy. Jason vysvetlil, ako sa dostal do Tábora polokrvných bez spomienok a ako sa s Piper a Leom vybrali zachrániť bohyňu Héru (alebo Juno, ako sa vám páči – bola rovnako otravná v gréckej aj rímskej podobe) z väzenia vo Vlčom dome v severnej Kalifornii.

„Vylúčené!“ skočil mu do reči Oktavián. „To je naše najposvätnejšie miesto. Keby tam Giganti väznili bohyňu…“

„Boli by ju zničili,“ vyhlásila Piper. „Potom by z toho obvinili Grékov a rozpútali vojnu medzi tábormi. Teraz čuš a nechaj Jasona dohovoriť.“

Oktavián otvoril ústa, no nevydal ani hláska. Annabeth sa Piperine čaroslová naozaj páčili. Všimla si, že sa Reyna díva na Piper a potom na Jasona a mraští čelo, akoby si práve uvedomila, že tí dvaja patria k sebe.

„Skrátka,“ pokračoval Jason, „tak sme sa dozvedeli o bohyni Zeme Gai. Ešte vždy napoly spí, ale práve ona oslobodila obludy z Tartaru a prebudila Gigantov. Porfyrión, ten ich vodca, s ktorým sme bojovali pri Vlčom dome, vravel, že sa sťahuje na prastarú pôdu – rovno do Grécka. Plánuje zobudiť Gaiu a zničiť bohov… ako to vravel? Vytrhnutím z koreňov.“

Percy zamyslene prikývol. „Tu Gaia takisto nezaháľala. Sami sme sa s tou hlinenou tvárou stretli.“

Percy vyrozprával ich príbeh. Vykreslil, ako sa zobudil pri Vlčom dome a vôbec nič si nepamätal, iba jediné meno – Annabeth.

Keď to Annabeth počula, len-len že sa nerozplakala. Percy im opísal, ako putovali s Frankom a Hazel na Aljašku – ako porazili obra Alkyonea, oslobodili boha smrti Thanata, vrátili sa so stratenou štandardou zlatého orla do rímskeho tábora a odrazili útok armády Gigantov.

Keď Percy skončil, Jason s uznaním zahvízdal. „Už sa nečudujem, že z teba urobili prétora.“

Oktavián zafučal. „To znamená, že teraz máme troch prétorov! Pravidlá jasne dovoľujú iba dvoch!“

„Výborné na tom je,“ uškrnul sa Percy, „že sme s Jasonom obaja nad tebou. Takže ti obaja môžeme prikázať, aby si držal hubu.“

Oktaviánova tvár sa sfarbila skoro ako tričko Rimanov. Jason s Percym si tľapli do dlaní. Dokonca aj Reyne sa podarilo usmiať, i keď mala v očiach búrku.

„Ten problém s prebytočným prétorom vyriešime neskôr,“ mávla rukou. „Teraz nám robia starosti vážnejšie veci.“

„Odstúpim v prospech Jasona,“ pokrčil plecami Percy. „To je fuk.“

„To je fuk?!“ Oktavián sa skoro zadusil. „Rímske prétorstvo a ty povieš to je fuk?!“

Percy si ho nevšímal a obrátil sa na Jasona. „Ty si brat Thalie Graceovej, však? Fíha, veľmi sa na seba nepodobáte.“

„Hej, všimol som si,“ prikývol Jason. „V každom prípade vďaka, že si pomohol táboru, keď som bol preč. Parádna práca.“

„Aj ja si myslím,“ uznal Percy.

Annabeth ho kopla do píšťaly. Nerada rušila taký sľubne sa vyvíjajúci chalanský románik, no Reyna mala pravdu: bolo treba prebrať vážne veci. „Musíme sa poradiť o Veľkom proroctve. Zdá sa, že vy Rimania ho tiež poznáte, pravda?“

Reyna prikývla. „Voláme ho Proroctvo siedmich. Oktavián, ty si si ho zapamätal?“

„Jasné,“ zahučal. „Ale, Reyna…“

„Prednes ho, prosím. A láskavo nie po latinsky.“

Oktavián si vzdychol. „Sedem ich odpovie volaniu tomu. Svet musí padnúť vinou ohňa či hromu…“

„S posledným výdychom prísaha rozdrví,“ nadviazala Annabeth, „nepriateľa v zbroji pred Bránou smrti.“

Všetci na ňu upreli oči – okrem Lea, ktorý vyrobil z vrecúška s hliníkovou fóliou od tacos veterník a pchal ho pomedzi lietajúcich duchov vetra.

Annabeth nevedela, prečo vyriekla tie riadky proroctva. Jednoducho cítila, že to musí urobiť. Frank, ten veľký chalan, sa naklonil a fascinovane na ňu hľadel, akoby sa jej na čele objavilo tretie oko. „Je pravda, že si dcéra Min… teda Atény?“

„Áno,“ prisvedčila a odrazu zneistela. „Čo je na tom čudné?“

Oktavián sa zasmial. „Ak si naozaj dieťa bohyne múdrosti…“

„Tak dosť,“ vyštekla Reyna. „Annabeth je, čo tvrdí. Prišla sem s mierovými úmyslami. Okrem toho…“ Premerala si ju s neochotným uznaním. „Percy ťa veľmi chválil.“

Annabeth chvíľu trvalo, kým rozlúštila podtón v Reyninom hlase. Percy sklonil hlavu a odrazu ho najviac zaujímal jeho cheeseburger.

Annabeth očervenela. Pre všetkých bohov… Reyna sa pokúsila zbaliť Percyho. To vysvetľovalo ten nádych horkosti, možno aj závisti v jej slovách. A Percy ju odmietol kvôli nej.

V tej chvíli Annabeth odpustila tomu bláznivému chlapcovi všetko, čo urobil zle. Najradšej by sa mu hodila okolo krku, no ovládla sa.

„Hm, vďaka,“ odvetila Reyne. „Jedným slovom, niečo z proroctva sa vysvetľuje. Nepriateľ v zbroji pred Bránou smrti… to znamená Rimania a Gréci. Musíme spojiť sily a nájsť bránu.“

Hazel, tá dievčina s prilbicou kavalérie a s dlhými kučeravými vlasmi, zhrabla niečo vedľa svojho taniera. Vyzeralo to ako veľký rubín, no kým sa Annabeth stihla lepšie prizrieť, zastrčila si ho do vrecka na rifľovej košeli.

„Môj brat Nico šiel tú bránu hľadať,“ oznámila.

„Počkať,“ zarazila ju Annabeth. „Nico di Angelo? On je tvoj brat?“

Hazel prikývla, akoby to bola samozrejmosť. Annabeth sa vynorili v mysli ďalšie otázky, ale myšlienky jej už teraz vírili v hlave ako Leov veterník. Rozhodla sa, že to zatiaľ nechá tak. „Fajn, čo si chcela povedať?“

„Zmizol.“ Hazel si oblizla pery. „Bojím sa… Neviem to isto, ale myslím, že sa mu niečo stalo.“

„Pohľadáme ho,“ sľúbil Percy. „Aj tak musíme nájsť Thanatovu Bránu smrti. Thanatos nám povedal, že obidve odpovede nájdeme v Ríme – teda v pôvodnom Ríme. To je cestou do Grécka, nie?“

„To vám povedal Thanatos?“ Annabeth sa pokúšala stráviť ešte navyše túto vec. „Boh smrti?“

Stretla sa s mnohými bohmi. Dokonca bola aj v podsvetí. No Percyho historka o tom, ako oslobodili stelesnenie samej smrti, jej naozaj naháňala hrôzu.

Percy zahryzol do cheeseburgera. „Teraz keď je Smrť zase v poriadku, obludy sa rozpadnú a vrátia sa do Tartaru ako predtým. Ale kým je Brána smrti otvorená, budú sa jednoducho neprestajne vracať.“

Piper si krútila pierkom vo vlasoch. „Ako keď voda presakuje z priehrady,“ prikývla.

„Hej,“ usmial sa Percy. „Taký priehradový problém.“

„Čo?“ spýtala sa Piper.

„Ale nič,“ odbil ju. „Len taký súkromný žartík. Ide o to, že musíme nájsť bránu a zavrieť ju, skôr ako sa vyberieme do Grécka. Iba tak máme šancu poraziť Gigantov a zariadiť, aby zostali porazení.“

Reyna si vzala jablko z tácky s ovocím, ktorá sa vznášala okolo. Obrátila ho v prstoch a prezerala si tmavočervenú šupku. „Navrhuješ výpravu do Grécka s vašou vojnovou loďou? Uvedomuješ si, že tá antická pôda – a celé Mare Nostrum – je nebezpečné miesto?“

„Aký nos?“ spýtal sa Leo.

„Mare Nostrum,“ vysvetlil mu Jason. „Naše more. Tak nazývali starí Rimania Stredozemné more.“

Reyna prikývla. „Tá oblasť, ktorá bola kedysi Rímskou ríšou, nie je iba rodiskom bohov. Je to aj pôvodný domov oblúd – Titanov, Gigantov… a ešte horších vecí. Ak je cestovanie pre polobohov nebezpečné tu v Amerike, tam to bude desať ráz horšie.“

„Vravela si, že to na Aljaške bude veľmi zlé,“ pripomenul jej Percy. „A prežili sme to.“

Reyna pokrútila hlavou. Otočila jablkom v ruke a nechtami doň vykrojila maličké polmesiačiky.

„Percy, cestovanie po Stredomorí je úplne iná úroveň nebezpečenstva. Rímski polobohovia tam nemajú prístup už celé stáročia. Nijaký hrdina so zdravým rozumom by sa tam nevybral.“

„Tak na to sa presne hodíme!“ zaškeril sa Leo spoza svojho veterníka. „Pretože sme všetci šialení, nie? Okrem toho, Argo II je špičková vojnová loď. Tá nás tam dopraví.“

„Musíme sa poponáhľať,“ dodal Jason. „Neviem presne, čo majú Giganti za lubom, ale Gaia je čoraz viac pri vedomí. Dostáva sa do snov, objavuje sa na čudných miestach, privoláva silnejšie a silnejšie obludy. Musíme Gigantov zastaviť, prv než sa im podarí celkom ju zobudiť.“

Annabeth sa otriasla. V poslednom čase mala nočných môr plné zuby.

„Sedem z nich odpovie volaniu tomu,“ zarecitovala. „Členovia výpravy musia byť z obidvoch táborov. Jason, Piper, Leo a ja. To sme štyria.“

„A ja,“ pridal sa Percy. „A tiež Hazel a Frank. Dohromady sedem.“

„Čo?“ Oktavián vyskočil. „A my sa s tým máme iba tak zmieriť? Bez hlasovania v senáte? Bez poriadnej rozpravy? Bez…“

„Percy!“ Hnal sa k nim Kyklop Tyson s Pani O’Learyovou v pätách. Na chrbte pekelného psa sedela tá najvychudnutejšia Harpya, akú kedy Annabeth videla – chorobne vyzerajúca dievčina s riedkymi ryšavými vlasmi, v šatách z vrecoviny a krídlami z červeného peria.

Annabeth nevedela, odkiaľ prišla, no zahrialo ju pri srdci, keď videla Tysona v roztrhanej flanelovej košeli a v rifliach, s naruby obrátenou zástavou SPQR okolo krku. S Kyklopmi mala zopár zlých skúseností, ale na Tysona si potrpela. Navyše to bol Percyho nevlastný brat (dlhá historka), takže pre ňu skoro jedna rodina.

Tyson sa zastavil pri ich pohovke a zalomil svalnatými rukami. Vo veľkom hnedom oku sa mu odrážal strach. „Ella sa bojí,“ oznámil.

„Nie-nie lode,“ šomrala Harpya popod nos a prudko si potiahla pierka. „Titanic, Lusitania, Pax… Lode nie sú pre Harpye.“

Leo si ju pohrdlivo premeral. Pozrel na Hazel, ktorá sedela vedľa neho. „To kuracie dievča porovnáva moju loď s Titanikom?“

„To nie je kura.“ Hazel odvrátila zrak, akoby ju Leo znervózňoval. „Ella je Harpya. Je iba trochu… citlivá.“

„Ella je dobrá,“ vyhlásil Tyson. „A vydesená. Musí ísť preč, no na lodi nepôjde.“

„Lode nie,“ opakovala Ella. Zrazu pozrela priamo na Annabeth. „Smola. Á, tu ju máme. Múdrosti dcéra, nes samoty bremä…“

„Ella!“ Frank prudko vstal. „Teraz na to nie je najlepší…“

„Znamenie Atény zahorí v Ríme,“ pokračovala Ella, prikryla si dlaňami uši a zvýšila hlas.

„Dvojčatá uväznia v bronzovom džbáne anjela, ktorý pozná kľúč od Brány smrti. Záhuba Gigantov je zlatá a biela, vytrhnutá v bolestiach z tkaného diela.“

Tie slová zapôsobili, akoby niekto hodil na stôl zábleskový granát. Všetci zízali na Harpyu. Nikto nič nepovedal. Annabeth sa rozbúchalo srdce. Znamenie Atény… Odolala nutkaniu skontrolovať si vrecko, ale cítila, ako sa v ňom rozpaľuje minca – prekliaty dar od matky. Nasleduj znamenie Atény. Pomsti ma.

Navôkol ďalej zneli zvuky hostiny, ale tlmené a vzdialené, akoby sa ich zhluk pohoviek ponoril do akejsi tichšej dimenzie.

Percy sa spamätal ako prvý. Vstal a chytil Tysona za ruku.

„Mám nápad!“ vyhlásil s falošným nadšením. „Čo keby si zobral Ellu na vzduch? Ty a Pani O’Learyová…“

„Moment.“ Oktavián schytil plyšového medvedíka a roztrasenými rukami ho začal škrtiť. Oči upieral na Ellu. „Čože to vravela? Znelo to ako…“

„Ella veľa číta,“ vyhŕkol Frank. „Našli sme ju v knižnici.“

„Áno,“ pridala sa Hazel. „Možno to našla v nejakej knihe.“

„Knihy,“ vydýchla Ella zasnívane. „Ella miluje knižky.“

Teraz keď Harpya povedala svoje, vyzerala, že sa jej uľavilo. Usadila sa so skríženými nohami na chrbte Pani O’Learyovej a narovnávala si perie.

Annabeth vyslala k Percymu spýtavý pohľad. On, Frank a Hazel očividne niečo tajili. Takisto bolo jasné, že Ella odriekala proroctvo – proroctvo, ktoré sa týkalo jej.

Percy ju vyzýval očami: Pomôž mi.

„To bolo proroctvo,“ trval na svojom Oktavián. „Znelo to ako proroctvo.“

Nikto neodpovedal.

Annabeth si nebola celkom istá, čo sa deje, ale chápala, že Percymu hrozí nejaký malér. Prinútila sa zasmiať. „Vážne, Oktavián? Možno sú Harpye tu, na rímskej strane, iné. Tie naše majú rozum iba ak na upratovanie zrubov a varenie. U vás bežne veštia budúcnosť? Radíš sa s nimi pri svojich predpovediach?“

Jej slová zaúčinkovali podľa jej predstáv. Rímski dôstojníci sa nervózne zasmiali. Niektorí si premerali Ellu, potom sa zadívali na Oktaviána a odfúkli si. Predstava, že by kuracia dáma vyslovila proroctvo, sa videla Rimanom rovnako absurdná ako Grékom.

„Ja, hm…“ Oktavián pustil medvedíka. „Nie, ale…“

„Iba chrlí vety z nejakej knihy,“ pokúšala sa ho presvedčiť Annabeth, „ako vraví Hazel. Okrem toho my už máme pravé proroctvo.“

Obrátila sa k Tysonovi. „Percy má pravdu. Čo keby si zobral Ellu a Pani O’Learyovú a niekam ste sa popozerali cez tiene? Neprekáža to Elle?“

„Veľké psy sú dobré,“ zacitovala Ella. „Film Old Yeller, 1957, scenár Fred Gibson a William Tunberg.“

Annabeth nevedela, ako si tú odpoveď vysvetliť, no Percy sa usmial, akoby bolo po probléme.

„Super! Pošleme vám odkaz od Iris, keď budeme hotoví, a potom sa stretneme.“

Rimania hľadeli na Reynu a čakali, ako rozhodne. Annabeth zadržala dych.

Reyna sa zatvárila tajuplne. Obzerala si Ellu, ale Annabeth netušila, čo si myslí.

„Dobre,“ súhlasila nakoniec prétorka. „Tak bežte.“

„Fajn!“ Tyson obišiel pohovky a každého prudko objal – dokonca aj Oktaviána, ktorý to neprijal práve najnadšenejšie. Potom Kyklop s Ellou vyliezli Pani O’Learyovej na chrbát a pekelný pes odskákal z fóra. Ponorili sa priamo do tieňa steny senátu a zmizli.

„Tak.“ Reyna odložila nedojedené jablko. „V jednom má Oktavián pravdu, skôr než pustíme našich legionárov na výpravu, musíme získať súhlas senátu – najmä keď ide o takú nebezpečnú výpravu, ako tvrdíte.“

„Celá tá vec zaváňa zradou,“ zašomral Oktavián. „Tá triréma nie je nijaká mierová loď!“

„Poď sa pozrieť na palubu,“ vyzval ho Leo. „Poukazujem ti tam všetko. Vyskúšaš si kormidlovanie. Ak ti to pôjde, dostaneš papierovú kapitánsku čiapku.“

Oktavián sa zlostne nadýchol. „Ako si dovoľuješ…“

„Dobrý nápad,“ prerušila ho Reyna. „Oktavián, choď s ním. Bež si prezrieť loď. Schôdza senátu sa začne o hodinu.“

„Ale…“ Oktavián sa zarazil. Z Reyninho výrazu zrejme vytušil, že ďalšie dohadovanie by mu nepomohlo a mohlo by ohroziť jeho zdravie. „Fajn.“

Leo vstal. Obrátil sa na Annabeth a jeho úsmev sa zmenil. Stalo sa to tak rýchlo, až si Annabeth myslela, že sa jej to iba zdá, no chvíľku to vyzeralo, akoby na Leovom mieste stál niekto iný, chladne sa usmieval a kruto mu blýskali oči. Potom Annabeth zažmurkala a Leo bol zase normálny starý Leo a šibalsky sa škeril ako obyčajne.

„Hneď sme naspäť,“ povedal. „To bude niečo.“

Hrozne ju zamrazilo. Keď Leo a Oktavián zamierili k povrazovému rebríku, pomyslela si, že ich zadrží, aby nikde nechodili – ale ako by to vysvetlila? Prizná sa pred všetkými, že začína šalieť, vidí čudné veci a mrazí ju?

Veterné nymfy začínali odnášať taniere.

„Hm, Reyna,“ ozval sa Jason, „keby si nemala nič proti tomu, rád by som sa tu s Piper pred schôdzou senátu poprechádzal. Nikdy v Novom Ríme nebola.“

Reyne skamenela tvár.

Annabeth nerozumela, ako môže byť Jason taký nechápavý. Čo naozaj nevie, ako veľmi ho má Reyna rada? Annabeth to bolo úplne jasné. Žiadať, aby mohol svojmu novému dievčaťu ukázať Reynino mesto, bolo ako sypať prétorke soľ do rany.

„Iste,“ odvetila Reyna chladne.

Percy chytil Annabeth za ruku. „Hej, aj ja. Rád by som Annabeth ukázal…“

„Nie!“ vyštekla Reyna.

Percy sa zamračil. „Čože?“

„Chcem sa s Annabeth pozhovárať,“ oznámila mu Reyna. „Sama, ak ti to neprekáža, kolega prétor.“

Jej tón jasne prezrádzal, že o povolenie nežiada.

Annabeth prebehol po chrbte mráz. Premýšľala, čo má Reyna za lubom. Možno sa prétorke nepáči, že hneď dvaja chalani, ktorí jej dali košom, chcú sprevádzať svoje dievčatá po jej meste. Alebo jej možno naozaj chcela medzi štyrmi očami niečo prezradiť. Annabeth však vôbec, ale vôbec nebolo po chuti zostať sama a neozbrojená s rímskou vodkyňou.

„Poď, dcéra Atény.“ Reyna vstala z pohovky. „Poď so mnou.“

IV
ANNABETH

Annabeth by najradšej Nový Rím nenávidela. No ako budúca architektka musela obdivovať terasovité záhrady, fontány a chrámy, kľukaté ulice s okrúhlymi dlažbovými kameňmi a žiarivé biele vily. Po vojne s Titanmi vlani v lete sa pustila do vysnívanej práce, do prestavby palácov na hore Olymp. Keď teraz kráčala v tomto miniatúrnom meste, neprestajne jej čosi schádzalo na um: Kupolu som mala postaviť takto. Veľmi sa mi páči, ako tie stĺpy vybiehajú na nádvorie. Ten, kto vybudoval Nový Rím, do toho projektu očividne vložil veľa času a lásky.

„Máme tých najlepších architektov a staviteľov na svete,“ poznamenala Reyna, akoby jej čítala myšlienky. „Rím ich mal odjakživa, už za antických čias. Veľa polobohov po službe v légii zostane žiť tu. Chodia na univerzitu. Usadia sa a založia si rodiny. Myslela som si, že to Percyho zaujíma.“

Annabeth premýšľala, čo má toto znamenať. Musela sa mračiť viac, ako si uvedomovala, lebo Reyna sa zasmiala.

„Jasné, si bojovníčka,“ pokývala prétorka hlavou. „Máš oheň v očiach.“

„Prepáč.“ Annabeth sa pokúšala potlačiť ten nevraživý pohľad.

„To nič. Ja som dcéra Bellony.“

„Rímskej bohyne vojny?“

Reyna prikývla. Obrátila sa a zahvízdala, akoby privolávala taxík. O chvíľku k nej pribehli dva kovové psy – mechanické chrty, jeden strieborný a druhý zlatý. Obtreli sa Reyne o nohy a premeriavali si Annabeth ligotavými rubínovými očami.

„Moji miláčikovia,“ predstavila ich Reyna. „Aurum a Argentum. Nevadí ti, keď pôjdu s nami?“

Annabeth mala zase pocit, že to nebola žiadosť. Všimla si, že chrty majú zuby ako oceľové hroty šípov. V meste síce neboli povolené zbrane, ale Reynini maznáčikovia by ju aj tak roztrhali na kúsky, keby sa im zachcelo.

Reyna ju zaviedla do vidieckej kaviarne. Čašník ju očividne poznal. Usmial sa a podal jej pohárik, ďalší ponúkol Annabeth.

„Dáš si?“ spýtala sa Reyna. „Robia tu výbornú horúcu čokoládu. Nie je to vlastne rímsky nápoj…“

„Ale čokoláda je univerzálna,“ dokončila Annabeth.

„Presne tak.“

Bolo teplé júnové popoludnie, ale Annabeth vďačne pohár prijala. Šli ďalej a Reynine psy pobehovali okolo nich.

„V našom tábore,“ začala Reyna, „je Aténa Minerva. Vieš, v čom sa líši jej rímska podoba?“

Annabeth o tom ešte nepremýšľala. Spomenula si, ako Terminus nazval Aténu tamtou bohyňou, vyznelo to dosť hanlivo. A Oktavián sa správal, akoby samotná Annabethina existencia bola urážka.

„Mám pocit, že tu Minerva nie je… no, tak veľmi uctievaná?“

Reyna odfúkla paru z pohárika. „My Minervu uznávame. Je to bohyňa remesiel a múdrosti… no nie je to pravá bohyňa vojny. Pre Rimanov nie. Je to tiež panenská bohyňa ako Diana… tá, ktorú nazývate Artemis. Nenájde sa tu žiadne Minervino dieťa. Tá predstava, že by Minerva mala deti – no, úprimne, to nás trochu šokuje.“

„Aha.“ Annabeth cítila, ako sa červená. Nechcela zachádzať do podrobností okolo Aténiných detí – ako sa rodia priamo z mysle bohyne, rovnako ako sama Aténa vyskočila z hlavy Diovi. Keď o tom Annabeth rozprávala, vždy sa cítila rozpačito, ako keby bola hračkou prírody. Ľudia sa jej často pýtali, či má pupok, keď sa narodila tak zázračne. Isteže mala pupok. Nevedela vysvetliť, ako je to možné. A vlastne to ani nechcela vedieť.

„Chápem, že vy Gréci vnímate veci inak ako my,“ pokračovala Reyna. „No Rimania berú prísahy panenstva veľmi vážne. Napríklad Vestálky… keby porušili prísahu a do niekoho sa zaľúbili, pochovali by ich zaživa. Takže tá predstava, že by panenská bohyňa mala deti…“

„Rozumiem.“ Horúca čokoláda odrazu Annabeth chutila ako prach. Nečudo, že na ňu Rimania pokukovali tak zvláštne. „Nemám existovať. A aj keby ste v tábore mali deti Minervy…“

„Neboli by ako ty…“ dopovedala Reyna. „Boli by to remeselníci, umelci, možno nejakí poradcovia, ale nie bojovníci. Nie vodcovia nebezpečných výprav.“

Annabeth sa chcela brániť, že ona nie je vodca výpravy. Oficiálne nie. No zišlo jej na um, čo by na to povedali kamaráti z Arga II. Posledných niekoľko dní čakali rozkazy od nej – dokonca aj Jason, hoci by sa mohol vytasiť s tým, že je synom Jupitera, a tréner Hedge, ktorý nepočúval rozkazy nikoho.

„A ďalšie veci.“ Reyna luskla prstami a pribehol k nej zlatý pes Aurum. Prétorka ho poškrabkala za ušami. „Tá Harpya Ella… to bolo proroctvo, čo povedala. Vieme to obidve, pravda?“

Annabeth preglgla. Niečo v rubínových očiach psa ju znepokojovalo. Počula, že psy vedia vycítiť strach, dokonca zaznamenať zmeny v ľudskom dychu a v rytme srdca. Nevedela, či to platí aj pre čarovných kovových domácich miláčikov, ale usúdila, že bude lepšie neklamať.

„Znelo to ako proroctvo,“ pripustila. „Ale ja som Ellu videla dnes po prvý raz a tie verše som nikdy predtým nepočula.“

„Ja áno,“ pripustila Reyna. „Aspoň niektoré…“

Kúsok od nich zabrechal strieborný pes. Z neďalekej uličky vybehla skupina detí, obklopila Argenta, hladkala ho a smiala sa, zo zubov ostrých ako britvy si nič nerobila.

„Musíme ísť ďalej,“ pohnala ju Reyna.

Vystupovali kľukatou cestou do kopca. Chrty opustili deti a bežali za svojou paňou. Annabeth pokukovala po Reyne. Vyjavila sa jej nejasná spomienka – to, ako si Reyna dávala vlasy za uši, ten strieborný prstienok s fakľou a mečom…

„Už sme sa stretli,“ šepla Annabeth. „Bola si omnoho mladšia, myslím.“

Reyna jej venovala odmeraný úsmev. „Výborne. Percy si na mňa nespomenul. Jasné, hovorili ste najmä s mojou staršou sestrou Hyllou, tá je teraz kráľovnou Amazoniek. Odišla z tábora práve dnes ráno, predtým ako ste dorazili. V každom prípade, keď sme sa stretli naposledy, bola som iba slúžka v dome Kirké.“

„Kirké…“ Annabeth si spomenula na návštevu na ostrove čarodejníc. Mala vtedy trinásť. S Percym ich tam vyplavilo z Mora oblúd. Hylla ich privítala, pomohla Annabeth, aby vyzerala lepšie, dala jej krásne šaty, navrhla nový účes a ako sa maľovať. Kirké ju vábila: ak zostane na ostrove, získa čarovný výcvik a neuveriteľnú silu. Annabeth to trochu lákalo, kým jej nedošlo, že je to pasca a že čarodejnica premenila Percyho na morča. (To posledné sa jej videlo veľmi smiešne, keď všetko prekonali, no vtedy ju to desilo.) A Reyna… bola jednou zo slúžok, ktoré Annabeth česali vlasy.

„Ty…“ vydýchla Annabeth prekvapene. „A Hylla je kráľovnou Amazoniek? Ako ste sa vy dve…?“

„To je na dlhé rozprávanie,“ odbila ju Reyna. „Ale veľmi dobre sa na teba pamätám. Bola si statočná. Nikdy som nezažila, žeby niekto odmietol pohostinnosť Kirké, nie to, žeby ju ešte aj prekabátil. Nečudujem sa, že ťa má Percy rád.“

Znelo to trošku ľútostivo. Annabeth usúdila, že najlepšie bude mlčať.

Vyšli hore na kopec, na terasu nad celým údolím.

„Toto je moje obľúbené miesto,“ zdôverila sa Reyna. „Záhrada boha Bakchusa.“

Nad hlavami mali baldachýn z pergoly zarastenej viničom. V zemoleze a v jazmíne bzučali včely a popoludňajší vzduch to napĺňalo opojnou zmesou vôní. Uprostred terasy stála Bakchusova socha v akejsi baletnej póze iba v bedrovej zásterke, s plnými lícami a našpúlenými perami, a chrlila vodu do fontány.

Napriek svojim obavám sa Annabeth skoro rozosmiala. Poznala toho boha v gréckej podobe ako Dionýza – alebo pána D., ako ho volali v Tábore polokrvných. Keď videla výstredného starého riaditeľa tábora zvečneného v kameni, s plienkou a ako vracia vodu, trochu sa jej pozdvihla nálada.

Reyna zastala na okraji terasy. Výhľad stál za ten výstup. Pod nimi sa rozprestieralo celé mesto ako 3D mozaika. Na juhu za jazerom sa na pahorku tiesnil zhluk chrámov. Na severe sa k pohoriu Berkeley Hills ťahal akvadukt. Pracovné čaty tam opravovali zhorenú časť, zrejme poškodenú v nedávnom boji.

„Chcela som to od teba počuť,“ začala Reyna.

Annabeth sa obrátila. „Počuť odo mňa čo?“

„Pravdu,“ rozhodila ruky Reyna. „Presvedč ma, že neurobím chybu, keď ti uverím. Rozprávaj mi o sebe. Povedz mi o Tábore polokrvných. Tvoja kamarátka Piper vie čarovať slovami. Prežila som dosť času s Kirké, poznám čarovnú reč. Tomu, čo vraví ona, veriť nemôžem. A Jason… No, ten sa zmenil. Zdá sa mi taký neprítomný, akoby už ani nebol poriadny Riman.“

Ukrivdenosť znela v jej hlase ostro ako sklené črepiny. Annabeth uvažovala, či aj ona sama takto rozprávala celé tie mesiace, keď hľadala Percyho. Hlavné je, že svojho chlapca našla. Reyna však nijakého nemala. Bola zodpovedná za chod celého tábora úplne sama. Annabeth cítila, že Reyne sa Jason páčil. Ale on zmizol a potom sa vrátil s novou priateľkou. Medzitým sa stal prétorom Percy, ale aj ten Reynu odmietol. A teraz prikvitne Annabeth a odvedie jej ho. Reyna zostane zase sama a bude musieť bojovať s úlohou určenou pre dvoch.

Keď Annabeth dorazila do Tábora Jupiter, bola pripravená s Reynou rokovať, dokonca s ňou aj bojovať, keby bolo treba. Netušila však, že ju bude ľutovať.

Nedala to najavo. Vedela, že Reyna nie je človek, ktorý by ľútosť ocenil.

Namiesto toho spustila o vlastnom živote. Hovorila o otcovi a nevlastnej mame a o dvoch nevlastných bratoch v San Franciscu, o tom, ako sa vo vlastnej rodine cítila cudzia. Rozprávala, ako utiekla z domu, keď mala iba sedem, našla si kamarátov Luka a Thaliu a dostala sa s nimi do Tábora polokrvných na Long Islande. Opísala Reyne tábor a roky, keď tam vyrastala. Vykreslila jej stretnutie s Percym a ich spoločné dobrodružstvá.

Reyna bola dobrá poslucháčka.

Annabeth mala sto chutí zdôveriť sa jej aj s problémami z posledného obdobia: ako sa pohádala s mamou, ako dostala striebornú mincu. Chcela jej opísať nočné mory, ktoré ju trápia, strach, ktorý ju tak ochromoval, že sa skoro rozhodla nejsť na túto výpravu. No nevedela sa prinútiť, aby sa až tak pred prétorkou odhalila.

Keď Annabeth skončila rozprávanie, Reyna sa zadívala na Nový Rím. Kovové psy vetrili v záhrade, lapali včely v zemoleze. Nakoniec Reyna ukázala na zhluk chrámov na vzdialenom kopci.

„Vidíš tú malú červenú budovu, tam na severnej strane? To je chrám mojej mamy Bellony.“

Obrátila sa k Annabeth. „Na rozdiel od tvojej mamy nemá Bellona grécky náprotivok. Je celkom iba rímska. Je to bohyňa ochrany vlasti.“

Annabeth mlčala. O tej rímskej bohyni veľa nevedela. Ľutovala, že si to nenaštudovala, ale latinčina sa jej zdala omnoho ťažšia ako gréčtina. Dole pod nimi sa zaleskol trup Arga II, loď doplávala nad fórum ako obrovský bronzový balón na oslavu.

„Keď my Rimania ideme do vojny,“ pokračovala Reyna, „najskôr navštívime chrám Bellony. Je tam symbolický kus krajiny, ktorý predstavuje nepriateľské územie. Zabodneme doň kopiju na znamenie, že sme vo vojne. Vieš, Rimania vždy verili, že najlepšia obrana je útok. Len čo sa naši predkovia v antických časoch cítili ohrození susedmi, prepadli ich, aby ochránili samých seba.“

„Dobyli všetky okolité územia,“ prikývla Annabeth. „Kartágo, Galiu…“

„A Grécko.“ Reyna nechala tú poznámku visieť vo vzduchu. „Chcem tým povedať, Annabeth, že Rimania nemajú v povahe spolupracovať. Zakaždým keď sa grécki a rímski polobohovia stretli, bojovali proti sebe. Konflikty medzi nami odštartovali najstrašnejšie vojny v ľudských dejinách – najmä občianske vojny.“

„Nemusí to tak byť,“ namietla Annabeth. „Musíme spolupracovať, inak nás Gaia zničí všetkých.“

„Súhlasím,“ prisvedčila Reyna. „Ale dokážeme to? Čo ak to Juno naplánovala zle? Aj bohyňa sa môže mýliť.“

Annabeth čakala, či Reynu na mieste nezasiahne blesk alebo sa nepremení na páva. Nestalo sa nič.

Sama, žiaľ, Reynine pochybnosti chápala. Héra robila chyby. Annabeth mala kvôli tej panovačnej bohyni iba problémy. Nikdy jej neodpustí, že jej vzala Percyho, aj keď to bolo pre dobrú vec.

„Ja tej bohyni neverím,“ uznala Annabeth. „No kamarátom áno. Toto nie je podvod, Reyna. Môžeme spolupracovať.“

Reyna dopila čokoládu. Odložila pohárik na zábradlie terasy a zadívala sa cez údolie, akoby si predstavovala bojové línie.

„Verím ti, že to myslíš vážne. No ak sa vyberiete do antických krajov, najmä do samého Ríma, mala by si sa niečo dozvedieť o svojej matke.“

Annabeth napla ramená. „O mojej – o mojej matke?“

„Keď som žila na ostrove Kirké,“ hovorila Reyna, „mali sme tam množstvo návštevníkov. Raz, asi tak rok predtým, ako ste prišli s Percym, nám more prinieslo mladého muža. Bol napoly šialený od smädu a horúčavy. Plavil sa na mori dlhé dni. Dosť zmätene bľabotal, no tvrdil, že je synom Atény.“

Reyna zmĺkla, akoby čakala na reakciu. Annabeth netušila, kto by ten mladík mohol byť. Nevedela o nijakom inom Aténinom dieťati, ktoré vyplávalo do Mora oblúd, no aj tak cítila akýsi strach. Svetlo prebleskovalo viničom a tiene na zemi tancovali ako húf chrobákov.

„Čo sa stalo s tým polobohom?“ spýtala sa.

Reyna mávla rukou, akoby na tom nezáležalo. „Nuž, Kirké ho premenila na morča. Stal sa z neho dosť pojašený hlodavec. Ale predtým neprestajne mlel o svojej neúspešnej výprave. Tvrdil, že bol v Ríme a sledoval znamenie Atény.“

Annabeth sa chytila zábradlia, aby sa nezosypala.

„Áno,“ pokračovala Reyna, keď videla jej nepokoj. „Stále niečo mrmlal o dieťati múdrosti, znamení Atény a o skaze Gigantov, zlatej a bielej. Rovnaké veci, aké práve povedala Ella. Ty si o tom naozaj nikdy predtým nepočula?“

„Nie – nie tak, ako to vravela Ella,“ zašemotila Annabeth. Neklamala. To proroctvo nikdy predtým nepočula, ale matka ju poverila, že má sledovať znamenie Atény. Pomyslela na mincu vo vrecku a odrazu v nej začalo narastať hrozné podozrenie. Spomenula si na matkine jedovaté slová, na čudné nočné mory, ktoré ju prenasledovali v poslednom čase. „Ten poloboh – povedal ešte niečo o tej výprave?“

Reyna pokrútila hlavou. „Vtedy som netušila, o čom hovorí. Až omnoho neskôr, keď som sa stala prétorkou, som začala mať podozrenie.“

„Podozrenie… Aké?“

„Je taká legenda, ktorú si prétori Tábora Jupiter odovzdávajú po stáročia. Ak je pravdivá, možno to vysvetľuje, prečo spolu naše dva tábory nikdy nevychádzali. Môže to byť príčina nášho nepriateľstva. Kým sa ten starý problém konečne nevyrieši, vraví sa, že Rimania a Gréci nikdy nebudú žiť v mieri. A tá legenda hovorí o…“

Vzduch prerezal prenikavý zvuk. Annabeth kútikom oka zachytila záblesk.

Obrátila sa a zbadala, ako výbuch vyrazil nový kráter na fóre. Vzduchom preletela horiaca pohovka. Polobohovia sa v panike rozbehli na všetky strany.

„Giganti?“ Annabeth hmatala po dýke, ktorú, samozrejme, nemala. „Myslela som, že tá ich armáda bola porazená!“

„To nie sú Giganti.“ Reyne sa v očiach zablýskal hnev. „Zradili ste našu dôveru.“

„Čo? Nie!“

Len čo to povedala, spustila sa z Arga II ďalšia salva. Balista na ľavom boku vypálila mohutnú kopiju obalenú gréckym ohňom. Preletela priamo cez rozbitú strechu senátu, vo vnútri vybuchla a rozsvietila budovu ako lampión. Ak tam niekto bol…

„Bohovia, to nie!“ Annabeth prišlo zle, skoro sa jej podlomili kolená. „Reyna, to nie je možné. To by sme nikdy neurobili!“

Kovové psy sa rozbehli k svojej panej. Vrčali na Annabeth, ale neisto prestupovali z nohy na nohu, akoby sa im nechcelo zaútočiť.

„Vravíš pravdu,“ usúdila Reyna. „Možno si o tej zrade nevedela, ale niekto za to zaplatí.“

Dolu na fóre sa šíril zmätok. Davy sa sácali a pretláčali. Vypukli pästné súboje.

„Krviprelievanie,“ zašepkala Reyna.

„Musíme to zastaviť!“

Annabeth mala hrozný pocit, že je to možno naposledy, čo s Reynou ťahajú za ten istý povraz, ale jedna aj druhá sa rozbehli z kopca.

Keby boli v meste dovolené zbrane, priatelia Annabeth by už boli mŕtvi. Rímski polobohovia na fóre splynuli do jedného rozzúreného davu. Niektorí hádzali taniere, jedlo a kamene do Arga II, samozrejme, zbytočne, lebo väčšina munície spadla naspäť do davu.

Niekoľko desiatok Rimanov obkľúčilo Piper a Jasona, ktorí sa ich bezúspešne pokúšali upokojiť. Piperine čaroslová neúčinkovali na toľkých jačiacich a zúrivých polobohov. Jason krvácal na čele. Fialový plášť mal roztrhaný na franforce. V kuse prosebne opakoval: „Som na vašej strane!“ ale oranžové tričko Tábora polokrvných mu veľmi nepomáhalo – nieto ešte vojnová loď nad hlavami, vystreľujúca horiace kopije do Nového Ríma. Jedna pristála neďaleko a zmenila obchod s tógami na kopu trosiek.

„Pri Plutónovej zbroji!“ zahrešila Reyna. „Pozri.“

K fóru sa valili ozbrojení legionári. Dve delostrelecké mužstvá postavili katapulty hneď za Pomeriom a chystali sa strieľať na Argo II.

„Tým sa všetko iba zhorší,“ skríkla Annabeth.

„Prekliata robota,“ uľavila si Reyna. Hnala sa k legionárom so psami po boku.

Percy, pomyslela si Annabeth a zúfalo prechádzala pohľadom po fóre. Kde si?

Pokúsili sa ju chytiť dvaja Rimania. Vykĺzla im a zamiešala sa do davu. Ako keby tí zúriví Rimania, horiace pohovky a vybuchujúce budovy nerobili už aj tak dosť veľký zmätok, po fóre sa vznášali stovky fialových duchov, preletovali priamo cez telá polobohov a nesúvisle kvílili. Aj fauni využili chaos. Vrhli sa na jedálenské stoly, habali jedlo, taniere a hrnčeky. Jeden prebehol okolo Annabeth s plnou náručou tacos a celým ananásom v ústach.

Rovno pred ňou niečo buchlo a zjavila sa socha Terminusa. Vrieskala na ňu čosi po latinsky, iste jej nadávala do klamárok a zločincov, no Annabeth ju zhodila a bežala ďalej.

Konečne zbadala Percyho. S kamarátmi Hazel a Frankom stál uprostred fontány a odrážal rozzúrených Rimanov prívalmi vody. Tógu mal roztrhanú, ale vyzeralo to, že nie je zranený. Annabeth naňho zakričala, kým fórom otriasol ďalší výbuch. Tentoraz sa im zablýskalo rovno nad hlavami. To vypálil jeden z rímskych katapultov. Argo II zakvílila a naklonila sa na bok, po bronzových plátoch trupu jej tancovali plamene.

Annabeth si všimla postavu, ktorá sa zúfalo držala povrazového rebríka a pokúšala sa zliezť dole. Bol to Oktavián, z oblečenia sa mu dymilo a tvár mal čiernu od sadzí.

Percy striekal do davu Rimanov ďalšiu várku vody z fontány. Annabeth sa k nemu rozbehla, vyhla sa pritom rímskej pästi a letiacemu tanieru sendvičov.

„Annabeth!“ vykríkol Percy. „Čo to…?“

„Ja neviem!“ zvolala Annabeth.

„Ja ti poviem, čo to je!“ zvrieskol hlas z výšky. Oktavián sa dostal na koniec rebríka. „Gréci na nás začali páliť! Ten váš Leo namieril zbrane na Rím!“

Annabeth sa zdalo, že sa jej v hrudi rozlial tekutý vodík. Čakala, že sa rozpadne na milión zmrznutých čriepkov.

„Klameš!“ vyhŕkla. „Leo by nikdy…“

„Bol som pri tom!“ vrieskal Oktavián. „Videl som to na vlastné oči!“

Argo II opätovala paľbu. Legionári sa rozpŕchli a jeden z ich katapultov sa rozletel na triesky.

„Vidíte?“ kričal Oktavián. „Rimania, zabite tých votrelcov!“

Annabeth zúfalo zavyla. Nebol čas zisťovať, čo sa stalo. Posádka z Tábora polokrvných bola v menšine jeden ku sto, a aj keby to bol nejaký Oktaviánov podfuk (čo sa jej nezdalo), nikdy by o tom nestihli Rimanov presvedčiť, tí by ich skôr premohli a zabili.

„Musíme zmiznúť,“ pobádala Percyho. „Čo najrýchlejšie!“

Zamračene prikývol. „Hazel, Frank, musíte si vybrať. Idete s nami?“

Hazel sa tvárila zdesene, ale nasadila si prilbicu kavalérie. „Isteže ideme, no k lodi sa nedostanete, ak vám nezískame čas.“

„Ako?“ nechápala Annabeth.

Hazel zapískala. Po fóre sa bleskove prehnala béžová škvrna. Pred fontánou sa zhmotnil majestátny kôň. Vzopäl sa na zadné, zaerdžal a rozohnal dav. Hazel sa mu vyšvihla na chrbát ako rodená jazdkyňa. Pri sedle visel meč rímskej jazdy.

Hazel vytasila zlatú čepeľ. „Pošlite mi odkaz Iris, keď budete v bezpečí, a zídeme sa!“ skríkla. „Arion, hijó!“

Kôň sa začal neuveriteľnou rýchlosťou predierať davom, zatláčal Rimanov a vyvolával masovú paniku.

V Annabeth sa rozhorela iskrička nádeje. Možno sa odtiaľto predsa len dostanú živí. Potom cez polovicu fóra začula Jasonov krik.

„Rimania!“ volal. „Prosím!“

Naňho a na Piper pršali taniere a kamene. Jason sa pokúšal Piper kryť, no nad okom ho zasiahla tehla. Spadol a dav vyrazil dopredu.

„Naspäť!“ zjačala Piper. Čaroslová zasiahli dav, až zaváhal, ale Annabeth vedela, že to dlho nevydrží. S Percym sa k nim nedostanú včas na pomoc.

„Frank!“ vykríkol Percy. „Závisí to od teba, môžeš im pomôcť?“

Annabeth nechápala, čo by sám zmohol, no Frank nervózne prehltol.

„Do hája,“ zašomral. „Áno, samozrejme. Najmä vylezte hore. Švihom.“

Percy a Annabeth sa vrhli k rebríku. Oktavián sa ešte vždy držal spodku, ale Percy ho strhol a hodil do davu.

Šplhali sa nahor, kým na fórum sa valili ozbrojení legionári. Annabeth zasvišťali okolo hlavy šípy. Výbuch ju skoro zmietol z rebríka. V polovici cesty začula zdola ryčanie a pozrela tam.

Rimania jačali a bežali na všetky strany, lebo na fórum sa prihnal urastený drak – tvor ešte desivejší ako hlava bronzového draka na Argu II. Mal drsnú sivú kožu ako varan komodský a kožovité netopierie krídla. Šípy a kamene sa mu neškodne odrážali od chrbta, kým dorazil k Piper a Jasonovi, schmatol ich do predných pazúrov a vyletel do vzduchu.

„To je…?“ Annabeth to pomyslenie ani nedokázala vysloviť.

„Frank,“ potvrdil Percy zhora. „Má také výnimočné nadanie.“

„Skromne povedané,“ zamrmlala Annabeth. „Lez ďalej!“

Nebyť draka a Hazelinho koňa, ktorí rozohnali lukostrelcov, nikdy by sa po tom rebríku nevyšplhali hore, no nakoniec preliezli rad polámaných vesiel a dostali sa na palubu.

Laná a plachty horeli. Predná plachta bola uprostred rozdrapená a loď sa nebezpečne nakláňala na pravý bok.

Po trénerovi Hedgeovi nebolo ani vidu, ani slychu, ale uprostred lode stál Leo a pokojne nabíjal balistu. V Annabeth sa všetko zovrelo hrôzou.

„Leo!“ zhíkla. „Čo to robíš?“

„Zničiť ich…“ obrátil sa k Annabeth. Mal sklený pohľad. Pohyby pripomínali robota. „Zničiť ich všetkých.“

Obrátil sa späť k baliste, no Percy ho zrazil na zem. Leo dopadol tvrdo hlavou na palubu, vyvrátil oči, až bolo vidieť iba beľmo.

Stúpal k nim sivý drak. Obletel loď a pristál na prove, vyložil Jasona a Piper, a tí sa okamžite zrútili.

„Rýchlo!“ skríkol Percy. „Dostaň nás odtiaľto!“

Annabeth si v šoku uvedomila, že to patrilo jej.

Rozbehla sa ku kormidlu. Urobila však chybu, že sa pozrela cez zábradlie. Zbadala ozbrojených legionárov, ako zaujímajú pozície na fóre a pripravujú si horiace šípy. Hazel popchla Ariona, vyrazili z mesta s davom v pätách. Na dostrel boli dovlečené ďalšie katapulty. Sochy Terminusa na celom Pomeriu purpurovo žiarili, akoby zbierali energiu na útok.

Annabeth prebehla pohľadom riadenie. Prekliala Lea, že ho urobil také zložité. Na manévrovanie nebol čas, no základný povel poznala: Nahor.

Chytila páku a prudko ňou trhla dozadu. Loď zastonala. Prova sa hrozivo nadvihla. Kotviace reťaze praskli a Argo II vystrelila k oblakom.

V
LEO

Leo ľutoval, že nevie vynájsť stroj času. Vrátil by sa o dve hodiny naspäť a napravil by to, čo sa stalo. Alebo by rád vymyslel aspoň fackovací stroj, aby sa poriadne vytrestal. Aj tak by to ale nebolelo tak ako pohľad, ktorým ho zmrazila Annabeth.

„Ešte raz,“ zavrčala. „Čo presne sa stalo?“

Leo sa zviezol k stožiaru. V hlave mu ešte vždy pulzovalo od silného nárazu o palubu. Na jeho krásnej novej lodi vládol zmätok. Z kuší na korme sa stali kôpky triesok na podkurovanie. Predná plachta visela v zdrapoch. Sústava satelitov, ktoré privádzali na palubu internetový a televízny signál, bola na kúsky, čo rozzúrilo najmä trénera Hedgea. Hlava bronzového draka Festusa vykašliavala dym, akoby prehltla chumáč chlpov, a podľa škrípania na ľavom boku Leo usúdil, že niektoré veslá boli vyrazené z úchytov alebo celkom dolámané. To vysvetľovalo, prečo sa loď pri lete nakláňala a otriasala a motor pískal ako astmatická parná lokomotíva.

V hrdle mu uviazol vzlyk. „Ja neviem. Mám v tom chaos.“

Dívalo sa naňho priveľa ľudí: Annabeth (Leo ju veľmi nerád rozhneval, to dievča mu naháňalo strach), tréner Hedge s chlpatými kozími nohami, v oranžovom tričku s golierikom a bejzbalovou palicou (to ju musí vláčiť všade?), a ten nováčik Frank.

Leo nevedel, čo si má o Frankovi myslieť. Podľa neho vyzeral ako detský zápasník sumo, ale mal dosť rozumu a nevravel to nahlas. Pamäť mal zahmlenú, no aj napoly v bezvedomí videl na lodi pristávať draka – draka, ktorý sa zmenil na Franka.

Annabeth si založila ruky na prsiach. „Chceš povedať, že si to nepamätáš?“

„Ja…“ Leovi bolo, akoby sa pokúšal prehltnúť kocku mramoru. „Pamätám, ale bolo to, akoby som sa videl zvonku. Nemohol som s tým nič robiť.“

Tréner Hedge zabúchal palicou do paluby. V športovom oblečení a s čiapkou pretiahnutou cez rohy vyzeral presne ako na škole Wilderness, kde celý rok v utajení pracoval ako učiteľ telocviku Piper a Lea. Podľa toho ako sa tréner mračil, Leo takmer čakal, že mu naparí brušáky.

„Počuj, chlapče,“ spustil Hedge, „to si prehnal. Zaútočil si na Rimanov. Paráda! Super! No musel si zničiť tie satelity? Práve som sledoval zápas v ringu.“

„Tréner,“ vzdychla si Annabeth, „čo keby ste radšej skontrolovali, či tu niečo nehorí?“

„Už sa stalo.“

„Tak to urobte ešte raz.“

Satyr sa odvliekol a niečo si šomral popod nos. Dokonca ani Hedge nebol taký blázon, aby Annabeth odporoval.

Kľakla si vedľa Lea. Sivé oči mala oceľové ako guľôčkové ložiská. Svetlé vlasy mala rozpustené na pleciach, ale Leo to neobdivoval. Netušil, odkiaľ sa berú tie vtipy o vyškerených tupých blondínkach. Od tých čias, čo sa s Annabeth zoznámil v zime v Grand Canyone, keď sa k nemu prihnala s tým svojím výrazom Vydaj mi Percyho Jacksona, inak ťa zabijem, pokladal blondínky za zbytočne veľmi šikovné a zbytočne veľmi nebezpečné.

„Leo,“ skúsila to pokojne, „oklamal ťa nejako Oktavián? Podviedol ťa, alebo…“

„Nie.“ Leo by si mohol vymýšľať a zvaliť to na toho hlúpeho Rimana, ale nechcel tú nepríjemnosť ešte komplikovať. „Je to úbožiak, ale na tábor nestrieľal. To ja.“

Ten nový Frank sa zamračil. „Naschvál?“

„Nie!“ Leo pevne zavrel oči. „No áno… teda, nechcel som to urobiť. Ale zároveň som cítil, že sa mi chce. Niečo ma do toho poháňalo. Mal som vo vnútri akési mrazenie…“

„Mrazenie.“ Annabeth zmenila tón. Povedala to skoro… vydesene.

„Hej,“ prisvedčil Leo. „Prečo?“

Z podpalubia zakričal Percy. „Annabeth, poď rýchlo, potrebujeme ťa tu!“

Pre všetkých poondiatych Olympanov, pomyslel si Leo. Len nech je Jason v poriadku.

Len čo sa Jason a Piper dostali na palubu, odviedla ho dolu. Rana na jeho hlave vyzerala dosť zle. Leo poznal Jasona dlhšie ako všetkých ostatných z Tábora polokrvných. Boli najlepší kamoši. Ak to Jason nerozdýcha…

„On to zvládne.“ Annabeth sa zatvárila príjemnejšie. „Frank, hneď sa vrátim. Ibaže… daj pozor na Lea, prosím.“

Frank prikývol.

Pokiaľ sa Leo mohol cítiť ešte horšie, bolo to práve teraz. Annabeth verila rímskemu polobohovi, ktorého poznala asi tak tri sekundy, viac než Leovi.

Keď odišla, Leo s Frankom si vymieňali pohľady. Ten kolos vyzeral dosť čudne v tóge z plachty, sivej mikine s kapucňou, v rifliach a s lukom a puzdrom so šípmi z lodnej zbrojnice na pleci. Leo si spomenul, ako stretol Lovkyne bohyne Artemis – hlúčik peknučkých pružných dievčin v striebornom oblečení vyzbrojených lukmi. Predstavil si, ako s nimi Frank vyskakuje. Tá vidina ho tak pobavila, že sa mu skoro uľavilo.

„Takže,“ spustil Frank. „Ty sa nevoláš Sammy?“

Leo sa zamračil. „Čo to má znamenať?“

„Ale nič.“ Frank rýchlo pokrútil hlavou. „Iba… ale nič. A to s tým strieľaním na tábor… môže v tom mať prsty Oktavián, možno použil nejaké kúzlo alebo tak. Nechcel, aby sa s vami Rimania spolčili.“

Leo tomu nechcel veriť. Bol tomu chalanovi vďačný, že mu nič nevyčíta, ale vedel, že to Oktavián nebol. To Leo prišiel k baliste a začal strieľať. Niečo mu našepkávalo, že je to nesprávne. Pýtal sa sám seba: Čo to, dočerta, robím? No aj tak to urobil.

Možno sa zbláznil. Napätie trvajúce niekoľko mesiacov pri prácach na Argu II ho nakoniec položilo. Na to však nemohol myslieť. Musel robiť niečo užitočné. Musel si zamestnať ruky.

„Pozri,“ nadhodil, „mal by som sa porozprávať s Festusom a zistiť škody. Neprekážalo by ti…?“

Frank mu pomohol vstať. „Kto je Festus?“

„Kamoš,“ odvetil Leo. „A nevolá sa Sammy, ak ťa to zaujíma. Poď, predstavím ťa.“

Bronzový drak našťastie nebol poškodený. No, až na to, že v zime prišiel o všetko okrem hlavy – ale to Leo nerátal.

Keď sa dostali na čelo lode, hlava sa obrátila o stoosemdesiat stupňov a pozrela na nich. Frank zhíkol a cúvol.

„Tá vec je živá!“

Leo by sa skoro rozosmial, keby mu nebolo tak pod psa. „Hej, Frank, toto je Festus. Býval to úplný bronzový drak, ale mali sme malú nehodu.“

„Ty máš množstvo nehôd,“ poznamenal Frank.

„No, niektorí z nás sa na draka nevedia premeniť, preto si musia zostrojiť vlastného.“ Leo nadvihol obočie. „Skrátka, oživil som aspoň hlavu ako figúru na provu. Je teraz niečo ako hlavné lodné komunikačné stredisko. Ako to vyzerá, Festus?“

Festus vychrlil dym a vypustil rad škripotavých a vrčiacich zvukov. Za posledné mesiace sa Leo naučil tomuto strojovému jazyku rozumieť. Ostatní polobohovia vedeli po latinsky a po grécky, Leo ovládal škrípanie a vŕzganie.

„Uf,“ prikývol Leo. „Mohlo to byť horšie, ale trup je na niekoľkých miestach poškodený. Na ľavom boku treba opraviť veslá, inak nemôžeme plávať plnou rýchlosťou. Potrebujeme materiál na opravu: božský bronz, asfalt, kriedu…“

„Ako na písanie?“

„Vápenec, chlapče, uhličitan vápenatý, používa sa do cementu a do ďalších… Ale to je jedno. Ide o to, že loď ďaleko nedoletí, ak ju neopravíme.“

Festus vydal ďalší hrkotavý a škripotavý zvuk, ktorému Leo nerozumel. Znelo to ako AJ-zuhl.

„Áno… Hazel,“ rozlúštil to. „To je to kučeravé dievča, však?“

Frank prehltol. „Je v poriadku?“

„Hej, je,“ prisvedčil Leo. „Podľa Festusa jej kôň uháňa po zemi za nami.“

„Tak musíme pristáť!“ vyhŕkol Frank.

Leo si ho prezeral. „To je tvoje dievča?“

Frank si zahryzol do pery. „Áno.“

„Nevravíš to veľmi presvedčivo.“

„Hej, jasné. Viem to isto.“

Leo zdvihol ruky. „Dobre, tak fajn. Problém je, že zvládneme iba jedno pristátie. Trup a veslá sú na tom biedne. Nezdvihneme sa znovu do vzduchu, kým to neopravíme, takže si musíme dať pozor a dosadnúť niekde, kde bude všetok materiál potrebný na opravu.“

Frank sa poškrabkal na brade. „Kde zoženieš božský bronz? Ten v obchodoch pre domácich majstrov nedostaneš.“

„Festus, urob prieskum.“

„On vie hľadať božský bronz?“ začudoval sa Frank. „Je niečo, čo nedokáže?“

Leo si pomyslel: Mal si ho vidieť, keď mal telo. Ale nepovedal to. Veľmi ho boleli spomienky na voľakedajšieho Festusa.

Zadíval sa cez provu lode. Pod nimi ubiehalo údolie strednej Kalifornie. Leo si nerobil veľké nádeje, že nájdu všetko potrebné na jednom mieste, ale za pokus to stálo. Zároveň sa chcel čo najviac vzdialiť od Nového Ríma. Argo II dokázala vďaka svojmu čarovnému motoru zdolávať vzdialenosti rýchlo, ale Leo mal podozrenie, že aj Rimania poznajú nejaké magické spôsoby cestovania.

Schody za ním zavŕzgali. Vyšli po nich Percy s Annabeth a tvárili sa zamračene.

Leovi poskočilo srdce. „Je Jason…?“

„Oddychuje,“ odpovedala Annabeth. „Stará sa oňho Piper, dúfajme, že sa dá do poriadku.“

Percy si ho prísne premeral. „Annabeth tvrdí, že si naozaj strieľal z tej balisty.“

„Ty kokso, ja… ja nerozumiem, ako sa to stalo. Je mi to veľmi ľúto…“

„Ľúto?“ zavrčal Percy.

Annabeth položila svojmu chlapcovi ruku na prsia. „To budeme riešiť potom. Teraz musíme pozbierať sily a urobiť si plán. Ako to vyzerá s loďou?“

Leovi sa roztriasli nohy. Pod Percyho pohľadom sa cítil rovnako, ako keď Jason privolal blesk. Všetko mu tŕplo a inštinkty mu našepkávali: Skry sa!

Vykreslil Annabeth škody a opísal materiál, ktorý potrebujú. Keď hovoril o niečom, čo sa dalo urobiť, hneď mu bolo lepšie.

Práve nariekal nad božským bronzom, keď sa Festus rozhučal a rozvŕzgal.

„Paráda.“ Leo si vydýchol.

„Čo je paráda?“ spýtala sa Annabeth. „Mne by sa teraz nejaká paráda tiež zišla.“

Leovi sa podarilo usmiať. „Všetko potrebné máme pokope. Frank, čo keby si sa zahral na operenca. Zaleť dolu a povedz svojej kamoške, že sa stretneme pri Veľkom soľnom jazere v Utahu.“

Dostali sa tam, ale príjemné pristátie to nebolo. S poškodenými veslami a roztrhnutou prednou plachtou Leo horko-ťažko zvládol kontrolovaný pád. Ostatní sa pripútali dole – až na trénera Hedgea, ktorý si nedal povedať, zvieral predné zábradlie a vykrikoval: „Johohó! Tak poď, jazero!“

Leo stál na korme a viedol loď, ako najlepšie vedel.

Festus škrípal a hučal varovné signály, ktoré sa prenášali palubným telefónom na zadnú palubu.

„Ja viem, ja viem,“ prikyvoval Leo a zatínal zuby.

Nemal čas vnímať okolitú krajinu. Na juhovýchode sa v podhorí horského pásma chúlilo mesto a v popoludňajších tieňoch vyzeralo modro a fialovo. Na juhu sa ťahala rovná vyprahnutá krajina. A priamo pod nimi sa ako hliníková fólia lesklo Veľké soľné jazero, breh lemovali biele saliny, ktoré Leovi pripomínali zábery z Marsu.

„Držte sa, tréner!“ zahučal. „Toto bude bolieť.“

„Ja som sa pre túto bolesť narodil!“

ŠPLECH! Cez provu sa preliala vlna slanej vody a premočila ho. Argo II sa nebezpečne naklonila na bok, potom sa narovnala a rozhojdala sa na jazere. Stroje zahučali a vzdušné veslá, ktoré ešte fungovali, sa premenili na vodné.

Tri rady mechanických vesiel sa ponorili do vody a začali ich poháňať vpred.

„Dobrá práca, Festus,“ pochválil draka Leo. „Odnes nás tamto k južnému brehu.“

„Dobre!“ Hedge sa zahnal päsťami do vzduchu. Bol premočený od rohov po kopytá, ale škeril sa ako bláznivá koza. „Ešte!“

„No… možno až potom,“ uškrnul sa Leo. „Najmä zostaňte na palube, dobre? Môžete tu hliadkovať, keby… no, viete, keby nás jazero chcelo nejako napadnúť alebo čo.“

„Jasnačka,“ prisľúbil Hedge.

Leo zazvonil na znamenie konca pohotovosti a zamieril ku schodom. Kým sa tam dostal, loďou otriasol hlasný dupot. Na palube sa objavil hnedý žrebec s Hazel Levesqueovou na chrbte.

„Ako…?“ Leovi tá otázka uviazla v krku. „Sme uprostred jazera! Tá vec vie lietať?“

Kôň zlostne zaerdžal.

„Arion nevie lietať,“ vysvetlila Hazel. „Ale vie behať skoro po všetkom. Po vode, kolmých stenách, po menších horách – nič mu nerobí problém.“

„Aha.“

Hazel si ho zvláštne premerala, tak ako počas tej slávnosti na fóre – akoby niečo hľadala vo výraze jeho tváre. Mal sto chutí spýtať sa jej, či sa už niekedy nestretli, no naisto vedel, že nie. Takú milú osôbku, ktorá si ho všímala, by si zapamätal. Nestávalo sa mu to často. Je to Frankovo dievča, pripomenul si.

Frank bol stále dolu v podpalubí, ale Leo si skoro želal, aby ten ozrutný chlapík vyšiel po schodoch. Z toho, ako si ho Hazel prezerala, bol nesvoj a v rozpakoch.

Tréner Hedge sa priplichtil so svojou vernou bejzbalovou palicou a podozrievavo skúmal zázračného koňa. „Valdez, toto sa neráta ako invázia?“

„Nie!“ povedal Leo. „Hm, Hazel, nechceš ísť so mnou? Postavil som dolu stajňu, keby chcel Arion…“

„On je skôr taký nezávislý.“ Hazel zoskočila zo sedla. „Bude sa popásať okolo jazera, kým ho nezavolám. No chcem si prezrieť loď. Veď ma.“

Loď Argo II bola skonštruovaná ako antická triréma, len dvojnásobne väčšia. Prvá paluba mala jednu hlavnú chodbu s kajutami pre posádku na obidvoch stranách. Na normálnej triréme by väčšinu priestoru zaberali tri rady lavíc pre pár stoviek zrobených, spotených chlapíkov, ale Leove veslá boli automatizované a dali sa zatiahnuť, takže zaberali v trupe len málo miesta. Loď bola poháňaná zo strojovne na druhej, nižšej palube, kde boli aj ošetrovňa, skladisko a stajne. Leo viedol Hazel po chodbe. Vybudoval na lodi osem kajút – sedem pre polobohov z Proroctva a ďalšiu pre trénera (naozaj ho Cheirón pokladal za zodpovedný dospelý sprievod?). Leo zamieril na kormu, do veľkej jedálne prepojenej s halou.

Cestou prešli okolo Jasonovej kajuty. Dvere boli otvorené, na kraji postele sedela Piper a držala Jasona za ruku, kým on spal so studeným obkladom na čele.

Piper pozrela na Lea. Pritisla si prst na pery, aby mlčal, ale netvárila sa nahnevane. To už niečo znamenalo. Leo sa pokúsil potlačiť previnilý pocit a šiel ďalej. V jedálenskej hale natrafili na ostatných – Percyho, Annabeth a Franka, ako skľúčene sedia za jedálenským stolom.

Leo tú jedáleň vybudoval čo najpríjemnejšie, lebo čakal, že tu strávia veľa času. Kredenc bol obložený čarovnými hrnčekmi a taniermi z Tábora polokrvných, ktoré sa na povel plnili jedlom alebo nápojmi, aké si človek zažiadal. Mali tam aj zázračnú debnu s ľadom a nápojmi v plechovkách, dokonalú pre pikniky vonku. Kreslá boli pohodlné, sklápacie a masážne, so zabudovanými slúchadlami, držiakmi na meče a poháre. Okná tam nemali, ale magické steny ukazovali reálny záznam z Tábora polokrvných – pláž, les, jahodové plantáže. Teraz však Leovi napadlo, že ich to skôr rozľútostí ako rozveselí.

Percy túžobne pozoroval západ slnka na Vrchu polokrvných, kde sa v konároch vysokej borovice trblietalo zlaté rúno.

„Takže sme pristáli,“ povzdychli si. „A čo teraz?“

Frank brnkol na tetivu. „Poradíme sa o tom proroctve? Teda… bolo to proroctvo, čo povedala Ella, nie? Zo Sibyliných kníh?“

„Z čoho?“ spýtal sa Leo.

Frank mu vysvetlil, ako si ich kamarátka Harpya dokáže neskutočne dokonale zapamätať obsah knihy. Niekedy v minulosti čítala zbierku starých proroctiev, pravdepodobne zničenú v období pádu Ríma.

„Preto ste to nepovedali Rimanom,“ uhádol Leo. „Nechceli ste, aby vám to kuracie dievča zobrali.“

Percy nespúšťal zrak z obrázka Tábora polokrvných. „Ella je citlivá. Bola v zajatí, keď sme ju našli. Jednoducho som nechcel…“ Ruku zaťal do päste. „Teraz je to jedno. Poslal som Tysonovi správu cez Iris, aby zobral Ellu do Tábora polokrvných. Tam budú v bezpečí.“

Leo pochyboval, že vôbec niekto bude v bezpečí, keď teraz k všetkým problémom, ktoré už mali s Gaiou a Gigantmi, ešte pichli do hniezda zúrivých Rimanov, ale nepovedal nič.

Annabeth si preplietla prsty. „O tom proroctve budem uvažovať – ale teraz máme vážnejšie problémy. Musíme opraviť loď. Čo potrebujeme, Leo?“

„Najľahší je asfalt.“ Leo bol rád, že zmenili tému. „Ten dostaneme v meste, v nejakom obchode s potrebami pre pokrývačov alebo tak. A potom božský bronz a vápenec. Podľa Festusa nájdeme oboje na ostrove v jazere, kúsok na západ odtiaľto.“

„Musíme sa poponáhľať,“ varovala ich Hazel. „Ako poznám Oktaviána, hľadá nás vo svojich víziách. Rimania za nami pošlú údernú silu. Je to pre nich vec cti.“

Leo cítil, že sa všetky oči upierajú naňho. „Ľudia… ja neviem, čo sa stalo. Vážne, ja…“

Annabeth zdvihla ruku. „Už sme to predebatovali. Zhodli sme sa, že ty, Leo, si to nemohol byť. To mrazenie, ako si vravel… Tiež som to cítila. Musela to byť nejaká mágia, buď Oktavián, alebo Gaia, alebo nejaký jej pomocník. No kým nepochopíme, čo sa stalo…“

Frank zamrmlal: „Ako môžeme vedieť, že sa to viac nezopakuje?“

Lea pálili prsty, akoby mali vzbĺknuť. Jednou z jeho zručností ako Hefaistovho syna bolo, že dokázal privolať plamene. Musel si ale dávať pozor, aby to neurobil náhodou, najmä na lodi plnej výbušnín a horľavých zásob.

„Už som v poriadku,“ tvrdil a želal si, aby tomu sám veril. „Zavedieme napríklad systém skupín. Nikto nikam nepôjde sám. Piper a trénera necháme na palube s Jasonom. Jeden tím pošleme do mesta po asfalt. Ďalší pôjde po bronz a vápenec.“

„Rozdeliť sa?“ spýtal sa Percy. „To neznie vôbec dobre.“

„Bude to rýchlejšie,“ zasiahla do debaty Hazel. „Okrem toho to nie je náhoda, že každá výprava je vždy obmedzená na troch polobohov, nie?“

Annabeth nadvihla obočie, ako keby prehodnocovala klady Hazel. „Máš pravdu. To je rovnaký dôvod, prečo potrebujeme Argo II… ako putovný tábor. Sedem polobohov na jednom mieste by prilákalo pozornosť oblúd. Táto loď nám poskytne úkryt a ochranu. Na palube sme hádam v bezpečí, ale ak sa vyberieme na výpravu, môžeme putovať maximálne v trojiciach. Nemá význam provokovať viac Gainých pomocníkov, ako je nevyhnutné.“

Percy sa ešte vždy netváril veľmi nadšene, ale chytil Annabeth za ruku. „Ak budeš v skupine so mnou, tak súhlasím.“

Hazel sa usmiala. „No, to by šlo. Frank, bol si úžasný, keď si sa premenil na draka! Mohol by si to urobiť znovu a zaletieť s Annabeth a s Percym do mesta po asfalt?“

Frank sa nadýchol, akoby chcel niečo namietnuť. „Asi… áno. Ale čo ty?“

„Ja pôjdem na Arionovi so Sa… prepáč, s Leom.“ Pohrávala sa s rukoväťou meča, až bol z toho Leo nesvoj. Bola ešte nervóznejšia ako on sám. „Prinesieme bronz a vápenec. Do zotmenia sa všetci zídeme tu.“

Frank sa zamračil. Zrejme sa mu nepáčila predstava, že sa Leo niekam vyberie s Hazel. A práve kvôli tomu nesúhlasu sa Leovi chcelo ísť. Musel dokázať, že sa mu dá veriť. Nebude už strieľať z nijakej balisty.

„Leo,“ obrátila sa k nemu Annabeth, „ak zoženieme ten materiál, ako dlho bude trvať oprava lode?“

„Ak nám šťastie popraje, tak zopár hodín.“

„Fajn,“ rozhodla. „Stretneme sa tu, čo najskôr to bude možné, ale nič neriskujte. Trocha šťastia by sa nám zišlo. To ale neznamená, že s ním môžeme rátať.“

VI
LEO

Jazda na Arionovi nebola to najlepšie, čo sa Leovi za celý deň prihodilo – čo však veľa neznamenalo, lebo celý deň nestál za nič. Konské kopytá premenili hladinu jazera na slanú hmlu. Leo položil ruku koňovi na bok a cítil svaly, pracujúce ako dobre premazaný stroj. Až teraz pochopil, prečo sa výkon motora áut udáva v konských silách. Arion bol také štvornohé maserati.

Pred nimi sa rozkladal ostrov – obklopoval ho piesok taký biely, že by to mohla byť čistá kuchynská soľ. Za ním sa dvíhali trávnaté duny a zvetrané balvany.

Leo sedel za Hazel a ruku mal položenú okolo jej pása. Bol z toho dotyku trochu nesvoj, ale nepoznal iný spôsob, ako sa udržať na palube (nech sa tomu pri koňoch vraví, ako chce).

Prv než odišli, odviedol ho Percy nabok a vyrozprával mu Hazelin príbeh. Znelo to, ako keby to robil kvôli nemu, no dal sa v tom vycítiť podtón: Ak niečo spravíš mojej kamoške, osobne ťa zdrapnem a urobím z teba žrádlo pre veľkého bieleho žraloka.

Percy tvrdil, že Hazel je dcéra Plutóna. Umrela v štyridsiatych rokoch dvadsiateho storočia a len pred niekoľkými mesiacmi sa vrátila naspäť do života.

Leovi to nešlo do hlavy. Hazel sa mu videla teplá a dosť živá, nie ako duchovia alebo iní znovuzrodení smrteľníci, s ktorými prišiel do styku.

A zdalo sa, že Hazel vie ako na ľudí, na rozdiel od Lea, ktorý si lepšie rozumel so strojmi. Nechápal, ako tieto živé veci fungujú – napríklad kone a baby.

Hazel chodila s Frankom, takže Leo vedel, že si musí držať odstup. No aj tak jej vlasy krásne voňali, a keď s ňou cválal, srdce sa mu proti jeho vôli rozbúchalo. Muselo to byť tým, ako rýchlo ten kôň uháňal.

Arion sa prirútil na pláž. Zadupal kopytami a víťazne zaerdžal, ako keď tréner Hedge spustí bojový pokrik.

Hazel s Leom zosadli. Arion zahrabal v piesku.

„Potrebuje sa najesť,“ vysvetlila Hazel. „Má rád zlato, ale…“

„Zlato?“ spýtal sa Leo.

„Ale stačí mu aj tráva. Bež, Arion. Vďaka za odvoz. Zavolám ťa.“

A kôň bol preč – zostala po ňom iba tlejúca stopa na jazere.

„Rýchly koník,“ pochválil ho Leo. „No kŕmenie je asi dosť drahé, čo?“

„Ani by som nepovedala,“ pokrútila hlavou Hazel. „Zlato je pre mňa hračka.“

Leo nadvihol obočie. „Ako? Prosím ťa, povedz mi, že kráľ Midas nie je tvoj príbuzný. Toho zákeráka neznášam.“

Hazel našpúlila pery, akoby ľutovala, že s tým začala. „To je jedno.“

Potom bol Leo ešte zvedavejší, ale rozhodol sa, že sa nebude vypytovať. Kľakol si a nabral za hrsť bieleho prášku. „No… jeden problém máme vyriešený. Toto je krieda.“

Hazel sa zamračila. „Celá pláž?“

„Hej. Vidíš, aké sú tie zrniečka pekne guľaté? Je to uhličitan vápenatý.“ Leo si vytiahol spoza opaska vrecúško a ponoril ruku do kriedy.

Odrazu zmeravel. Spomenul si, koľko ráz sa mu v zemi objavila bohyňa Gaia – jej spiaca tvár v prachu, piesku alebo v hline. A veľmi rada sa mu posmievala. Predstavil si jej zatvorené oči a ospalý úsmev víriaci v bielom vápennom prachu.

Choď preč, malý hrdina, ozvala sa Gaia. Bez teba sa tá loď nedá opraviť.

„Leo?“ zľakla sa Hazel. „Je ti niečo?“

Roztrasene sa nadýchol. Gaia tu nie je. Iba vydesil sám seba.

„Nie,“ pokrútil hlavou. „To nič.“

Začal plniť vrecúško.

Hazel si kľakla vedľa neho a pomáhala mu. „Mali sme si vziať vedro a lopaty.“

Ten nápad Lea rozohrial. Dokonca sa usmial. „Môžeme si postaviť hrad z piesku.“

„Hrad z kriedy.“

Zadívali sa na seba, dosť dlho.

Hazel uhla pohľadom. „Ty sa tak veľmi podobáš na…“

„Sammyho?“ uhádol Leo.

Zviezla sa dozadu. „Ty to vieš?“

„Vôbec netuším, kto je Sammy. Ale Frank sa ma pýtal, či viem určite, že sa tak nevolám.“

„A… nevoláš?“

„Preboha, nie!“

„Nemáš dvojča alebo…“ Hazel sa zarazila. „Pochádza tvoja rodina z New Orleansu?“

„Nie. Z Houstonu. Prečo? Ty si toho Sammyho poznala?“

„Ja… ale nič. Len mi ho pripomínaš.“

Leo pochopil, že sa hanbí povedať viac. Ale ak Hazel pochádza z minulosti, neznamená to, že Sammy žil v štyridsiatych rokoch minulého storočia? Ak áno, ako by ho mohol Frank poznať? A prečo by si Hazel myslela, že Leo je Sammy, po toľkých desaťročiach?

Zásoby nazbierali mlčky. Leo si napchal vrecko do opasku s náradím a tam zmizlo – nijaká hmotnosť ani objem –, ale Leo vedel, že tam bude, keď poň siahne. Mohol so sebou nosiť čokoľvek, čo sa zmestilo do vreciek opaska. Miloval ten opasok. Iba ľutoval, že nie je dosť veľký na reťazovú pílu alebo hoci bazuku.

Vstal a pohľadom prechádzal po ostrove – vybielené duny, porasty trávy a balvany pokryté soľou ako inovaťou. „Festus tvrdil, že nablízku je božský bronz, ale neviem, kde…“

„Tadiaľto.“ Hazel ukázala na pláž. „Asi tak tristopäťdesiat metrov pred nami.“

„Ako to…?“

„Drahé kovy,“ pokrčila plecami. „To je Plutónova záležitosť.“

Leo si spomenul, čo vravela o tom, že je pre ňu zlato hračka. „Šikovné nadanie. Ráčte prvá, slečna detektorka kovov.“

Slnko začínalo zapadať. Nebo sa zmenilo na čudesnú zmes fialovej a žltej. V nejakej inej realite by si Leo možno vychutnával prechádzku po pláži s pekným dievčaťom, no čím ďalej šli, tým sa cítil podráždenejší. Konečne Hazel zamierila do vnútrozemia.

„Vieš iste, že je to tam?“ spýtal sa.

„Sme blízko,“ ubezpečila ho. „Poďme.“

Hneď za dunami uvideli ženu.

Sedela na skale uprostred lúky. Kúsok od nej parkoval čierny chrómovaný motocykel, ale obidve kolesá mali odstránené niektoré spice a kus ráfu, takže pripomínali príšerky z hry Pac-Man. Takto sa na tej motorke určite jazdiť nedalo.

Tá žena mala kučeravé vlasy a vychudnutú postavu. Mala na sebe čierne kožené motorkárske nohavice, vysoké kožené čižmy a krvavočervenú koženú bundu – ako keby Michael Jackson vstal z mŕtvych a pridal sa k motorkárskemu klubu Hell’s Angels. Zem okolo jej nôh bola posiata niečím, čo vyzeralo ako polámané mušle. Skláňala sa, vyťahovala z vreca ďalšie a lámala ich. Vydlabáva ustrice? Leo nevedel, či vo Veľkom slanom jazere nejaké sú. Ruku by za to do ohňa nedal.

Veľmi nadšene sa k nej nehnal. Mal s čudnými ženskými svoje skúsenosti. Jeho stará pestúnka tía Callida, z ktorej sa vykľula Héra, mala odporný zvyk ukladať ho na spanie do horiaceho kozuba. Bohyňa Zeme Gaia mu zabila mamu v dielni, keď mal osem rokov. Bohyňa snehu Chioné sa ho v Sonome pokúsila premeniť na nanuk.

Ale Hazel postupovala ďalej, a tak nemohol inak, len ísť za ňou.

Keď sa dostali bližšie, Leo si všimol nepríjemné detaily. Za opaskom tej ženy visel stočený bič. Bunda z červenej kože mala drobný vzor – skrútené konáre jablone plné kostier vtákov. Ustrice, ktoré vydlabávala, boli v skutočnosti koláčiky šťastia.

Kopa polámaných koláčikov sa jej hromadila až k členkom. Vyťahovala z vreca ďalšie a ďalšie, lámala ich a čítala si veštby. Väčšinu z nich odhadzovala. Nad niekoľkými čosi nespokojne zašomrala. Prešla prstom po kúsku papiera, akoby ho chcela vymazať, potom koláčik kúzlom zase uzavrela a hodila do košíka vedľa.

„Čo to robíte?“ vyhŕkol Leo, prv než sa zarazil.

Žena zdvihla zrak. Leovi sa nafúkli pľúca tak rýchlo, až mal strach, že vybuchne.

„Teta Rosa?“ hlesol.

Nedávalo to zmysel, ale táto žena vyzerala presne ako jeho teta. Mala rovnaký široký nos s materským znamienkom na jednej strane, rovnako kyslé ústa a tvrdé oči. Ale nemohla to byť teta Rosa. Tá by si na seba nikdy nedala čiernu kožu, a pokiaľ Leo vedel, zostala v Houstone. Nemohla by rozlamovať koláčiky šťastia uprostred Veľkého soľného jazera.

„Toto vidíš?“ spýtala sa pobavene tá žena. „Zaujímavé. A čo ty, milá Hazel?“

„Ako ste…“ Hazel vystrašene cúvla. „Vy – vy vyzeráte presne ako pani Leerová. Moja učiteľka z tretej triedy. Nenávidela som vás.“

Žena sa zachichotala. „Výborne. Neznášala si ju, vravíš? Nespravodlivo ťa známkovala?“

„Prilepili ste… ona mi prilepila ruky na lavicu, vraj sa neviem správať,“ prehodila Hazel. „A o mame vravela, že je čarodejnica. Zvaľovala na mňa všetko, čo som neurobila, a… nie. Už musí byť mŕtva. Kto ste?“

„Tuto Leo to vie,“ tvrdila žena. „Čo cítiš k tete Rose, mijo?“

Mijo. Tak Lea oslovovala vždy mama. Keď umrela, Rosa Lea odmietla. Vyhlásila o ňom, že je diablovo decko. Obvinila ho z požiaru, ktorý zabil jej sestru. Nahuckala proti nemu celú rodinu a nechala ho – vychudnutú osemročnú sirotu – na milosť sociálnej starostlivosti. Leo sa trmácal z jedného pestúnskeho domova do druhého, kým konečne našiel domov v Tábore polokrvných. Nebolo veľa ľudí, ktorých Leo neznášal, ale aj po všetkých tých rokoch sa mu pri pohľade na tvár tety Rosy varila krv.

Čo k nej cíti? Chcel by sa jej pomstiť. Chcel by odplatu.

Pohľadom zablúdil k motocyklu s tými zvláštnymi kolesami. Kde niečo také videl? Zrub číslo šestnásť v Tábore polokrvných – ten mal nad dverami symbol zlomeného kolesa.

„Nemezis!“ zhíkol. „Vy ste bohyňa odplaty.“

„Vidíš?“ usmiala sa bohyňa na Hazel. „Spoznal ma.“

Nemezis rozlomila ďalší koláčik a pokrčila nos. „Stretne ťa veľké šťastie, keď to budeš najmenej čakať,“ prečítala. „Tak presne tieto nezmysly neznášam. Niekto si zlomí koláčik a odrazu získa proroctvo, že zbohatne! Podľa mňa to má na svedomí tá krava Tyché. Rozhadzuje šťastie ľuďom, ktorí si to nezaslúžia!“

Leo sa pozrel na kopu polámaných koláčikov. „Hm… viete, že je to podvod, nie? Pchajú to do tých koláčikov niekde v továrni…“

„Nepokúšaj sa to ospravedlňovať!“ vybafla Nemezis. „To je celá Tyché, prebúdzať v niekom nádeje. Nie, nie. Musím to vyvážiť.“ Nemezis mávla prstom nad pásikom papiera a písmená očerveneli. „Zomrieš bolestivou smrťou, keď to budeš najmenej čakať. Tak! Omnoho lepšie.“

„To je strašné!“ zjojkla Hazel. „Dovolíte niekomu, aby si to z tých koláčikov prečítal, a potom sa to splní?“

Nemezis si odfúkla. Lea naozaj desil pohľad na ten výraz na tvári tety Rosy.

„Moja milá Hazel, ty si nikdy neželala pani Leerovej strašné veci za to, ako s tebou zaobchádzala?“

„To neznamená, že by som chcela, aby sa splnili!“

„Pche.“ Bohyňa scelila koláčik a hodila ho do košíka. „Tyché je pre teba, myslím, Fortuna, keď je Rimanka. Ako ostatní, aj ona je na tom teraz veľmi biedne. A ja? Mňa sa to netýka. Nazývam sa Nemezis v Grécku a rovnako aj v Ríme. Ja sa nemením, pretože pomsta je…“

„Čo to trepete?“ spýtal sa Leo. „A čo tu robíte?“

Nemezis rozlomila ďalší koláčik. „Priaznivé čísla. Absurdné! Nie je to ani poriadne šťastie!“

Rozdrvila koláčik a kúsky, čo z neho zostali, hodila na zem.

„Aby som odpovedala na tvoju otázku, Leo Valdez, bohovia sú v hroznom stave. Vždy sa to stáva, keď sa medzi vami Grékmi a Rimanmi schyľuje k občianskej vojne. Olympania sú rozpoltení medzi dvoma povahami, volajú ich obidve strany. Žiaľ, sú trochu schizofrenickí. Prudké bolesti hlavy. Dezorientácia.“

„Ale my nie sme vo vojne,“ namietol Leo.

„Hm, Leo…“ Hazel sa strhla. „Až na to, že si nedávno vyhodil do vzduchu poriadny kus Ríma.“

Leo na ňu hľadel a uvažoval, na čej strane je. „To nebolo naschvál!“

„Ja viem…“ čičíkala ho Hazel, „ale Rimania to nevedia. A chcú sa nám pomstiť.“

Nemezis sa zasmiala. „Leo, počúvaj to dievča. Blíži sa vojna. Gaia sa o to s tvojou pomocou postarala. A vieš, komu to bohovia vyčítajú?“

Leovi sa zdalo, akoby mal v ústach plné vrece kriedy. „Mne.“

Bohyňa si odfrkla. „No, no, nemysli si o sebe toľko. Si iba pešiak na šachovnici, Leo Valdez. Hovorila som o hráčovi, ktorý spustil túto absurdnú výpravu a dal dohromady Grékov s Rimanmi. Bohovia obviňujú Héru – alebo Juno, ak chceš! Vládkyňa nebies utiekla z Olympu, aby unikla hnevu vlastnej rodiny. Ďalšiu pomoc už od svojej patrónky nečakaj!“

Leovi pulzovalo v hlave. Voči Hére cítil zmiešané pocity. Plietla sa mu do života od tých čias, čo bol dieťa, nútila ho, aby slúžil jej zámerom v tom veľkom proroctve, ale aspoň stála viac-menej na jeho strane. Ak je teraz mimo hry…

„Tak prečo ste tu?“ spýtal sa.

„No prečo asi – aby som vám ponúkla svoju pomoc!“ usmiala sa Nemezis šibalsky.

Leo pozrel na Hazel. Tvárila sa, akoby jej bohyňa ponúkla hada za golier zadarmo.

„Pomoc,“ opakoval Leo.

„Iste!“ prisvedčila bohyňa. „Veľmi rada ničím hrdých a mocných, a nikto si to nezaslúži tak ako Gaia a tí jej Giganti. Napriek tomu vás musím varovať, že nestrpím nezaslúžený úspech. Šťastie je podvod. Pravý úspech vyžaduje obete.“

„Obete?“ naježila sa Hazel. „Prišla som o mamu. Umrela som a vrátila som sa naspäť. A teraz sa stratil môj brat. To vám ako obeť nestačí?“

Leo sa s tým nedokázal vyrovnať. Chcelo sa mu jačať, že aj on stratil mamu. Celý jeho život bol jedno trápenie za druhým. Prišiel o draka Festusa. Skoro sa pretrhol pri dokončovaní Arga II. A teraz začal strieľať na rímsky tábor, pravdepodobne vyvolal vojnu a možno si to pokašlal u priateľov.

„Práve teraz,“ vyhŕkol a usiloval sa ovládať svoj hnev, „nechcem nič iné ako trochu božského bronzu!“

„No to je hračka,“ usmiala sa Nemezis. „Ten je hneď za tým kopčekom. Nájdete ho s tými dievčatami.“

„Počkať,“ zarazila ju Hazel. „S akými dievčatami?“

Nemezis si hodila do úst koláčik a prehltla ho aj s veštbou. „Uvidíte. Možno sa niečomu priučíš, Hazel Levesqueová. Väčšina hrdinov sa neubráni vlastnej povahe, aj keď dostane v živote druhú šancu.“ Usmiala sa. „A keď je reč o tvojom bratovi Nicovi, nemáte veľa času. Počkať… dvadsiateho piateho júna? Áno, šesť dní odo dneška. Potom umrie a s ním celé mesto Rím.“

Hazel vyvalila oči. „Ako… čo…?“

„A pokiaľ ide o teba, dieťa ohňa,“ obrátila sa na Lea, „tvoje najväčšie ťažkosti ešte len prídu. Vždy budeš outsider, siedme koleso na voze. Nenájdeš si miesto medzi svojimi bratmi. Čoskoro sa stretneš s problémom, ktorý nedokážeš vyriešiť, ale mohla by som ti pomôcť… za istú cenu.“

Leo zacítil dym. Uvedomil si, že mu prsty na ľavej ruke horia a Hazel sa naňho vystrašene díva. Strčil si ruku do vrecka, aby plamene zadusil. „Ja si svoje problémy rád riešim sám.“

„Výborne.“ Nemezis si oprášila omrvinky koláčika z bundy.

„Ale, hm, akú cenu myslíte?“

Bohyňa pokrčila plecami. „Jedno z mojich detí nedávno vymenilo oko za možnosť zmeniť niečo vo svete.“

Leovi zovrelo žalúdok. „Vy… chcete oko?“

„V tvojom prípade by možno stačila iná obeť. Ale niečo práve také bolestivé. Tu máš.“ Podala mu neporušený koláčik šťastia. „Keď budeš potrebovať odpoveď, rozlom ho. Vyrieši to tvoj problém.“

Leovi sa roztriasla ruka s koláčikom. „Aký problém?“

„To zistíš, keď nadíde ten správny čas.“

„Nie, vďaka,“ vyhlásil Leo rozhodne. Ale jeho ruka ako keby mala vlastnú hlavu, strčila koláčik do vrecka na opasku.

Nemezis vytiahla z vreca ďalší koláčik a rozlomila ho. „Čoskoro budeš mať dôvod prehodnotiť svoje voľby. Páni, toto sa mi páči. Tu netreba nič meniť.“

Znovu koláčik uzavrela a hodila ho do košíka. „Na tej výprave vám môže pomôcť len veľmi málo bohov. Väčšina toho už nie je schopná a budú čím ďalej zmätenejší. Jediná vec môže priniesť Olympu zase jednotu – konečne pomstené staré zlo. No to by bolo vážne milé, konečne vyrovnané skóre! Ale to sa nestane, pokým neprijmete moju pomoc.“

„Asi nám nepoviete, o čom to hovoríte,“ zašomrala Hazel. „Alebo prečo môjmu bratovi Nicovi zostáva šesť dní života. Alebo prečo má byť Rím zničený.“

Nemezis sa zasmiala. Zdvihla sa a vrece s koláčikmi si prehodila cez plece. „No to všetko spolu súvisí, Hazel Levesqueová. A pokiaľ ide o moju ponuku, Leo Valdez, ešte si to rozmysli. Si dobrý chlapec. A nesmierne usilovný. Mohli by sme spolu urobiť obchod. Ale už som vás zdržiavala veľmi dlho. Mali by ste navštíviť zrkadlové jazierko, kým sa zotmie. Ten prekliaty chudák býva dosť… nervózny, keď je tma.“

Leovi sa nepozdávalo, ako to vyznelo, ale bohyňa už vysadla na motorku. Očividne sa na nej dalo jazdiť aj s tými čudnými kolesami, pretože Nemezis vytúrovala motor na najvyššie obrátky a zmizla v oblaku čierneho dymu.

Hazel sa sklonila. Všetky polámané koláčiky a veštby zmizli, až na jeden pokrčený pásik papiera. Zdvihla ho a prečítala: „Uvidíš vlastný odraz a získaš dôvod na zúfalstvo.“

„Fantázia,“ zavrčal Leo. „Poďme zistiť, čo to znamená.“

VII
LEO

„Kto je teta Rosa?“ zaujímala sa Hazel.

Leovi sa o nej nechcelo rozprávať. Slová Nemezis mu ešte hučali v hlave. Opasok s náradím mu oťažel, len čo tam vhodil koláčik – čo bolo nemožné. Tie vrecká uniesli všetko a vôbec ho nezaťažili. Ani tie najkrehkejšie veci sa nikdy nerozbili. Napriek tomu sa Leovi zdalo, že tam ten koláčik stále cíti, ako ho ťahá dolu a čaká na rozlomenie. „To je nadlho,“ vykrúcal sa. „Keď mama umrela, vykašlala sa na mňa a dala ma pestúnom.“

„To je mi ľúto.“

„No, hej…“ Leo zmenil tému. „A čo ty? Čo to Nemezis vravela o tvojom bratovi?“

Hazel zažmurkala, akoby mala v očiach soľ. „Nico… Našiel ma v podsvetí. Priviedol ma naspäť do sveta smrteľníkov a presvedčil Rimanov z Tábora Jupiter, aby ma prijali. Vďačím mu za druhú šancu v živote. Ak mala Nemezis pravdu a Nico je v nebezpečenstve… musím mu pomôcť.“

„Jasné,“ povedal Leo, hoci mu z tej predstavy bolo ťažko. Pochyboval, že by bohyňa odplaty dala nejakú radu len z dobrého srdca. „A čo to Nemezis vravela o tom, že mu zostáva šesť dní života, a o zničenom Ríme? Vieš, čo tým myslela?“

„Nie,“ priznala Hazel. „Ale bojím sa…“

Nech si myslela čokoľvek, rozhodla sa mlčať. Vyliezla na jednu z najväčších skál, aby získala lepší výhľad. Leo sa pokúsil vyliezť za ňou, ale stratil rovnováhu. Hazel ho chytila a vytiahla nahor. Odrazu sa ocitli hore, držali sa za ruky a stáli si zoči-voči.

Hazel sa oči ligotali ako zlato.

Zlato je pre mňa hračka, povedala. Leovi sa však videlo vzácne – keď sa na ňu zadíval. Uvažoval, kto je Sammy. Mal nepríjemné podozrenie, že by to mal vedieť, ale jednoducho si to meno nedokázal nikam zaradiť. Nech to bol ktokoľvek, mal šťastie, ak oňho Hazel stála.

„Hm, vďaka.“ Pomaly jej pustil ruku, ale stále stáli tak blízko, že cítil teplo jej dychu. Rozhodne nevyzerala ako oživená mŕtvola.

„Keď sme sa rozprávali s Nemezis,“ dostala zo seba Hazel stiesnene, „tvoje ruky… Videla som plamene.“

„Áno,“ prikývol. „To je Hefaistova schopnosť. Zvyčajne to mám pod kontrolou.“

„Aha.“ Položila si ruku opatrne na rifľovú košeľu, akoby sa chystala zložiť prísahu vernosti. Leo mal pocit, že by pred ním najradšej cúvla, ale skala na to bola primalá. Super, pomyslel si. Ďalší, kto si myslí, že som čudná hračka prírody.

Zahľadel sa cez ostrov. Protiľahlý breh ležal iba pár sto metrov ďalej. Medzi nimi a ním boli duny a zhluky kameňov, ale nič nevyzeralo ako zrkadlové jazierko.

Vždy budeš outsider, povedala mu Nemezis, siedme koleso na voze. Nenájdeš si miesto medzi svojimi bratmi.

To už mu rovno mohla naliať do uší kyselinu. Leo nepotreboval, aby mu niekto rozprával, že je niekde navyše. Celé mesiace prežil sám v bunkri číslo deväť v Tábore polokrvných, pracoval na svojej lodi, kým kamaráti spolu trénovali a jedli a hrali boj o vlajku pre zábavu a víťazstvo. Aj jeho dvaja najlepší priatelia Piper a Jason s ním často zaobchádzali ako s otravom. Odkedy spolu začali chodiť, Leo sa im nezmestil do predstavy „príjemne stráveného času“. Jeho ďalší jediný priateľ, drak Festus, sa zmenil na obyčajnú hlavu, keď sa mu počas posledného dobrodružstva zničil riadiaci disk. Leo nebol dosť technicky zdatný na to, aby ho opravil.

Siedme koleso na voze. Leo počul o piatom kolese – zbytočnom kuse niečoho navyše. Mal nepríjemný pocit, že siedme koleso na voze je ešte horšie.

Myslel si, že táto výprava bude preňho novým začiatkom. Všetka tvrdá práca na Argu II sa vyplatí. Získa šesť dobrých kamarátov, ktorí ho budú obdivovať a vážiť si ho, spoločne šťastne vyplávajú do slnečného jasu bojovať s Gigantmi. A možno, ako Leo tajne dúfal, si dokonca nájde babu.

Tak s tým nerátaj, vynadal si.

Nemezis mala pravdu. Síce patrí do sedemčlennej partie, ale aj tak je izolovaný. Spustil paľbu na Rimanov a spôsobuje kamarátom iba problémy. Nenájdeš si miesto medzi bratmi.

„Leo?“ spýtala sa Hazel jemne. „Nemal by si si brať k srdcu, čo ti vravela Nemezis.“

Zamračil sa. „Čo ak je to pravda?“

„Je to bohyňa odplaty,“ pripomenula mu Hazel. „Možno je na našej strane, možno nie. Ale je tu preto, aby vyvolávala nenávisť.“

Leo by si s tým veľmi rád poradil ľahko, ale nešlo to. Lenže Hazel za nič nemohla.

„Musíme ísť ďalej,“ zašomral. „Uvažujem, čo Nemezis myslela tým, keď sa zotmie.“

Hazel sa zadívala na slnko, ktoré sa práve dotýkalo obzoru. „A kto je ten prekliaty chudák, o ktorom hovorila?“

Za nimi sa ozvalo: „Prekliaty chudák, o ktorom hovorila.“

Leo najprv nevidel nikoho. Potom sa mu však zrak prispôsobil prostrediu. Uvedomil si, že iba tri metre od skaly stojí mladá žena. Bola oblečená v tunike gréckeho štýlu rovnakej farby ako kamene. Jej jemné vlasy mali odtieň niečo medzi hnedou, blond a sivou, takže splývali so suchou trávou. Nebola celkom neviditeľná, ale skoro dokonale maskovaná, kým sa nepohla. No ani potom sa na ňu Leo nedokázal poriadne sústrediť. Tvár mala peknú, ale ťažko zapamätateľnú. Vlastne vždy keď Leo žmurkol, nevedel si spomenúť, ako vyzerala, a mal čo robiť, aby ju znova našiel.

„Ahoj,“ pozdravila ju Hazel. „Kto si?“

„Kto si?“ vrátila jej dievčina otázku. Hovorila unavene, akoby ju tie reči nebavili.

Hazel a Leo si vymenili pohľady. Keď je človek poloboh, nikdy nevie, na koho natrafí. V deviatich prípadoch z desiatich to dopadne zle. Nindža baba maskovaná v odtieňoch zeme Leovi nepripadala ako niečo, s čím by sa teraz chcel zdržiavať.

„Ty si ten prekliaty chudák, o ktorom hovorila Nemezis?“ začudoval sa Leo. „Ale si dievča.“

„Si dievča,“ zopakovala dievčina.

„No dovoľ?!“ oboril sa na ňu Leo.

„No dovoľ,“ povedalo dievča nešťastne.

„Ty opakuješ…“ Leo sa zarazil. „Aha. Počkať. Hazel, existuje legenda o nymfe, ktorá všetko opakuje, však? Nevolá sa tá nymfa Echo?“

„Echo,“ potvrdila dievčina. Posunula sa a jej oblečenie sa zmenilo podľa okolitej krajiny. Jej oči mali farbu ako voda v jazere. Leo sa pokúšal sústrediť na jej tvár, ale nepodarilo sa mu to.

„Ja si tú báj nepamätám,“ priznal sa. „Bola si prekliata a musíš vždy opakovať posledné slová?“

„Posledné slová,“ prisvedčila Echo.

„Chudinka,“ poľutovala ju Hazel. „Ak si dobre pamätám, urobila to nejaká bohyňa.“

„Urobila to nejaká bohyňa,“ prikyvovala Echo.

Leo sa poškrabkal po hlave. „Ale nie sú to už tisícky rokov? Uf. Ty si mŕtva, ktorá prešla naspäť Bránou smrti, čo? Bol by som rád, keby som konečne prestal stretávať mŕtvych ľudí.“

„Mŕtvych ľudí!“ vyštekla Echo, akoby mu nadávala.

Uvedomil si, že Hazel skláňa hlavu.

„Teda… prepáč,“ zamrmlal. „Hazel, pozri sa…“

„Pozri sa.“ Echo ukázala na druhý breh ostrova.

„Chceš nám niečo ukázať?“ spýtala sa jej Hazel. Zliezla zo skaly a Leo za ňou.

Aj zblízka bolo ťažké Echo rozoznať. Vlastne to vyzeralo, že je tým neviditeľnejšia, čím dlhšie sa na ňu človek díva.

„Naozaj si skutočná?“ pochyboval Leo. „Myslím… z mäsa a kostí?“

„Z mäsa a kostí.“ Dotkla sa Leovho líca, až sa strhol. Prsty mala teplé.

„Takže… ty musíš všetko opakovať?“ spýtal sa.

„Všetko opakovať.“

Leo sa musel pousmiať. „To môže byť psina.“

„Psina,“ povedala nešťastne.

„Leo je čávo.“

„Leo je čávo.“

„Vylez mi na hrb, somár.“

„Somár.“

„No dovoľ!“

„No dovoľ!“

„Leo,“ poprosila ho Hazel, „neuťahuj si z nej.“

„Neuťahuj si z nej,“ pridala sa Echo.

„Fajn, fajn,“ uškrnul sa Leo, ale mal čo robiť, aby prestal. Nestávalo sa mu každý deň, aby stretol chodiaci diktafón. „Takže, na čo si to ukazovala? Potrebuješ pomôcť?“

„Pomôcť,“ súhlasila Echo nadšene. Naznačila im, aby šli za ňou, a rozbehla sa dolu svahom. Leo videl, kadiaľ beží, iba vďaka rozvlnenej tráve a mihotaniu sa jej šiat, ktoré sa stále menili, aby boli nenápadné medzi skalami.

„Radšej sa poponáhľajme,“ súrila ho Hazel, „lebo sa nám stratí.“

Objavili ten problém – ak sa dá pokladať za problém dav krásnych dievčat. Echo ich zaviedla dole na lúku v tvare krátera s malým jazierkom uprostred. Na jeho brehu sa zhromaždilo niekoľko desiatok nýmf. Leo si aspoň myslel, že sú to nymfy. Rovnako ako tie v Tábore polokrvných mali pavučinkové šaty, bosé nohy, škriatkovské črty a pokožku s jemne zelenkastým nádychom.

Leo netušil, čo robia, ale všetky sa tlačili na jedno miesto k jazierku, strkali sa, aby lepšie videli. Niekoľké z nich zdvíhali telefóny s fotoaparátmi a pokúšali sa niečo odfotografovať cez hlavy ostatných. Leo ešte nevidel nymfu s mobilom. Napadlo mu, že sa dívajú na nejakú mŕtvolu. Ale ak áno, prečo poskakujú a tak nadšene sa chichocú?

„Na čo sa to dívajú?“ spýtal sa.

„Dívajú,“ vzdychla si Echo.

„To sa dá zistiť len jediným spôsobom.“ Hazel vykročila a začala sa predierať davom.

„Pardon, prepáčte.“

„Počkať!“ ozvala sa jedna nymfa. „My sme tu boli prvé.“

„Hej,“ pridala sa ďalšia. „O teba sa zaujímať nebude.“

Druhá nymfa mala na lícach namaľované veľké červené srdcia. Cez šaty mala navlečené tričko s nápisom: OMG, N = 1!!!

„Pozor, sme tu v polobožskej záležitosti,“ snažil sa Leo hovoriť úradne. „Urobte miesto, prosím. Ďakujem.“

Nymfy šomrali, ale rozostúpili sa a odhalili mladého muža, ktorý kľačal na kraji jazierka a sústredene hľadel do vody.

Leo si obyčajne nevšímal, ako vyzerajú iní chalani. Asi preto, lebo vedľa seba mával Jasona – vysokého, svetlovlasého, drsného, proste takého, aký on sám nikdy nebude. Leo bol zvyknutý, že si ho baby nevšímali. Prinajmenšom vedel, že svojím výzorom si dievča nikdy nezíska. Dúfal, že to jedného dňa nahradí čarom osobnosti a zmyslom pre humor, ale zatiaľ mu to akosi nevychádzalo.

Teraz však v nijakom prípade nemohlo Leovi ujsť, že ten chlapec pri jazierku je trieda. Mal ostro rezanú tvár s ústami a očami, ktoré sa pohybovali niekde medzi ženskou krásou a mužskou elegantnosťou. Tmavé vlasy mu padali cez obočie. Mohol mať tak sedemnásť, najviac dvadsať rokov, ťažko povedať, ale postavu mal ako tanečník – dlhé ladné ruky a svalnaté nohy, dokonalé držanie tela a auru autoritatívneho pokoja. Mal na sebe biele tričko a rifle, luk a puzdro so šípmi na chrbte. Tie zbrane očividne dosť dlho nepoužil. Šípy pokrýval prach. Vrch luku zdobila pavučina.

Keď sa Leo naklonil bližšie, všimol si, že ten chlapík má nezvyčajne zlatú tvár. V západe slnka sa svetlo odrážalo od veľkého plochého plátu božského bronzu, ktorý ležal na dne jazierka a zalieval krásavcovi tvár teplou žiarou.

Ten chlapík sa kochal vo vlastnom obraze, ktorý sa odrážal od kovu.

Hazel sa prudko nadýchla. „Je krásny.“

Nymfy okolo nej zhíkli a súhlasne zatlieskali.

„To som,“ vyhlásil krásavec zasnívane a ďalej upieral pohľad do vody. „Som veľmi krásny.“

Jedna nymfa ukázala iPod. „Jeho posledné video na YouTube má milión návštev asi tak za jedinú hodinu. Polovica z toho som zaručene ja!“

Ostatné nymfy sa zachichotali.

„Video na YouTube?“ spýtal sa Leo. „Čo tam robí? Spieva?“

„Nie, ty trúba!“ oborila sa naňho nymfa. „Kedysi to bol princ a úžasný lovec a tak. To je však jedno. Teraz iba… No, len sa pozri!“

Ukázala Leovi tú nahrávku. Bolo na nej presne to, čo videli pred sebou – chlapík, ktorý hľadí sám na seba v jazierku.

„Je fakt božský!“ zaspievala ďalšia nymfa. Na tričku mala nápis: NARCISOVÁ.

„Narcis?“ spýtal sa Leo.

„Narcis,“ potvrdila Echo smutne.

Leo zabudol, že tam Echo je. Zrejme si ju nevšimla ani žiadna nymfa.

„Ale nie, ty už daj pokoj!“ Pani Narcisová sa pokúsila Echo odstrčiť, no zle odhadla miesto, kde to maskované dievča stojí, a namiesto nej odtisla niekoľko nýmf.

„Ty už si mala šancu, Echo!“ oborila sa na ňu tá s iPodom. „Odmietol ťa pred štyrmi tisíckami rokov! Nie si preňho vôbec dobrá.“

„Vôbec dobrá,“ opakovala Echo trpko.

„Počkať.“ Hazel sa nedarilo odtrhnúť pohľad od krásavca, ale nakoniec to predsa len zvládla. „Čo sa to tu deje? Prečo nás sem Echo zaviedla?“

Jedna nymfa prevrátila oči. Zvierala pero a pokrčený Narcisov plagát. „Echo bola kedysi dávno nymfa ako my, ale hrozná klebetnica. Ústa sa jej nezastavili, bla, bla, bla.“

„Jasné!“ skríkla ďalšia nymfa. „Kto to mal vydržať? Práve nedávno som povedala Cleopei – viete, že žije v skale vedľa mňa? – prestaň s tými klebetami, lebo skončíš ako Echo! Cleopeia je hrozná klebetnica! Počuli ste, čo vravela o tej oblačnej nymfe a satyrovi?“

„Hej!“ vyhŕkla nymfa s plagátom. „Jednoducho ako trest za to táranie Héra Echo prekliala, takže môže iba opakovať, čo už niekto povedal, a to nám neprekážalo. Ale potom sa Echo zaľúbila do nášho krásavca Narcisa – ako keby si ju niekedy všimol!“

„Ako keby!“ potvrdilo niekoľko ďalších.

„A teraz si vzala do hlavy tú hlúposť, že Narcisa treba zachrániť,“ povzdychla si pani Narcisová. „Mala by jednoducho zmiznúť.“

„Zmiznúť,“ zavrčala Echo.

„Som taká rada, že Narcis zase žije,“ vyhlásila ďalšia nymfa v sivých šatách. Ruky mala popísané čiernou fixkou NARCIS + LAIEA… „On je najlepší! A žije na mojom území.“

„Prestaň, Laiea!“ zahriakla ju kamarátka. „Ja som nymfa tohto jazierka. Ty si iba nymfa kameňa.“

„No ale ja som nymfa trávy,“ prihlásila sa ďalšia.

„Nie, on sem prišiel preto, lebo má rád poľné kvietky!“ ozvala sa ďalšia. „A to je moje!“

Celý dav sa začal dohadovať, kým Narcis hľadel do jazierka a nikoho si nevšímal.

„Prestaňte!“ vykríkol Leo. „Dámy, prestaňte! Potrebujem sa Narcisa niečo opýtať.“

Nymfy sa pomaly upokojili a začali sa zase fotografovať.

Leo si kľakol vedľa krásavca. „Tak čo, Narcis, ako sa máš?“

„Mohol by si sa posunúť?“ spýtal sa Narcis, nepríjemne vyrušený. „Kazíš mi výhľad.“

Leo pozrel do vody. V ponorenom bronzovom pláte sa vedľa Narcisovho odrazu objavil aj ten jeho. Leo sa na seba netúžil dívať. Vedľa Narcisa vyzeral ako podzemný trol. No nebolo pochybností, že je to kus doguľata ukutého božského bronzu s priemerom asi meter a pol.

Čo robil v jazierku, Leo netušil. Božský bronz sa objavoval na rôznych miestach na zemi. Počul, že väčšina tých kusov pochádza z mnohých otcových dielní. Hefaistos sa vedel nahnevať, keď mu práca nešla od ruky, a vtedy vždy odhodil odpad do smrteľného sveta. Toto vyzeralo, akoby to mal byť štít pre nejakého boha, ale veľmi mu nevyšiel. Keby ho Leo dostal na loď, stačilo by mu to na opravy.

„Jasné, parádny výhľad,“ uznal Leo. „Rád sa ti vyhnem, ale mohol by som si zobrať ten bronzový plát, keď s ním nič nerobíš?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bohovia Olympu – Znamenie Atény.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.