© Vladimír Škutina, 1990

Dědice Vladimíra Škutiny zastupuje agentura DILIA Cover © ČTK (foto), 2011

ISBN 978-80-7407-093-8

ČESKÝ ŠLECHTIC:

František SCHWARZENBERG

Vladimír Škutina

Obsah

Havran

Unzmarkt

Začátek životaběhu

Život na Orlíku

Přátelství s odstupem

Povolání: orlický Schwarzenberg

Jakým jazykem u nás mluvila šlechta

Malý princ průvodcem po Orlíku

Císař Karel střílí z terasy Orlíku

Plastická mapa slavkovského bojiště

Pradědeček Karel III. Schwarzenberg

Sousedé

Matinka

Bratr Karel

O vltavském údolí

Tyrolský dům

Dlouhá zima na Orlíku

Rodinná hrobka

Jak se cestovalo

Správce zámku

Gubernatorium

Nákle a jak se carovi honem udělaly vodopády

Poštovský panáček

Čimelice

Jak poznal osobně babičku Boženy Němcové

Božena Němcová

Starý Přáda

Vlévá se Labe do Vltavy nebo naopak?

Lobkowiczové a Schwarzenbergové

Potomci

Kinští

Prapraprababička Kinská,

Když je škola doma...

Procházky Prahou - či spíše pražskými paláci

Vojna

Plesy

Roztržitý pradědeček

Nalžovice

Proč byl v Praze postaven Husův pomník

Nejpyšnější prastrýc

Gymnasista přednáší o sově pustovce a sezení na mnoha židlích současně

Potomek Jiříka Poděbradského

Rytířem Maltézského řádu

Co byl a hlavně kdo byl lancknecht (Schwarzenberg)

Nebožtík u ledu

Přehlídka v plavkách

Okouzlení Itálií

Nezasloužené dědictví

Svatováclavské milénium

Jak se František Schwarzenberg stal diplomatem

V Zákulisí neboli Zákristií Vatikánu

Obavy Vatikánu o Československo

Černá a bílá společnost v Římě

Řád Bílého lva

Šéfem protokolu Celostátního sjezdu katolíků

Mělnické perníky pro kardinála-legáta

Snídaně, kterou nikdo neviděl

Hlinka v Praze

Únos kardinála

Dva Schwarzenbergové současně jako diplomaté v Římě

Metternichové v Čechách

Císařův poplach, když potkal ráno galakočár

Pes Procházka

Velechrám

TGM na Orlíku a u sv. Víta

Kupé... plné muzikantů

Kde nikdy nezmlkne zpěv: SLOVÁCKO

Slovácko jako část Slovenského státu?

Historie profesora Josefa Pekaře

Bouře roku 1848 a smrt kněžny Windischgrátzové

Schwarzenbergové třikrát zachránili Habsburky

Dozvuky války prusko-rakouské roku 1866

Tak nám zabili Ferdinanda...

Císař versus následník – pověsti o soupeření mezi hradem a Belvederem

V žádné politické straně

Sovětský a nacistický pavilon v Paříži

Věrnost dynastii a boj s vládou

Co doopravdy bylo Národní souručenství

Lhát, rozelhat se a tvořivá paměť

Jízda na koni a myslivost jako součást stavovského bytí

Odchod ze státních služeb v roce 1940

Protektorátní vláda vstává na pokyn českého prince

Státoprávní a ústavověrná česká šlechta

Čechy:

Morava:

Josef Jungmann

Jak se dr. Emil Hácha stal prezidentem

Jak to bylo s vládním vojskem

Legenda

Pražské povstání

Uznání samostatného Rakouska v roce 1945

Strach

Jak zabrali Rudolfinum

Jak se lze zmýlit (v komunistech!)

Smrt generála Klecandy na Hradčanech

Odsun Němců

Diplomatické poslání ve Vatikánu

S Janem Masarykem

AMERICKÁ ANABÁZE

Život českého šlechtice v americkém exilu

Mr. Free Czechoslovakia

Nedelegovaným vyslancem svobodného Československa ve Spojených státech

Aspen

Spoluzakladatelem časopisu „ Hlas národa “

V zastoupení kardinála Berana

Ruská emigrace v Americe a Tolstoj Foundation

Spor s Kissingerem

Náhradní dědeček Max Lobkowicz

700 lipicánů generála Ferjenčíka

Cena přátelství

Trvání či netrvání

František Schwarzenberg mezi námi

Pobyt a působení ve Spojených státech

Dějiny rodu Schwarzenbergů

ČLÁNKY, STUDIE A PŘEDNÁŠKY prof. dr. Františka Schwarzenberga

(Výběr)

Úryvek z promoční řeči Františka Schwarzenberga ze dne 20. května 1938

Čím byla v mých očích Bílá hora

František Palacký a česká politika devatenáctého století

Masaryk a naše státnost

Hácha - Beneš

Prohlášení příslušníků historické šlechty, předané 17. září 1938 prezidentu dr. E. Benešovi

Prohlášení příslušníků historické šlechty, předané v září 1939 prezidentu dr. Emilu Háchovi

ZÁVĚŤ

ČESKÁ ŠLECHTA V EXILU, KTERÁ I V EXILU ZŮSTALA ČESKÁ

Havran

Stál na zápraží a pokuřoval dýmku. Měl šedomodrý myslivecký oblek, jaký nosívali orličtí schwarzenberští lesáci, pečlivě naleštěné polobotky a k tomu nepatřičný klobouček. Uprostřed masivních veřejí vypadal jako z nějakého dávného obrazu.

Smrákalo se. Po dni plném spíš apríle než srpnového léta. Krátce posekaný trávník vydechoval odpolední déšť a dole na řece Mur mohutný splav zpíval ódu na radost. Měl rád, když splav zpíval na radost. Někdy - to v časech, kdy dlouho nepršelo - přestával i splav zpívat o radosti a místo toho přinášel odshora zkazky ztraceného mládí. Tam nahoře proti proudu leželo město Murau s hradem a hrobkou, kde od komunistického puče roku 1948 odpočívají svůj věčný sen všichni Schwarzenbergové. Usmál se. Vzpomněl si, jak mu cynický příbuzný říkal, že se sem, do štýrského Unzmarktu, na stará kolena přestěhoval stejně jen proto, aby to měl blízko do hrobu.

Černý havran, který seděl na staré meruňce, přelétl na bližší břízu. A zas - stejně jako na staré meruňce, i na bříze se posadil tak, že upřeně sledoval obláčky fajfkového dýmu.

Chvíli se hypnotizovali pohledy - černý havran a muž ve veřejích. Havran na bříze zřejmě netušil, že není jediným havranem v bývalé fořtovně. Zpředu nad vchodem byl štukatérský erb rodu - a v jeho levém dolním poli havran vyškrabuje oko Turkovi. Muž v kamizole však myslel na zcela jiného havrana. Dávno, dávno tomu, kdy ještě na Orlíku měli starého havrana, který patřil k obyvatelům zámku. Byl to poťouchlý havran, který kloval do ocasu pyšné pávy. A taky zvonil. Nad vchodem visel zvon, na nějž se zvonilo vždycky, když vjížděl někdo z hostů. Poťouchlý havran se naučil sedat na šňůru od zvonce a rád zvonil. Samozřejmě že vždycky v nejnevhodnější chvíli.

Díval se na havrana na bříze a musel myslet na toho orlického havrana. Najednou mu připadalo, že to snad je tentýž havran a že sem přiletěl, aby zazvonil...

„Františku,“ ozvalo se seshora, „pojď už nahoru. Je chladno.“

Františku, opakoval si v duchu s Fráňou Šrámkem, Františku, pastevče koní.   Kdybych byl pastevcem koní!

Havran tam stále seděl a upřeně se díval. Vypadal, že přinesl nějaké poselství. Nemohlo být pochyby. Černý havran přiletěl s posláním.

„Už jdu,“ zavolal nahoru a uhasil dýmku.

Havran se nahýbal. Seděl, díval se a tvořil pendant k havranu z rodového erbu.

Vešel do vysoké chodby s klenutým stropem, pověsil nepatřičný klobouček na věšák za dveřmi, došel ke čtyřem schodům, které vedly k hlavním dveřím a na Korutanskou ulici, zastavil se, jako by váhal, jestli nemá ještě vyjít ven, ale pak se otočil a stoupal po masivních dřevěných schodech nahoru. Schody měly tu výhodu, že kdyby chtěl někdo nepovolaný vystoupit do prvého patra, vrzání schodů by ho prozradilo.

Z kuchyně už voněl čaj a čerstvé housky. Čaj - earl grey -dostal rozředěný horkou vodou, zatím co jeho žena Amálie pila čaj silný a vodou nepančovaný. Zato křupavé housky s máslem a medem jedl jen on. Žena předstírala dietu. Rozkrojil housku, namazal máslem a lžičkou nakapal med. Byl lesní. Od včelaře z Schrattenbergu, kde stával renesanční zámek, který za prvé světové války lehl popelem. Tam si pro něj František jezdil a ná-davkem dostal vždycky nějakou rozkošnou historku.

Ten, co v pozdním odpoledni odjel nazpět do Curychu, města, jehož byli všichni Schwarzenbergové automaticky občany, měl spoustu úplně zbytečných otázek. Mezi jinými taky, jestli je lepší tenhle med nebo ten, co mívali s bratrem Karlem na Orlíku. Na Orlíku mívali med, který voněl po lípě. Prapodivné starosti. Jak vlastně chutnal med na Orlíku? Už si jeho chuť nedovedl vybavit. Ten, co odjel v pozdním odpoledni do Curychu, do města, které má stejné barvy jako Schwarzenbergové - bílou a modrou -, do města, kde Schwarzenbergové mají domovské právo na základě spojenecké smlouvy z roku 1478 mezi Curychem a lantkra-bími z Kleggau (dnes území částečně patřící Bádensku a částečně Švýcarsku), jejichž dědici se Schwarzenbergové stali a jejichž erb je v levém poli srdečního štítu velkého znaku knížat ze Schwar-zenbergu (hned naproti havranu, který klove Turka, což zas dostal maršál Adolf ze Schwarzenbergu, když roku 1599 porazil u Raabu Turky - proto havran = der Rabe a hlava Turka), tedy ten, co odjel v pozdním odpoledni do Curychu, vyvolal ve Františkovi celý zástup dávno zapadlých otázek a vzpomínek.

Vstal a šel k oknu, aby se podíval, jestli tam černý havran pořád ještě sedí na bříze. Seděl.

Ne, med vonící po lípě mívali v Čimelicích. Na Orlíku měl med vůni luk, blatouchů a kopretin.

Nalil si ještě jeden šálek čaje.

„Rozřeď si to vodou, tatínku,“ řekla jeho žena a František se usmál. Kdy vlastně mu říká Františku a kdy tatínku? Musí si na to dát pozor. Po 43 létech manželství ho vlastně poprvé napadlo, že v tom musí být nějaké pravidlo, kdy mu jeho žena říká Františku a kdy tatínku.

Přeskakoval myšlenkami z desetiletí do desetiletí, ze staletí dávno patřícího na rozhraní do středověku a novověku do časů nedávno minulých. Z Orlíku do Nalžovic, z Čimelic do Prahy a pak zas do Frýdlantu (neboť matka byla Clam-Gallasová) a odtud do Chlumce (neboť nevlastní otec byl Kinský). A znovu do Prahy, do Vatikánu (kde byl prvním poválečným zástupcem československé vlády). A poté oněch 40 let exilu, které ho dovedly ze Spojených států až sem, do rakouského Unzmarktu, kde pár kilometrů proti proudu řeky Mur je emigrantská hrobka rodu Schwarzenbergů.

Odložil nakousnutou housku s máslem a medem na talířek, utřel si prsty do ubrousku, vstal a znovu přistoupil k oknu.

„Prosím tě, koho pořád vyhlížíš?“ zeptala se žena, která neměla ráda, když se vstávalo od jídla, než se dojedlo.

„Havrana,“ řekl. „Ještě tam čeká.“

A dole hučel splav a Františku Schwarzenbergovi znovu zazněl v hlavě Fráňa Šrámek: „Ty řeko pod oknem mým, přinášej mi sem zkazky mládí mého. Ty noci měsíčná, opoj mě svým kouzlem ještě jednou - jen ještě jednou. Naposled.“

Nad zříceninami Frauenburgu se objevil měsíc. Byl úplněk a měsíc vycházel ještě za soumraku. Měsíc nad řekou. Byla to však jiná řeka. Ale měsíc byl stále týž - tentýž měsíc, který vycházel nad soutokem Otavy s Vltavou. Tentýž měsíc jako tenkrát před pětasedmdesáti léty nad Orlíkem.

Unzmarkt

Unzmarkt je spíš vesnice než městečko. V turistických prospektech Štýrska je Unzmarkt označen jako letovisko. Což nejspíš charakterizuje toto malebné místo na řece Mur v horním Murtalu. U protějších zřícenin Frauenburgu se vypíná románsko-gotický kostel, kde je pochován poslední německý minnesanger Ulrich von Lichtenstein (1220-1276). Ale také tam nalezl poslední odpočinek Ervín hrabě Schonborn, jehož Pražané ještě znají coby prodavače antikvárních knih v Karlově ulici (jak o něm rozkošně píše Jindřiška Smetanová v knížce „Na růžích ustláno“), který tu 20. listopadu 1984 ve svém 86. roce života zemřel.

Unzmarktem projíždí železniční trať Vídeň - Villach a pak dál do Itálie, a je to rychlíková zastávka. Mezi Unzmarktem a okresním městem Murau vede úzkokolejná dráha. Silnice 17 nyní Unzmarkt těsně objíždí, takže hlavní (a také jediná) třída a náměstíčko jsou ušetřeny hustého automobilového provozu.

Pár kroků od středu městečka-městyse-vesnice je mohutné jednopatrové stavení s masivními zdmi, vypadající jako panské sídlo. Je to bývalá lesní správa Schwarzenberského panství.

„Ještě z dob,“ vypráví František Schwarzenberg, „kdy lesní správa bývala za každým třetím smrčkem. Pak řekli, že stačí za každým pátým smrčkem a tuhle lesní správu zrušili.“

Dnes to patří Františkově neteři Alžbětě von Pezold, rozené Schwarzenbergové. Jediné dceři posledního Schwarzenberga z hlubocké větve, Jindřicha, který adoptoval Františkova synovce, Karla Schwarzenberga, a tím došlo opět k spojení obou větví: hlubocko-krumlovské a orlické. Jindřich Schwarzenberg nechal své dceři Alžbětě zámeček Gusterheim nedaleko od Unzmarktu a několik revírů a všechno řídí z Gusterheimu. Fořtovna v Unzmarktu, vypadající jako panské sídlo, zůstala prázdná. A tak, když se František Schwarzenberg chystal na americké universitě do penze, nabídla mu neteř Alžběta, jestli by nechtěli bydlet v Unzmarktu.

Nad vchodem z ulice je schwarzenberský erb. Jako konečně na celé řadě sousedních domů. Ale tímto vchodem se skoro nevchází. Ulice byla totiž před vyasfaltováním zvednuta, takže těsně kolem vchodu a dolních oken mohou jezdit auta. Schwarzenbergovi vycházejí vraty na dvůr zarostlý trávníkem a odtamtud zápražím a schůdky do domu.

Erb nad původním vchodem není jediný schwarzenberský erb v domě. V prvém poschodí, hned nad schodištěm, jsou dvě sociální zařízení, jak se odborně říká místnůstkám, kam nejen císař pán, ale i potomci staré české šlechty chodí pěšky. Na dveřích pravé komůrky visí erb Schwarzenbergů a na dveřích levé komůrky erb Lobkowiczů.

Což svědčí o obrovském smyslu pro humor nositelů obou slavných jmen.

Začátek životaběhu

„Narodil jsem se na pondělí velikonoční dne 24. března 1913 v Praze v Rohanském paláci v Karmelitské ulici na Malé Straně. Křtěn jsem byl doma - ale úvod jsem měl hned naproti Rohanskému

paláci u Panny Marie Vítězné. Při té příležitosti sundali zázračnou sošku Pražského Jezulátka Bambino di Praga (kterou do Čech přivezla roku 1628 má prabába Polyxéna z Lobkowicz, po matce Pernštejnová, a darovala ji karmelitánům). Takže jsem dotýkané dítě.

Vyrůstal jsem na Orlíku, v Čimelicích a v Praze, kde jsme až do konce první války bydlívali v Clam-Gallasově paláci na Starém Městě. V ,piano nobile'. Vždycky v zimě. Clam-Gallasův palác byl původně určen matce jako část dědictví po jejím otci, mém dědečkovi Clam-Gallasovi. Nějaký čas jsme každoročně trávívali v Tochovicích u našeho prastrýce Bedřicha, kde nás teta Christina nezřízeně hýčkala. (Strýc Bedřich byl naším spoluporučníkem.) Když jsme stonali a nesměli ven, tak nám teta objednala odkudsi z Turnovska bednu písku a my jsme hledali české granáty. Na jaře jsme bývali tři čtyři týdny v Kostelci nad Orlicí u Kinských. František Kinský byl sice bratrem mé babičky, ale pro věkový rozdíl kosteleckých sourozenců byly jeho děti v našem věku... ačkoli byli bratranci mého otce. Na Kostelec vzpomínám s velkou láskou, protože jsem tam byl konečně ve skupině dětí svého věku. Bratr Karel byl již od dětství ,starým člověkem' - vědec a historik ve svých zájmech. Tak vlastně jen Žofinka, Bedřich-Karel, Alfy, Josef a František-Antonín byli jedině mladí v okruhu mých známých.

Někdy jsme jezdívali k dědečkovi a babičce Clam-Gallas do Frýdlantu či Grafensteinu, a to ovšem byl úplný ráj.

Když se naše matka znovu provdala (7. června 1921) za Zdenko Radslava hraběte Kinského, tak jsme žili jako cikáni; každou chvíli jinde. Naše matka nás nikdy nikde nechtěla nechat samotné jen s gubernátoriem, a tak jsme furt vandrovali.

Obora u Chlumce nad Cidlinou, to byl vskutku koňský ráj. Když pak otčím Zdenko Radslav Kinský zdědil po svém bratrovi Chlumec, tak jsme také jezdili do zámku Karlova Koruna.

Pak také do Žďáru - to bylo dědictví mé matky po Dietrichsteinech a Clam-Gallasech.

Když mi po maturitě v roce 1931 zakoupili Nalžovice, jezdil jsem hlavně tam. Nalžovice mi připadaly jako Havranice u J. M. Plojhara. To už jsme málo jezdili do Tochovic a do Kostelce. Leda na návštěvu.

V Rohanském paláci jsem se narodil proto, že to měl otec blízko do úřadu místodržitelství. Rohanové se po Francouzské revoluci rozštěpili - jedna větev zůstala ve Francii a druhá přišla do Čech. Ale přinesla si velké bohatství. Postavili si palác v Karmelitské a Sychrov u Turnova. My s nimi nebyli přímo příbuzní. Ale na severu Čech blízcí sousedé a přátelé Clam-Gallasů. Starý Rohan, řečený Arcirohan, byl velice blízký přítel mého prapradědečka - jezdíval na Orlík a pak docházelo k všelijakým sňatkům - vlastně to všechno byla jedna velká rodina. A protože ještě nebylo přestavěno prvé patro Clam-Gallasova paláce, bydleli naši v Rohanském paláci.

Palác patřil mému dědečkovi Clam-Gallasovi, který měl sedm dcer a žádného syna. Matka se vdávala první - a za někoho do Čech. Ostatní dcery se pak provdaly až později. Dědeček si proto představoval, že při dělení majetku zůstane pražský palác mé matce. Z toho důvodu se v 1. poschodí zařizovalo bydlení pro naši rodinu. A tam jsme v zimě přebývali. Kromě toho ke Clam-Gallasově paláci patřil i rohový dům naproti v Husově ulici -roh Karlovy.“ František ukázal na obrázek na stěně svého pokoje v Unzmarktu. „Po Valdštejnově zavraždění v Chebu dostal po Kinských tento palác Gallas - po Valdštejnovi Frýdlant. Když to chtěl Jan Václav Gallas přestavět do barokní formy, chtěl mít odstup a začal vykupovat okolní domy. Taky ten rohový. Jenže pak mu prý řekli, že když to zbourá, bude muset na věky platit městu zastavovací poplatek. Tak to nechal a jen v 2. poschodí ukousl kus domu, aby mu to neclonilo ve výhledu z jeho pracovny. To udělal můj praděd Clam-Gallas, ten generál, co byl vždycky bit. Takže dole románské základy, nahoře ukousnutý kus 2. poschodí. Tam jsme pak po válce s matkou taky bydlívali. Matka tam bydlívala ještě s druhým manželem Kinským a potom jsem tam bydlel já - jako student a po svatbě s Amálií až do konce.“

František má na památku ještě klíč od tohoto domu z roku 1948, když naposledy opouštěli Prahu. Klíč visí pod obrázkem paláce v Unzmarktu.

„Pořád jsme se někam stěhovali. V Chlumci jsem měl stále rajtky, protože tam se nejvíc jezdilo na koni. Kinští byli koňaři. Na Orlíku jsem měl loveckou uniformu - tak řečený schwarzenberský modrák. Schwarzenberská uniforma je hnědá se zelenými výložkami. Všechny lesácké školy to pak nosily - písecká třeba je nejznámější. To je schwarzenberská lesácká uniforma. My na Orlíku sekundogenitura měla tmavomodrou. Říkalo se jí modrák. A můj famulus Cajthaml, předobraz Švejka, se vždycky ptával, jestli si chci vzít hnědý modrák nebo modrý modrák. Pro něho myslivecká uniforma byl modrák.

Ale doma - doma jsem se cítil na Orlíku. Byl jsem orlický Schwarzenberg. A potom ten krátký čas v Nalžovicích. A samozřejmě v Praze.“

Život na Orlíku

Třebaže tatínka Karla V. ze Schwarzenbergu poznal už vlastně jen v rodinné orlické hrobce (zemřel hned na počátku světové války v září 1914 za válečného tažení ve věku 28 let, tedy když bylo malému Františkovi jeden a půl roku), své nejšťastnější dětské dny prožíval na Orlíku. Společně s bratrem Karlem, starším o necelé dva roky.

Praděd Karel III. Schwarzenberg dal z terasy postavit schůdky, aby děti nemusely kolem pruských stráží u hlavní brány v roce 1866. Probíhačka po terase byla nejmilejší zábavou obou bratří. Na terase stála děla, která tam přitáhl maršál z ruského tažení při napoleonských válkách. A tak po dělech lezli, vozili se po nich a měli celou obrovskou terasu jen a jen pro sebe.

Samozřejmě že měli guvernantky - ta prvá, ještě za války, byla osoba radostná, a tak i jejich dětský pokoj byl radostný. Na počátku byla ještě zdravotní sestra. František se dobře pamatuje jen na její abnormální tloušťku. Zásuvky zavírala mohutným pohybem břicha. Další guvernantka byla sice hodná, ale nebylo s ní legrace ani za mák. Nebyla to totiž guvernantka k dětem v pravém slova smyslu. Měla to být společnice matky, protože se podle tehdejších představ nehodilo, aby vdova byla sama bez společnice. Tahle guvernantka měla Karla a Františka učit anglicky, francouzsky a klavír. Přijela právě na 28. října 1918. Byla z Rakouska, odchovaná v klášteře jeptiškami.

Po ní pak přišli různí domácí učitelé, z nichž páter Suda, vychovatel, zasluhuje samostatnou kapitolu - kapitolu o ryzím češství.

Život na zámku byl mnohem prostší, než se to v legendách o životě na zámcích traduje.

Vstávalo se v 7 hodin, v půl osmé byla snídaně a od 8 hodin začalo učení. Bratři až do maturity na Akademickém gymnasiu školu nenavštěvovali. Měli domácí učitele a do školy jezdili jen skládat zkoušky.

Tahle praxe pak zvlášť Františkovi na právech velice pomohla k úspěšnému studiu, protože nebyl zvyklý biflovat se látku z hodiny na hodinu, ale musel být připraven na celý semestr.

Leč zpět k dětským letům na Orlíku. Co snídali malí princové? K snídani mívali mléko nebo kakao a chleba s máslem. Vánočka byla jen v neděli.

Na Orlíku byl báječný kuchař. Jmenoval se Moller. Toho si přivezl na zámek ještě Františkův dědeček Karel IV. ze Schwarzenberga, vyhlášený labužník a gurmet. A když byly hony nebo k jiné sešlosti se sjeli hosté, dokázal udělat zázraky. Jenže jako každý vyhlášený kuchař byl na své kuchařské umění ješitný. A ovdovělá kněžna nedokázala říct, když jí někdy něco nechutnalo, a tak raději nekritizovala jídlo vůbec a na dotaz, má-li nějaké specielní přání, vždycky odpovídala, že něco jednoduchého a obyčejného. A tak, když na Orlíku pobývala sama se svými synky - a to bylo po většinu času, kuchaře nebavilo podstrojovat něco zvláštního a na stůl přicházela nejobyčejnější jídla z venkovského jídelníčku.

Jen jednou jedinkrát upozornila kněžna kuchaře Mollera, že mléko ze dvora je krapet sražené - čehož si kuchař nevšiml. Byv tedy upozorněn na tento nedostatek, leknutím omdlel. Od té doby se kněžna zdržela jakékoli kritiky jídla - i pochval. A bez pochval přestává být kuchař kuchařem.

Na rozdíl od jiných rodin nebyl na Orlíku nikdy žádný pravidelný jídelníček. Jen v pátek byly vždycky ryby - a to obyčejně kapři. František se jich jako kluk přejedl, a proto když nemusí, kapra nejí. Ani na vánoce. To byl totiž velký hospodářský úspěch Schwarzenbergů, že přesvědčili každého Čecha, že na Štědrý večer musí být kapr. Ale i jindy v pátek že je třeba jíst kapra jako typickou českou rybu. Schwarzenbergům patřily skoro všechny rožmberské rybníky, které stavěl legendární Jakub Krčín z Jelčan.

Rožmberk (od nichž Schwarzenbergové převzali rožmberské dědictví) se chtěl Jakubu Krčínovi odměnit a chtěl mu darovat zámeček Kratochvíli. Jenže velký stavitel rybníků se bál - že by o zámeček mohl přijít. Proto se nechal raději vyplatit a postavil si v Křečovicích kousek od Nalžovic (které pak v roce 1931 získal František Schwarzenberg) tzv. Stateček. A postavil jej ve stylu Kratochvíle. Krychlově. S věžičkami na rozích zdí.

Oběd byl na Orlíku v půl jedné. Jenže před obědem chodívali chlapci na procházku.

V takzvaném „zámečku“ žil strýc Bedřich, poručník obou chlapců po smrti otce, Karla V. ze Schwarzenbergu. U něho se František stavoval a vždycky si od něho vzal kus chleba. Na Orlík se vozil chleba ze Ždákova (dnes je obec pod vodou). Strýc Bedřich si nechával vozit chleba z Tochovic - a tochovický chleba byl s kmínem, zatím co ždákovský ne. A tak si František vzal pár krajíců a ty pak snědl, než se vrátil na zámek k obědu.

K obědu byla vždycky polévka - v létě hodně zeleninová, bramborová. Pak byla buď zvěřina, drůbež, omáčka s knedlíkem anebo maso s kedlubnami (což František velice nerad) nebo s mrkví, a pak nějaký moučník.

Ze všech jídel má František Schwarzenberg nejradši zajíce na smetaně s knedlíkem a brusinkami. A přiznal se, že ho měl naposledy, když odjížděli v roce 1948 do Ameriky. V Americe zajíce na smetaně neznají, a když pak přišli František a Amálie Schwarzenbergové do rakouského Unzmarktu, zjistil vášnivý lovec, že zajíci ve Štýrsku vyhynuli. Úplně posledního zajíce měl ovšem při zastávce nákladní lodi z Neapole do Philadelphie v roce 1948 v Casablance v restauraci Slavia.

Při této příležitosti František Schwarzenberg lítostivě poznamenal, že na Orlíku bylo sice dost zvěřiny a byla často, ale málo brusinek. A to že mu bylo líto.

Maso na Orlík dodával řezník Jech ze Starého Sedla. Hned vedle řezníka Jecha byl truhlář Teska. Když shořel strop Orlíku, udělal truhlář Teska nový a dodnes průvodci po hradě Orlíku ukazují Teskův sál, nazvaný podle onoho vyřezávaného stropu.

František se naučil jíst téměř všechno - nemusel mít ledvinky, mozeček, zadělávané kedlubny a později kapra. Na rozdíl od bratra Karla, který jedl úplně všechno a moc. Takže na pondělí velikonoční ho pravidelně nalézali v posteli nemocného - po přejedení se takzvaně vyzvracel z podoby. Každým rokem na Hod Boží velikonoční se bratr Karel přejedl sladkostí, které stláskal dohromady se vším možným a s železnou pravidelností to na pondělí velikonoční místo koledy odstonal.

Káva se na Orlíku začala pít až v létech, kdy chlapci dálkově studovali gymnasium.

Na Orlíku bylo 105 místností a všechny byly zařízené. Orlík vyhořel do základu roku 1802. Maršál se tehdy rozhodoval, zda má znovu postavit Orlík, anebo jestli nemá raději obnovit Zvíkov. (Ten pak obnovil až Karel II.) Maršál se rozhodl pro Orlík a zlí jazykové tvrdí, že se prý tak rozhodl proto, že ze Zvíkova bylo vidět kousíček lesa, který nepatřil Schwarzenbergům. Zatím co z Orlíka široko daleko, nejen kam až oko dohlédlo, bylo jen a jen panství Schwarzenbergů.

Orlík býval dvoupatrový a po obnově se maršál rozhodl přistavět třetí patro, aby bylo dost místa pro pobočníky.

Když byli bratři Schwarzenbergové na vojně - Karel i František, tak se našel, jako všude, nějaký trouba, který kvůli každé pitomosti psal poslancům. A taky u posádky, kde sloužili oba Schwarzenbergové a s nimi ještě Jan Thurn Taxis a Jan Dobrženský. Notorický stěžovatel napsal svému poslanci, že dostávají hrozné žrádlo, že se to nedá jíst.

Když přijel generál Podhajský na inspekci, zavolal si výše jmenované čtyři šlechtické synky a ptal se, jaké je jídlo. A tehdy František, byť nejmladší z těch čtyř, jako jejich mluvčí odpověděl, že to sice není jako u Lipperta, ale že si nemají nač stěžovat.

I to je kus legendy, že na zámcích se jedí jen vybrané lahůdky. Onen stěžovatel byl synáček z typicky zbohatlické rodiny. A tam se jedly skutečně jen vybrané lahůdky i k snídani. Nejen že si zbohatlíci stále na něco chtěli hrát, ale taky hrála roli stará rodičovská a dost česká vlastnost, že když oni se v mládí měli špatně, ať se aspoň děti mají líp.

Ti čtyři předvolaní šlechtičtí synkové měli pak ještě další společný osud - tři z nich si vzali sestry Lobkowiczovy. Jan Thurn Taxis z Loučně a Nymburka si vzal starší sestru, František Schwarzenberg Amálii Lobkowiczovou a mladší sestra Leopoldina si vzala Jana Dobrženského z Chotěboře a dosud žijí v Kanadě.

Lidé si vůbec leccos myslí o způsobu života a výchově mladých princů. Na Orlíku platila zásada: „Mladí kluci se musejí naučit poslouchat, aby pak mohli poroučet.“ Žádné rozmazlování, žádné ústupky a žádné „extrabuřty“. Platila zásada zachovávání času -a přesnosti. Večer ve čtvrt na devět vytáhl vychovatel zlaté hodinky, podíval se na ně a řekl: „Hora legalis.“ A šlo se bez odmluvy spát.

Zatímco v měšťanských rodinách si otcové přáli, „aby se děti měly líp než jsme se měli za mlada my“, u šlechty nic takového neplatilo. Naopak. Tvrdá řehole od mlada, protože to patřilo k tradici. A až neuvěřitelná prostota - místo šlehačkového dortu kus chleba. Místo kaviáru domácí sýr. Narodili se sice se zděděnými výhodami, ale na rozdíl od měšťanských synků byli důsledně vychováváni k zásadě, že si všechno musejí zasloužit a vysloužit.

Všechno, co je jinak, je ze špatných šestákových románků...

Přátelství s odstupem

Zdá se naprosto samozřejmé, že když se dva lidé spřátelí, pozve jeden druhého k sobě domů. Jaképak by to bylo přátelství, kdyby tak neučinil.

Tato samozřejmost u šlechty samozřejmostí nebyla. Naopak. Bylo zcela samozřejmé, že si šlechtic svého sebelepšího přítele na zámek pozvat nemohl. Nebo když, tak s téměř nepřekonatelnými překážkami.

Těmi nepřekonatelnými překážkami bylo služebnictvo - správce zámku, obsluhující personál u stolu či celý lesní personál. Ať už to byl správce zámku - svého času Klouček, dlouholetý komorník a pak správce zámku Nypl, který přišel do služeb ještě v době Františkovy praprababičky. Anebo starý Kašpar, který vstoupil do schwarzenberských služeb v téže době a byl kočím a zažil pět generací rodiny orlických Schwarzenbergů. A všichni, kteří sloužili pod nimi. Stejně tak lesní personál.

Ti by si byli nevěděli rady, co počít s lidmi, které nepovažovali za vrchnost. Bylo by jim naprosto nepochopitelné, obtížné a nepřekonatelné třeba jen u stolu obsluhovat někoho, koho nepovažovali za součást vrchnosti. Protože vliv těchto lidí byl zvlášť u Schwarzenbergů mnohem větší než v jiných kruzích - ten, který nemá dělat, co chce, ale má dělat to, co se od něho očekává. Tito lidé v domě a mezi lesním personálem měli velmi přesnou představu, co se očekává od mladého Schwarzenberga, ať je mu pět let, nebo patnáct, nebo pětadvacet či sedmdesát. A všichni to nevědomky do povědomí člověka vtloukali. Měli zažitý pocit hierarchického uspořádání společnosti. Měli zažité vědomí i o svém chování a jednání. A nebyli by si věděli rady, jak se chovat a jednat s někým, kdo není členem šlechty.

Proto - ne kvůli rodině - nebylo možno si pozvat někoho, koho by sloužící nepřijali. Až pak, když byli chlapci na universitě - to už si personál na leccos zvykl a nebyl tak předpojatý.

Povolání: orlický Schwarzenberg

„Kdysi se mě ptal jeden exulant v Americe, co je vlastně mé hlavní zaměstnání. Co všechno jsem byl a co všechno jsem dělal? Byl jsem státním úředníkem. Nějakou dobu velkostatkářem. Byl jsem aktivní v politice. Mým oborem je státní právo. V době domácího odboje jsem byl přímo z nařízení okupačních úřadů nezaměstnaný podle rubriky „zaměstnání“. Pak jsem byl v diplomatických službách. V Americe jsem učil na universitě - tedy povolání „universitní profesor“. Byl jsem činným ve všech možných i nemožných exilových i krajanských organizacích, což sice nebylo povolání, ale zabralo to víc času než leckteré regulérní zaměstnání.

Odpověděl jsem tehdy, že mým hlavním zaměstnáním bylo a je být ORLICKÝM SCHWARZENBERGEM.

Byl to rodák z našeho kraje, tak mi rozuměl.

Inu - co vlastně znamená ORLÍK. Ano, mladý orel. Taky se tak říkalo Napoleonovu synu. Hlavně však je to jméno hradu na vysoké skále nad Vltavou (dnes přímo nad hladinou Vltavy - od té doby, kdy byla postavena Orlická přehrada). Hrad nad Vltavou v moři lesů.

Pro nás však to slovo znamenalo vždycky mnohem víc. Vyjadřovalo celý soubor představ, ústící ve velmi vyhraněný postoj na různých úrovních - náboženských, státně politických a národních.

Pro nás znamenalo být orlickým Schwarzenbergem: věrnost katolické církvi, obhajobu české státnosti, nedělitelnost a celistvost zemí koruny svatováclavské a češství. K tomu ovšem patřil živý zájem o věci veřejné a ochota se zapojit do práce a přiložit ruku k dílu.“

Jakým jazykem u nás mluvila šlechta

Je jasné, že před Bílou horou mluvila česky. Ale potom? Všelijak. V sedmnáctém stoletím vládli Habsburkové ještě ve Španělsku a oba dvory udržovaly čilé styky. I jiných styků bylo mnoho. Vzpomeňme na matku Polyxény z Lobkowicz, starou Pernštejnku, rodem ze Španěl. Tak se ve dvorské společnosti rozšířila španělština, kterou pak vystřídala italština. V italštině se skládaly opery - u dvora velmi oblíbené. Koneckonců Habsburkové vládli také v Toskáně, Lombardii a Benátsku.

Pak začala vznikat „Evropa francouzská“, ke které patřila západní a střední Evropa. Ale také Rusko, jak o tom konečně podává svědectví Tolstoj ve Vojně a míru. Nezapomeňme, jak dlouho ještě žilo Nizozemí pod Vídní, a tam se mluvilo také francouzsky. U dvora.

Franština byla prostě „lingua franca“ celé civilizované Evropy, jazykem všech mezinárodních smluv a dorozumívacím prostředkem všech, kteří nechtěli vypadat jako nevzdělanci. Dokonce i Angličané mluvili francouzsky - byť špatně.

To vydrželo dlouho a v některých rodinách až dodnes. Dopisy Františkovy prababičky Clam-Gallasové, rozené Dietrichsteinové, jsou všechny psány jen a jen francouzsky.

Až v 19. století začala v rakouském soustátí převládat němčina a trochu vnikala také angličtina. Lingua franca začala být němčina a i členové panujícího rodu se zčásti naučili slušně mluvit německy (!). Dosud mluvili tou hroznou vídeňskou hatmatilkou.

Pak došlo k sčítání lidu - za Rakouska i za republiky. A tu se vyskytla ošemetná otázka mateřštiny. Jak si to vykládat? Jako jazyk, jímž mluvili se svou matkou anebo jazyk národa, k němuž se hlásili? Až za Hitlera se otázka jazyka stala vyznáním - česká šlechta mluvila důsledně česky.

U Schwarzenbergů se mluvilo česky - čeština byla mateřštinou a Schwarzenbergové i po 40 letech exilu mluví česky.

Malý princ průvodcem po Orlíku

Když jako malí kluci bydleli v prvém poschodí v pokoji, kam nikdy nešlo slunce, chodíval rád do arkýře nad skalou a díval se do kraje. Bývalo tam vidět a slyšet rorýse. Pískali. A František si s nimi povídal.

Anebo proběhl rohovým pokojem se salonkem na velkou terasu. Byly tam květiny a František měl malou konvičku a chodil si do kohoutku pro vodu, až květiny plavaly.

A když přišly podzimní mlhy a zamlžilo se celé údolí, bývalo smutno. To se děsně těšil na každou návštěvu. Chtěl by návštěvě všechno ukázat. Všechno. Houpacího koně, kterého miloval. Toho daroval dědečkovi generál Gyulai. Měl za manželku jednu ze sester Wratislawových. Anebo malého vycpaného slona na kolečkách, jenž, když se mu zatáhlo za ocásek, udělal „buééé“.

Chtěl by... jenže nesměl. To se neslušelo. To nepatřilo k povinnostem a právům malého prince.

Odmlčel se, zasnil... a najednou měl docela chlapecký výraz. Najednou to nebyl profesor dr. František Schwarzenberg, ale byl tu malý princ. Byl tu pětiletý František. A to, co nemohl tenkrát před sedmdesáti léty, udělal teď. S fenomenální pamětí a darem vypravěče bájí a pověstí. Provedl nás Orlíkem... Orlíkem před sedmdesáti léty.

„Do hradu se vstupovalo přes most přes hluboký příkop. Ovšem ne naplněný vodou, poněvadž to všechno bylo vysoko nad Vltavou. Tehdy. Ale byl to příkop. Pak vstupní brána a vlevo od vstupní brány. to byl skoro tunel, který byl vedle živé skály. Bylo tam přítmí a vždycky děsný průvan. Táhlo tam. Když se vešlo, tak vlevo byl kamrlík - přímo pod hlavní věží. A tam stále celé dny dřímal vrátný Skopový. Měl hlídat, aby tam nepřišel někdo, kdo neměl vstup do zámku. Ale to se mu někdy nepodařilo, takže tam semtam někdo vlezl. Zatímco on podřimoval. Měl tam stát halapartnu, ale v mé době už nikdy nestrážil s halapartnou.

Od vstupního tunelu doleva šly hlavní schody. To hlavní schodiště bylo tak trošku ponuré. My jsme ho nepoužívali. Chodívali jsme až druhým schodištěm za nádvořím. Na druhé straně nádvoří. To byly schody kamenné - až do třetího poschodí. Točité. A když jednou ve třetím poschodí v zimě zamrzl vodovod a prasklo to, tak potom bylo celé schodiště od shora dolů jedno jediné náledí.

Hlavní schodiště bylo ponuré, protože tam visely samé staré zbraně. A aby to vypadalo ještě ponuřeji, tak tam pak visel vycpaný orel. Toho pamatuji ještě živého. Byl to moc starý orel. Kdysi ho přivezl prastrýc Bedřich odkudsi ze Sedmihrad před mnoha a mnoha léty, kde měl nějaké honitby. Pak žil v kleci na Zvíkově a byl atrakcí turistů. A když zemřel, dali ho vycpat a visel na hlavním schodišti.

Ale - jak říkám - tam jsme nechodili. To se zas používalo, jen když byly návštěvy, hony a tak dále.

Ve dvoře samotném vpravo byly dvě klece. Voliéry. V jedné za mého mládí ještě žil havran, o kterém jsem už vyprávěl, a v té druhé jsme jednu dobu měli mladou lišku, pak tam měl bratr morčata.

Ze dvora byl vchod do archivu a schody dolů do sklepa, kam v zimě ledaři vozili led. Led nasekali na Prádelském rybníku a strkali ho do sklepa, kde vydržel až do příští zimy.

Na druhé straně nádvoří byly ony točité schody, které jsme používali my, a byla tam kuchyně. Kam já ovšem chodil rád. Ne že bych tam zobal. Totiž . to ještě patří k té celkové výchově. Nikdy nebylo ani pomyšlení něco jíst nebo pít mezi stanovenou dobou. Dneska obyčejně si děti chodí do ledničky a vezmou si, nač mají chuť. To u nás neexistovalo. Byla snídaně, přesnídávka, oběd, svačina, večeře. Že by si někdo z nás mezi tím řekl, že má chuť na to či ono - to nikoho opravdu nenapadlo. Taky cukroví nebylo nikdy - jen o Vánocích, Velikonocích a narozeninách. Já tam chodil rád proto, že tam byl vladařem starý kuchař Moller a on se uměl krásně zlobit.

Pak tam dole byly ještě všelijaké místnosti, kde bydleli podomci a kuchyňský personál. Bratr tam nikdy nebyl. Neznal to. Já to prolezl všechno a znal jsem každého. On někde mezitím seděl a četl či bádal.

Pak tam byla ponurá díra, kde jeden prosťáček řezal dříví, které vozili z lesů na fůrách do zámku a přiřezával je do různých kamen a nanosil to do prvního, druhého, třetího poschodí, kde se topilo.

To byl jeden z těch případů typické patriarchální sociální péče. To byl človíček, na kterém Pán Bůh moc šetřil. Sotva uměl mluvit a nevím, kde by jinak skončil.

Nakonec tam byla kaple. Vchod do kaple. Tam jsem poprvé přistoupil k stolu Páně, poprvé jsem se vyzpovídal a tam jsme se všichni, my i naši předkové, modlívali. K té kapli jsem měl krásný poměr.

Vedle ze dvora byl vstup do tzv. lovecké síně. Tam jsme přicházeli málokdy. Bylo tam zatuchlo. Byla to lovecká síň a vedle ještě malá knihovna. Zapáchalo to, protože tam byla vycpaná zvířata. V malé knihovně visela hlava losa, kterého střelil otec v ruském Polsku ještě před válkou a ještě tam byl medvídek. Kdežto zase v lovecké síni byl vycpaný rys, kterého střelil praprastrýc Edmund u svého bratra - mého prapraděda Karla, který tehdy byl guvernérem Sedmihrad. (Dodnes je tam škola, která nese jméno Schwarzenberg.) To všechno smrdělo práškem proti molům a já tam chodil nerad. Visely tam přenádherné trofeje z doby - jak říkám - kdy můj prapraděd byl v Sedmihradech. Úžasné parohy. Takové neměl ani arcivévoda František Ferdinand na Konopišti.

O vánocích byla v lovecké síni nadílka pro školní děti ze Starého Sedla a pro všechny hraběnky - totiž ty babky, které hrabaly písek na všech cestách a cestičkách v parku. My jsme lepili dlouhatánské papírové řetězy z lesklého barevného papíru a těmi jsme ozdobili vánoční strom, který sahal až ke stropu - byl hezkých pár metrů vysoký. Po nadílce si děti řetězy sebraly a byla jimi značena cesta jak v pohádce O perníkové chaloupce až do vsi.

Jinak se sál nepoužíval. Až pak, když byl můj bratr zletilý a převzal správu statků, tak se tam sešlo všechno úřednictvo a on je jako nový kníže pán oslovil.

Pojďme nyní do prvého poschodí. Nejprve byl opět vstup do kaple - oratoř byla ve výši prvního poschodí. Tudy jsme chodívali v neděli na mše. Z oratoře se dalo projít tunelem do našeho dětského pokoje. V něm dřív bydlela prababička jako vdova a nechala si ten tunel udělat. Já míval dětský pokoj rád taky pro ten tunel. Když bývaly za adventu roráty a pan řídící ze Starého Sedla hrál na harmonium, ležel jsem v posteli a poslouchal. Slyším to jako dnes.   „Roste nebesa zhůry“.

Stejně tak jako později, když jsme bydleli na severovýchodní straně nad řekou. Vedle mého pokoje bydlel Pater Suda. Když my už měli spát, hrával Pater Suda na harmonium. Hrával vždy totéž - „Cosi fan tutte“ - ale já ho poslouchával děsně rád. Taky když si mlel kávu. On si dělal kávu sám - černou kávu, o které tvrdil, že musí být černá jako hřích a horká jako láska. Měl jsem vždycky pokušení se ho zeptat, jak o těchhle dvou věcech dobře věděl.

Tedy ten původní dětský pokoj jsem měl moc rád. Měl jsem nad postelí viset Sixtinskou Madonu a zase v rohu byla soška Pražského Jezulátka. Tunel neboli průchod do oratoře v kapli nebyl jediný. Těch tunelů bylo v zámku víc. Jednalo se o venkovské zdi dřívějších budov, které tam stály, než to všechno bylo sjednoceno v jediný zámek.

Nejraději jsem měl ten arkýř, do něhož se mohlo vejít tlustou zdí a dívat se nad skalou na celé údolí Vltavy.

V prvém poschodí byly parádní pokoje, kterým se říkalo „pohostinky“ nebo také „pokoje thunovské“. Tam bydlíval švagr mého dědečka František Thun, místodržitel v Čechách. Za mých časů tam v zimě bydlíval další švagr mého děda, hrabě František Silva-Tarouca z Čech na Moravě. Bydlel tam se svojí manželkou, rozenou Schwarzenbergovou. V létě bývali v Tochovicích u prastrýce Bedřicha. Od něho jsem se naučil něco z malířiny, protože překrásně maloval akvarely a já na něho koukal, jak se to dělá. Kromě toho byl pamětníkem úžasných věcí. Například mi vyprávěl o Josefu Mánesovi. Mánes jezdíval do Čech na Moravě a maloval příslušníky rodiny Silva-Tarouca. Mánesa si vážili, takže při obědě byl obsluhován dřív než děti, a děti na něho žárlily.

Pak byly v prvém poschodí menší pokoje, kde jsme taky bydlívali ještě s vychovatelem. Já měl ty pokoje rád, měly však tu nevýhodu, že tam nikdy nešlo slunce. Tyto pokoje sahaly až k rohovému pokoji, jakémusi salónku, už s oknem na terasu, a tam jsme lezli. To bylo naše rejdiště. Tam jsme nemohli nikam spadnout.

Vedle pak byla jídelnička, kde jsme jídali, když jsme byli sami. V salonku i v jídelničce byly obrazy z italských válek, jako „Vzdání se Vicenzy“ nebo ataka mého praděda proti italským kyrysníkům - tam mu jeden voják zachránil život, protože v poslední chvíli odvrátil už mířící kopí. Pak tam byly obrazy, kde byl můj prapraděd Schwarzenberg jako velící generál spolu s mým pradědem Clam-Gallasem. Byl tam obraz lancknechta ve španělském úboru jako plukovníka carlistické armády.

Dál pak byla předsíň a dětské pokoje, o nichž jsem už vyprávěl. A točité schodiště do druhého poschodí.

V prvém poschodí jsem měl ještě rád celou dlouhou chodbu vedle kaple. Tam visely obrazy předků - Hohenfeldů. To byli předkové maršálky. V jejich generaci rod Hohenfeldů vymřel po meči. Dcery si pak rozebraly dědictví a maršálka si vybrala celou řadu obrazů svých předků. Pamatuji tam třeba jen jednu dámu rokokovou, která tam seděla s puškou a s malým mopslíkem a vzadu byl vidět jejich hrad v Horních Rakousích, hrad stojící ve vodě.

Teď vyjdeme do druhého poschodí.

Rád vzpomínám na takzvaný „kvérkonk“ čili chodbu s puškami. Bylo tam přes 200 pušek (jsou prý tam ještě). Ze všech možných dob. Od starých předovek až po pušky nejnovější, které jsme my jako chlapci taky používali. Byly tam tesáky - lancknechta a všelijakých jiných předků. A také pušky, které dostal maršál od Maxmiliana, kurfirsta a prvního krále bavorského, když se snažil ho přemluvit, aby se spojil s Rakouskem proti Napoleonovi. On nechtěl, tak mu za to dal dvě krásné pušky.

Vlastně jsme měli začít velkou předsíní, kam vedly ony točité schody z prvního poschodí. Ve velké předsíni byly všelijaké trofeje z italských válek a sem si pak bratr pověsil svou trofej, esesáckou uniformu, kterou odebral esesákům, když kapitulovali v Čimelicích.

Dál byla jídelna - zas s obrazy předků. A knihovna. Knihovnu jsme všichni moc milovali. Po generace jsme se tam vždycky scházeli - před obědem, po obědě, před večeří, po večeři - a strávili jsme tam mnoho času v kruhu rodinném. Tam jsem slyšel tuze rozkošných zkazek o všech možných starších příbuzných. Knih tam bylo bezpočtu. Věděl jsem, kde jsou Palackého Dějiny národa českého, Sedláčkovy Hrady a zámky, ale v té době jsem si nevšímal věcí jistě mnohem a mnohem vzácnějších: často prvých vydání francouzských filosofů, které skupoval všechny maršál. Knihovna byla a zůstala až do konce srdcem celého domu.

Z knihovny - zas takovým tunelem - se procházelo do pracovny toho kterého knížete pána - ať už to byl můj pradědeček, dědeček, otec nebo bratr Karel. Byla tam předsíň, kde čekali předvolaní úředníci. Můj dědeček tam dal udělat vycpávané dveře, aby nebylo slyšet, jak na ně křičí. On vždycky moc křičel. Ostatně taky nechtěl, aby bylo slyšet, co se uvnitř povídá. Když k nám jezdíval arcivévoda František Ferdinand - o tom mi hodně vyprávěla matka - řešili politické věci v dědečkově pracovně a oba mluvili velice nahlas. Přitom se měli nesmírně rádi. Měli stejný temperament. Když pak přišli k ostatním hostům do knihovny, tvářili se, jako by nikdo nemohl vědět, o čem se v pracovně jednalo.

V předsíni visel kyrys mého praprastrýce Edmunda, do něhož jsem se rád oblékával.

Pracovna byla nad kaplí, a proto zas jedním z tunelů ve venkovské zdi se prošlo do oblékárny toho kterého knížete pána. Vedle byl salon té které kněžny a za tím velká ložnice. Tam visel později portrét mého bratra Karla od Strettiho ve stejnokroji důstojníka jezdectva.

Z předsíně, kde byly trofeje z italských válek, se šlo do tzv. rytířské síně. To byla obrovská místnost, ošklivá, s velkým krbem a s jakýmsi arkýřem nad Vltavou. Visela tam spousta zbraní a byla tam krásná kamna s odlitky velmi starých kachlíků. Originály jsou v Národním muzeu na Václavském náměstí. Tam jsme se scházeli, jen když byly hony nebo když o vánocích přijelo příliš moc lidí. Rytířská síň mi zůstala v paměti cizí.

Vedle, také nad řekou, byla jídelna, které se říkávalo - a jak vím podle průvodců, říká se tak dodnes - Teskův sál. Tam byl vyřezávaný strop více méně renesanční, který shořel. Zbyl z něho jen kousek. Podle toho kousku Jan Teska, truhlář a řezbář, jehož jsem ještě znal, vyřezal nový strop. V Teskově síni jsme jídávali o honech a vstupovali do ní vždycky se slavnostním pocitem.

Vedle - roh severu a východu - byl empirový salón. Tam jsem vždycky vstupoval s úctou. Byl tam empirový nábytek, který si dal udělat maršál pro rakouské velvyslanectví v Paříži u Napoleona. Metternich mu odmítl připlatit peníze na zařízení velvyslanectví, proto si maršál všechno zařídil a zaplatil sám a poté si všechno odvezl na Orlík. Visel tam velký maršálův portrét od Gérarda, na němž je vidět, jak byly přemalovány boty. Gérard namaloval vysoké francouzské boty, což bylo u rakouského generála nepřípustné. Když byl obraz převezen na Orlík, hned se to muselo přemalovat - boty se musely zkrátit. Já mám malou kopii, kde jsou ještě ty původní vysoké francouzské boty.

Byla tam Napoleonova busta, kterou Napoleon daroval maršálovi z takzvaného „bisquit de Sevres“. Kromě toho tam byly akvarely z pařížského velvyslanectví - maršálka, jejich tři synové a ty kusy nábytku, které teď byly v empirovém salonu. Potom tam také byly čtyři svazky obrazů - rytin, které prý Napoleon sesbíral po celé Evropě. Ovšem bylo na nich psáno, že tak činil jako První konzul. Když se potom stal císařem, nerad to viděl, dal výtisky sebrat a spálit. Existují tedy prý už jen čtyři. Jeden ve strahovské knihovně.

Vedle velkého empirového salonu byl ještě malý empirový salon, kde visely velmi krásné podobizny mého prapraděda a jeho manželky Josefíny, jeho dvou bratří - lancknechta a Edmunda. Všichni muži v rakouských generálských uniformách. A Brožíkův portrét mého praděda Karla III., onoho státoprávníka. Kromě toho tam byla rarita - malý obraz Napoleona, který Napoleon daroval maršálovi, aby měl maršál památku, jak Napoleon opravdu vypadal -ne tak, jak byl zobrazován na oficielních portrétech. Když potom maršál vedl válku proti Napoleonovi, tak na to nechal přidělat jiný obraz, který se dal odklopit, takže ta Napoleonova podobizna skutečná, ne ta lichocená, byla za našich časů už zase k vidění.

Vedle pak byly nejparádnější hostinské pokoje - ložnice a oblékárna, oboje ještě zařízeno empirovým nábytkem, jak si jej maršál přivezl z Paříže. V těchto pokojích bydlívali jen nejvybranější hosté. Bydlel tu arcivévoda František Ferdinand se svou manželkou, mojí tetou Žofií, rozenou Chotkovou. Kdykoli přijel na návštěvu na Orlík nebo na hony.

Pařížský nábytek má dvojí potah. Pokud je hedvábí zelené -to je ještě původní. Pokud je hedvábí žluté - to dala udělat moje prababička, protože původní potahy se jí zdály poněkud sešlé. Dala proto, myslím, že v Lyonu, udělat nové hedvábí - žluté. Tím byly také vytapetovány stěny. Empírový salon byl proto žlutý.

Za mého mládí bývala v druhém poschodí jedna koupelna, v prvém poschodí také jedna. To byly ty koupelny ze starých obrázků - vodojemy jako červené roury, pod nimi se zatopilo, takže bylo jednak teplo v koupelně a byla horká voda.

Třetí poschodí postavil teprve maršál, když dvouposchoďový zámek shořel. Tam bydlívali maršálovi pobočníci, kterých i na Orlíku musel mít kolem sebe spoustu. Mezi nimi byl i hrabě Clam-Martinic, o kterém se říká, že by mohl být otcem Boženy Němcové.

Ve třetím poschodí jsme bydleli, když jsme se přestěhovali z prvého poschodí. To už nebyl s námi páter Suda - už byli jen domácí učitelé. Já tam měl moc hezký pokoj na slunci, který jsem si zařídil podle svého. Ten jsem si později přestěhoval do Nalžovic.

Jinak byly ve třetím poschodí další hostinské pokoje, které měly názvy podle mých pratet, když tam bydlívaly se svými manžely. V době chlapeckých her tam ještě bydlíval pater Pekař, vychovatel mého otce a pak knihovník. Toho jsem měl velice rád. Jednu dobu byl ředitelem koleje Arnošta z Pardubic v Praze, ale pak se vrátil na Orlík a staral se o knihovnu a archiv. Mimo jiné opsal spoustu rukopisných zápisků ze schwarzenberského archivu na stroji. A taky nás učil. Náboženství. On byl doktor teologie - nesmírně vzdělaný člověk. V mých vzpomínkách zůstala hlavně jeho kukačka. Když jsme chodili na hodiny, kukačka kukala a mně se to moc líbilo. Kromě toho měl jakýsi prehistorický gramofon s nahrávkami Smetanovy Prodané nevěsty.

Jinak byly ve třetím poschodí hostinské pokoje. Ty měly jména po sestrách mého dědečka, když tam bydlívaly. Sestry mého dědečka byly Ida Lažanská z Manětína, kde byl vychovatelem Karel Čapek; Anna Thunová, manželka místodržícího Františka Thuna z Děčína; Gabriela Silva-Tarouca z Čech na Moravě a Marie Trauttmansdorffová z Horšovského Týna. Po nich se pokoje jmenovaly... Ne, počkat! Thunovské pokoje byly dole. Přece jen to byl místodržící.

Později jsem tam měl já jeden velký pokoje - na jih. Když jsem dostal Nalžovice, chtěl bratr Karel, abych si vzal s sebou i celé zařízení tohoto pokoje.

Nahoře na Orlíku byl pak krov. Krovem bylo možno obíhat celý zámek. Celý ten čtverec. Tam jsme si hrávali na indiány a děsně jsme se tam vydováděli. Odtamtud bylo možno vystoupit na hlavní věž. Musím se přiznat, že jsem se tam často ulil, když jsem chtěl být sám. Vzal jsem si knížku, četl a díval se do krajiny. Nebo střílel flobertkou kavky.“

Císař Karel střílí z terasy Orlíku

„Terasa - jeden její konec - byla nad skalou a bylo vidět na druhou stranu řeky na louku Kukačku. Jednou byl na Orlíku na honech císař Karel - ještě jako arcivévoda. Dívali se s dědečkem na vyhlídku, když se na Kukačce objevila dančí zvěř.

Můj dědeček, ač znal arcivévodu moc dobře, snad právě proto řekl: ,Proč byste nezkusil střelit?' A hned přinesl kulovnici.

Vedle v salonku seděli můj prastrýc Bedřich a Zdeněk Čeněk z Lobkowicz. Ten byl hlavním pobočníkem císaře Karla, pak za republiky jej převzala čs. armáda, byl penzionován a měl na vizitkách: ,divizní generál v. v.' Strýc Bedřich strčil do Zdeňka a řekl: ,Vsaď se, že ho chybí - že se nestrefí.' Lobkowicz svého pána moc dobře znal, a tak se nevsadili. Věděl, že by nutně prohrál.

Císař namířil, střelil a zasáhl. Na louce zůstal ležet daněk. Pak spustili klubko špagátu k řece, loďkou se převezli, vyšplhali se k místu, kde ležel zastřelený daněk, natáhli špagát a změřili to. Bylo to přesně 210 metrů.

Pak tam byla na terase mosazná destička, kde tento husarský kousek císaře Karla byl zvěčněn.

Zdeněk Čeněk z Lobkowicz se s arcivévodou Karlem znali dávno - byli spolu na vojně ve Staré Boleslavi a v Brandýse u dragounů. Spřátelili se a arcivévoda Karel - tedy v době, kdy byl ještě císařem František Josef a kdy po smrti císařova syna Rudolfa byl následníkem trůnu arcivévoda František Ferdinand - onen konopišťský, jak pak na něho byl spáchán atentát v Sarajevu a pak vypukla první světová válka - tedy dávno předtím - spíš jako vtip - řekl arcivévoda Karel Zdeňkovi Čeňkovi z Lobkowicz tehdy v té Staré Boleslavi: ,Jestli já se jednou stanu císařem, tak vás povolám za generálního pobočníka.'

Šla léta, Lobkowicz na to dávno zapomněl, najednou se Karel stal císařem a jako první, co udělal - povolal Lobkowicze jako svého generálního pobočníka. Potom císařův generální pobočník a pozdější divizní generál v. v. litoval, že se s prastrýcem Bedřichem na orlické terase nevsadil.“

Plastická mapa slavkovského bojiště

„V postranní budově v muzeu na Orlíku, jak jsme tomu říkali, jsme měli všechny uniformy, všechna vyznamenání předků a všelijaké jiné památnosti - také sbírku mincí. A tam byla také plastická mapa slavkovského bojiště s docela malilinkými vojáčky. Bylo tam znázorněno postavení armád rakouské a ruské a francouzské armády večer před bitvou a ráno, když bitva začala.

Bylo tam nakresleno všelicos tužkou. Podle rodinné tradice tuto plastickou mapu daroval Napoleon maršálovi Schwarzenbergovi a sám mu tam nakreslil, jak on by byl rozestavil armády - rakouskou a ruskou. Kdyby byl velel protější straně.

S porážkou u Slavkova Schwarzenberg neměl co dělat. Předtím byl v Ulmu, kde se roku 1805 Mack vzdal Napoleonovi. Schwarzenberg, tehdy ještě generál, řekl, že se nenechá obklíčit - odtamtud se dostal až do Čech. Tím, že se nenechal obklíčit a zajmout jako generál Mack s celou obrovskou armádou, se stal slavným. Proto byl pak u Slavkova v doprovodu císaře Františka.

Tolstoj v románu ,Vojna a mír' vzpomíná na válečnou poradu v předvečer bitvy u Slavkova, kde jedině Kutuzov a Schwarzenberg byli proti bitvě a chtěli ustoupit k Olomouci a opřít se o olomouckou pevnost.“

Pradědeček Karel III. Schwarzenberg

Jednou z nejvýznamnějších osobností orlické větve Schwarzenbergů byl Františkův pradědeček Karel III. (1824-1904). Muž ostře vyhraněné individuality, který déle než tři desetiletí zasahoval do českých dějin. Byl politik i státník, organizátor českého zemědělství a ochránce českého lesnictví. A především byl Čech.

Čeština byla jeho mateřštinou. Maminka byla z rodu Wratislawů z Mitrowicz. Silným popudem k uvědomělému češství byly historické výklady Františka Palackého o změnách zemské ústavy od doby Ferdinandovy, pořádané roku 1843 v rodinném schwarzenberském paláci.

K Vídni byl vždycky odměřený a netoužil po přízni rakouských dvorních kruhů. Souhlasil s Palackým, aby naši poslanci nevstupovali do vídeňské rady říšské.

Jako předseda Vlastenecké hospodářské společnosti a po jejím zrušení předseda zemědělské rady pro Království české se zasadil o zakládání zemědělských a lesnických škol, o reformu a technickou přestavbu českého zemědělství (meliorace polní i luční, upotřebení hospodářských strojů a používání hnojiv).

Málokdo se tolik zasloužil o zachování lesů v českých zemích. V době, kdy pojem „Umweltschutz“ neboli ochrana životního prostředí, byl pojmem neznámým, věděl Karel Schwarzenberg, že lesy jsou záchranou života. Proto nejen na svých panstvích, ale všude, kam sahal jeho vliv jako předsedy České lesnické jednoty, usiloval o porostné hospodářství, racionální pěstění lesů a současně o rozšíření lesnické školy a účinné zavedení výzkumu lesního hospodářství.

Sousedé

Řekne-li se soused, je to někdo, kdo bydlí naproti přes chodbu, přes ulici, přes zahradu. Schwarzenbergové, pokud byli na Orlíku, měli své nejbližší sousedy desítky kilometrů vzdálené. Otcovo auto stálo sice s prostříleným blatníkem z války v garáži, ale ani auto, ani šofér neměli co dělat. Jezdilo se koňmo. Za sousedy v době Františkova dětství a mládí považovali ty známé a příbuzné, kam bylo možno dojet a vrátit se koňmo ještě tentýž den. Proto na Orlíku sousedy neměli.

Zato v Čimelicích. Byly to Cerhonice (kam umístil Stroupežnický děj „Našich furiantů“). Tam byli doma Linhartové. Sousedili se schwarzenberskou oborou „Karlov“ s rozkošným zámečkem (kde trávíval prázdniny Jaroslav Durych). Bylo to nedaleko do Alšových Mirotic a Bud, kam Aleš chodíval za svojí Márinkou Kailovou. K Linhartům se chodilo poslouchat radio. K Linhartům jezdíval i cestovatel Stanko Vráz. Někdy roku 1923 přišel i k Schwarzenbergům do Čimelic a tam František poprvé poznal Vlastu Vrázovou. Kromě toho znal František prastrýce Vlasty Vrázové, pana Geringera, který býval na Orlíku zahradníkem ještě za Františkovy prababičky. Také nedaleko Čimelic byly Drahenice, kde býval se svou rodinou Jan z Lobkowicz, otec mnichovského rektora Mikuláše.

Na cestě do Nalžovic se často František zastavoval ve Vrchotových Janovicích. To bylo zas nalžovické sousedství. Vrchotovy Janovice patřily baronce Sidonii Nádherné, kam jezdil sochař Rodin a Max Švabinský. A Rainer Maria Rilke a Karl Kraus. (Roku 1985 vydalo Národní muzeum v Praze, jemuž Vrchotovy Janovice od roku 1957 patří, brožuru „Rilke a Kraus a Vrchotovy Janovice“.)

Matinka

Ve třech případech se tvář Františka Schwarzenberga promění v tvář chlapeckou, rozpustile laskavou a až dětsky něžnou. Vypadá jako chlapec, kdykoli vypráví o Orlíku. Jako rozpustilý, ale přitom nesmírně laskavý a galantní je, když mluví o své ženě Amálii. Vždycky - a to jako by šlehl kouzelným proutkem - se promění v něžné dítě, dítě, které je vděčné za úsměv, pohlazení, za dobré slovo. To tehdy, když si vzpomene na svou matku, kněžnu Schwarzenbergovou, rozenou Clam-Gallasovou a v roce 1921 znovu provdanou Kinskou.

Nazývá ji „MATINKA“, zatímco matka ženy Amálky byla MAMINKA. Kněžna Eleonora neměla život právě lehký. Dne 5. února 1910 se provdala za prince Karla V., pozdějšího knížete ze Schwarzenbergu. Když byly synovi Karlovi tři roky a mladšímu Františkovi teprve rok, Karel Schwarzenberg zahynul. Byla válka a kněžna Eleonora zůstala s malými princi sama. Skoro nikdo jí v té době nepomáhal. Byla trochu bezradná - ale víc než bezradná, to byla její povaha: nikdy nedokázala myslet na sebe. Myslela jen a jen na ty druhé. Charakteristické pro tento vzácný rys její povahy je její výrok poté, co shořel zámek Karlova Koruna roku 1943. Kněžna Eleonora se provdala roku 1921 za Zdenko Radslava hraběte Kinského, který byl mladší než ona. A tehdy v roce 1943 si povolala syny a děti z druhého manželství, syny Norberta Radslava a dceru Genildu a řekla jim: „Teď musíme být na tatínka hodní. On vždycky počítal s tím, že mě přežije. Ale nepočítal, že přežije Karlovu Korunu.“

František Schwarzenberg říká, že je-li na něm co dobrého, je to od matky. Nikdy nehubovala - ani to neuměla. Jen na ní bylo poznat, že nesouhlasí.

Hluboký vztah k matce zřejmě ovlivnil u Františka jeho trvalou a hlubokou úctu mariánskou - k matce nás všech. Pro Františka to byl vzor jeho matky, matinky.

Obdivuhodný je vztah Františkovy matky k češtině. Narodila se ve Frýdlantu a žila částečně tam - tedy v německy mluvícím kraji a částečně ve Vídni v Clam-Gallasově paláci. Začala se učit česky, až když se zasnoubila s princem Schwarzenbergem. Nejdřív jí čeština dělala potíže. Pak už mluvila hezky. V kritických dobách před Mnichovem a zvláště za okupace byla horlivější Češkou než leckteří „vlastenci“.

Těsně před smrtí (zemřela v exilu ve Vídni 31. května 1967), když už byla duší na onom světě, začal na ni syn Karel mluvit česky. A ona mu odpovídala - z hlubokého bezvědomí - krásnou češtinou.

Báseň Adolfa Heyduka, „pootavského slavíka“, psaná v den, kdy se dověděl o smrti Františkova otce Karla Schwarzenberga:

Sotva že's vlasti jasnou hvězdou vzplál,

už černý osud do hrobu Tě sklál -

Ty vznešený, Ty dobrý český Pane

Nám v bledé líce rudá slza kane

A srdce čekající Tebou rána

jsou tisícerým mečem probodána -

Co nadějí nám zhaslo v krutý den,

co činů vznešených nám odnes' čas. Spíš jako květ, jenž mrazem zasažen -Vše je to tam, vše Tebou pochováno. Spad' vonný květ se stromu vzácných snětí, Kéž z duše Tvé čin vzroste u Tvých dětí, jež k matce přituleni tonou v pláči, kéž rodu Tvému Pán Bůh žehnat ráčí a ve vzpomínce na Tebe jej vzpruží, jak poupata dvě přivinutá k růži by v nádherné se rozvinula keře z nichž vonnou rozkoš vlast a národ béře. Kéž Bůh je žehná na svém svatém klinu a šťasten lid je z jeho zdárných činů -Jak šťasten byl - žel - čas ten dávno minul když děda jejich k věrným prsům vinul jenž klidně dřímá po boku svých dětí a jehož paměť vděčný národ světí -Byl's láskou lidu svého nesen v nebe -Rád bych byl zemřel tiše místo Tebe.

16. září 1914

Bratr Karel

O dva roky starší bratr Karel, už ve svých třech létech hlava rodu, byl nejbližším Františkovi. Nejenže spolu vyrůstali, vzdáleni od ostatních a ponecháni jeden druhému, měli společné učitele, vychovatele, připravovali se společně na zkoušky v gymnasiu a pak společně sloužili na vojně, ale snad právě proto, že každý z obou bratří byl úplně jiný, měli se tak rádi.

Kdo byl Karel Schwarzenberg, o tom snad nejlépe napsal Adolf F. J. Karlovský do časopisu „Reportér“, když Karel Schwarzenberg zemřel:

„Těžkou ztrátu, kterou náš národ utrpěl úmrtím dr. Karla Schwarzenberga, zesnulého ve Vídni 9. dubna 1986, pocítí česká historiografie asi řadu let. Díky svému původu z jednoho z nejpřednějších rodů české šlechty, hlásícího se tradičně skoro dvě století aktivně k našemu národu, ale rovněž vahou své vlastní osobnosti a v neposlední řadě svou neuvěřitelnou jazykovou erudicí a vzděláním, měl tento náš historik mimořádnou příležitost seznámit s českou historií i významné vědecké a politické kruhy západní vzdělanosti, které přejímaly až do nedávné doby své informace o naší minulosti skoro výhradně od mnohdy velmi tendenčních dějepisců německých.

Jeho otec padl už v prvním měsíci první světové války jako důstojník schwarzenberských hulánů na srbské frontě, a tak se Karel, narozený 5. července 1911 v Čimelicích, stal už ve třech letech hlavou mladší rodové větve na Orlíku.

Maturoval s vyznamenáním na pražském Akademickém gymnasiu a studoval pak tři roky lesnictví na české technice. V letech 1931 až 1933 se stává po absolvování záložní důstojnické školy jezdectva v Pardubicích podporučíkem 8. dragounského pluku Knížete Václava svatého. A v uniformě záložního důstojníka se také v roce 1934 žení s Antoinettou kněžnou z Furstenbergu, se kterou měl dva syny a dvě dcery. Na filosofické fakultě Karlovy university studuje pak historii u profesorů Pekaře, Šusty a Urbánka a docenta Kalisty.

A sotva na začátku svých universitních studií vydává už svou první knihu ,Lancknechta Bedřicha Schwarzenberga Španělský deník a Zrození revolucí' (1), krásný překlad z německých a francouzských originálů v rodovém archivu, který však bohatě komentuje a doplňuje zasvěcenými poznámkami. V létě roku 1938 sepisuje kníže Karel dnes už pověstné prohlášení české šlechty, která tak manifestovala svou oddanost československému státu v jeho historických hranicích. Tuto deklaraci, jejímž iniciátorem byl Schwarzenbergův nevlastní otec Zdenko Radslav hrabě kinský ze Wchynicz, odevzdala pak šlechtická delegace při slavnostní audienci prezidentu republiky necelé dva týdny před mnichovským diktátem.

Za podzimní mobilisace provádí dragounský poručík Schwarzenberg doslova v poli korekturu své knihy ,Obrazy českého státu', která vychází těsně po německé okupaci. Je sice krátce nato konfiskována, ale do té doby je už rozebrána a stává se po celou dobu okupace velmi účinným dokladem českého státního práva proti německému a kolaborantskému falšování naší historie.

Po uzavření českých vysokých škol a po tom, co Němci uvalili na schwarzenberský majetek vnucenou správu, vzniká ze stejných pohnutek kniha ,Písně českého státu', která se však dočkala svého vydání až v roce 1976 v exilové Křesťanské akademii v Římě (2), a je tedy dnes ve vlasti skoro neznámá. Poslední prací vzniklou ve vlasti je Schwarzenbergova ,Heraldika', vysoce odborně fundovaná, autorem též ilustrovaná, ale přitom poutavě psaná kniha, která se už krátce po svém vydání v roce 1941 stala nepostradatelným českým dílem tohoto vědního oboru.

Českého povstání v květnu 1945 se bratři Schwarzenbergové zúčastňují opět jako záložní důstojníci, kníže Karel je v prostoru Čimelic raněn a krátce nato jednohlasně zvolen předsedou národního výboru, jeho mladšímu bratru, princi Františkovi, se vzdává německý velitel pražského Wilsonova nádraží s celým svým útvarem.

Přesto, a to už je pro relativně demokratické poválečné údobí typické, nemůže být kníže Karel na přímý zásah ministra vnitra Noska zvolen do čela obnovené Československé heraldické společnosti, ale smí se stát pouze jejím místopředsedou. Po únorovém puči odchází pak s celou rodinou do Vídně. Na základě spojenecké smlouvy z roku 1478 mezi Zurichem a lantkrabími z Kleggau (3), jejichž dědici se Schwarzenbergové stali (4) a uznané v moderní právní interpretaci ještě v roce 1927, je však celé rodině přiznáno okamžité domovské právo v Zurichu a tím švýcarské státní občanství. Karel Schwarzenberg dokončuje pak svá historická studia na vídeňské universitě, kde je v roce 1955 promován doktorem filosofie.

Z prací vzniklých v exilu jmenujme především monografii ,Feldmarschall Furst Schwarzenberg', líčící životní karieru rakouského vojevůdce a vítěze nad Napoleonem v Bitvě národů u Lipska. A autor, vskutku objektivní historik a sám voják, neváhá ve svém díle zdůraznit skutečnost, že jeho praděd v šesté generaci, ač bezesporu vynikající vojevůdce a diplomat, nedosáhl genia svého pozdějšího nástupce a krajana, polního maršála hraběte Radeckého z Radče (5).

Imposantním dílem zůstává také kniha ,Adler und Drache', líčící historii pokusů o světovládu od antiky až po naši současnost, práce, jejíž samotný poznámkový materiál by vystačil na několik samostatných publikací. Pro české dějiny umění zůstává velmi zajímavou také knížka ,Die Sankt-Wenzels-Krone', jejíž druhé značně rozšířené vydání v roce 1982 je ve vídeňském nakladatelství Herold ještě k dostání.

Vedle těchto velkých prací napsal však kníže Karel v několika jazycích ještě stovky článků a studií o českých dějinách, státním právu a heraldice, které byly často objevné a zůstávají bohužel rozptýleny jak ve vysoce odborných, tak často dokonce jen v lokálních časopisech doma i v zahraničí. Neméně záslužnými zůstanou i jeho alespoň částečně tiskem vydané přednášky na vědeckých kongresech nebo jeho katalogisování českých rukopisů a inkunábulí v rakouské Národní knihovně. A dodejme také, že Schwarzenbergova literární čeština patří bezesporu mezi nejlepší, s jakou se v současnosti vůbec setkáme.

Nemůžeme zacházet do dalších, byť mnohdy vysoce zajímavých podrobností ze života a vědecké práce zesnulého, mezi které patří i jeho práce v rytířských řádech Maltézském, Konstantinském i bavorském sv. Jiří nebo sv. Lazara Jerusalemského, jehož velkopřevorství, zaniklé za husitských válek, v roce 1937 obnovil a v jehož čele až do své smrti zůstal. Řády (6) a vyznamenání, jichž se mu dostalo, jsou jenom malým svědectvím toho, jak vynikající osobnost v něm český národ ztrácí.“

POZNÁMKY:

(1) Bedřich kníže Schwarzenberg, zvaný „poslední lancknecht“, syn vítěze od Lipska a prastrýc zesnulého, rakouský generálmajor, královský španělský brigádní generál a švýcarský plukovník, měl být ve švýcarské občanské válce 1847generálem katolického „Sonder-bundu“, ale rakouský císař odmítl dát své svolení.

(2) Zesnulý byl řadu let velmi agilním předsedou této akademie.

(3) V moderní němčině většinou Klettgau, bývalé lantkrabství je v prostoru západně od Schaffhausenu na území ležícím dnes částečně v Badensku a ve Švýcarsku. Sídlem lantkraběte bylo Tiengen, dnes spojené s Waldshutem.

(4) Kleggavský erb je v levém poli srdečního štítku velkého znaku knížat ze Schwarzenbergu, která užívají i titul „okněžněný lantkrabě kleggavský“.

(5) Hrabě Radecký byl v době bitvy u Lipska a v následujícím tažení do Francie Schwarzenbergovým náčelníkem štábu.

(6) Zesnulý byl po roce 1918 jediným Čechem, jemuž byl udělen řád Zlatého rouna.

Adolf F. J. Karlovský

K tomuto vyčerpávajícímu nekrologu snad jen dodatek - o činnosti Karla Schwarzenberga po příchodu do exilu v roce 1948.

Byl nejprve knihovníkem v Salzburgu. Pak přešel do Vídně, kde pracoval v Národní knihovně. Podařilo se mu tam zpracovat všechna bohemika. Našel tolik nezpracovaného materiálu, dopraveného do Vídně už roku 1617, kdy se tam stěhoval dvůr z Prahy, v němž se nikdo nevyznal, že jen a jen díky obrovské odborné znalosti Karla Schwarzenberga dnes ve Vídni existuje jedna z největších sbírek bohemik na světě.

Karel Schwarzenberg však zpracovával nejen bohemika. Též věci týkající se Slovenska, Haliče a Chorvatska, s nimiž si vídeňští archiváři nevěděli rady. Potřebovali někoho, kdo by znal staročeštinu, latinu a kdo by mohl číst i polsky, chorvatsky. Karel našel v archivu materiály, psané slovensky dávno předtím, než vznikla spisovná slovenština, a má se za to, že to je nejstarší doklad slovenštiny.

V archivu nalezl Karel Schwarzenberg i neznámé Husovo kázání.

Našel písemné úkoly císaře Františka Josefa v češtině. Ten, kdo císaře učil česky, dbal na praktičnost použití češtiny! Císař psal „Na paušti řvou lvi“ v diktátu.

Karel Schwarzenberg kromě toho vybudoval velký schwarzenberský archiv v Murau. Díky tomuto archivu jsme mohli získat i celou řadu velice cenných informací a dokumentů pro tuto knížku.

O vltavském údolí

Mým domovem je údolí Vltavy.

Tam jsem vyrůstal. Tam bylo na světě nejkrásněji. Vždyť tam také znám každý kámen a každý strom, každou peřej i mělčinu. Vím dosud, jak široká jsou vrata každého jednotlivého jezu a vím, o kolik stoupla voda, když je zatopena „navigace“. Znám všechny mlýny na řece i na jejích přítocích, znám plazy a vím, jaké dříví se odkud plavilo.

Vím, ve které skále hnízdí výři, kde stojí štiky, vím, kudy přecházívá zvěř na druhý břeh i kde na jaře vykvetou první podléšky a plicníky. Vím, kde je třeba zabrat veslem či kormidlem, aby dlouhé vory nenarazily o břeh, vím, kde se máčely houžve. Znám všechny přívozy a vím, jak daleko je třeba píchat proti proudu, aby voda neodnesla pramici. Vím, na kterých stráních se dosud udržel tis a ve kterém zákampí zůstane zjara nejdéle ležet sníh. Poznal bych dosud podle zabarvení mlhy, zda stoupne či zda po celý den bude zakrývat protější břeh.

Znám každou sochu svatého Jana a vím, u kterého kříže se kdo utopil. Vím, komu která povodeň co odnesla či připlavila. Vím, kterého roku sedřela velká voda kůru na starých stromech podle břehu řeky. Vím, že bude pršet, když je slyšet hukot vlaku na červenském mostě a že bude hezky, když je jasno nad Makovou.

Podle korouhví bych dosud poznal, ze které vesnice se přes řeku převáží procesí na Svatou Horu u Příbrami.

Vím, kde se rytíř Batěk serval s orlem, kde Záviš byl popraven. Vím, kde vládli páni z Růže, Švamberkové či Zmrzlík ze Svojšína. Znám hladomornu, kde král Václav věznil svého syna, a vím, kudy chodila Bílá paní.

Vím, kudy táhl Maradas a kde Karel Lotrinský převedl svá vojska přes Vltavu. Vím, kde se pásly ovce darované francouzskou královnou z versaillského Trianonu a kde byly postaveny umělé vodopády pro návštěvu cara Alexandra. Vím, kde pytlačili pruští vojáci v roce šestašedesátém. Znám palouk, kde poslední český král střelil daňka, vím, kde bleskem padl stoletý strom, když začala veliká vojna, a pamatuji, ze které skály do vltavského údolí hleděl první prezident Československé republiky. To všechno totiž Vltava viděla.

Ale věděl jsem toho dříve ještě mnohem víc. Jako kluk jsem s určitostí věděl, kde bydlí skřítkové, ve které jeskyni spí draci a šarkani, na kterém palouku za noci tančí divožínky - a Bůh ví, co jsem toho všeho ještě nevěděl.

Navrchu, za Starým Sedlem, kde lesy přecházely v pole a přítmí ve sluneční jas, tam se tomu lidé smáli a nechtěli mi věřit. Ale ve vltavském údolí mi nikdy nikdo neřekl, že to jsou výmysly. Nevím - snad mi nechtěli kazit klukovskou radost - snad si sami nebyli jisti, zda to přece není pravdou.

Vždyť to vltavské údolí bylo světem pro sebe, odloučeným od hluku a shonu roviny a města. Žilo svým vlastním, zasněným životem a nám se zdálo, že tam nic není nemožným, že tam máme blíž kpohádce než k zastávce železniční tratě. My věděli, že u nás přestává strohá skutečnost planiny a začíná kouzlo. Kouzlo Vltavy, většinou líbezné a stříbropěnné, někdy drsné, jindy dravé, k někomu i kruté. Kouzlo, které každého z nás, kdo jsme tam vyrůstali, poznamenalo nadosmrti.

A konečně, poslechněte si Smetanovu „Vltavu“. Uslyšíte tam noční rej divožínek a lesních panen. Tož věřil-li Smetana, poutník z daleka, proč bychom o kouzlu pochybovali my, kteří jsme tam žili?

Od Šumavy, od Budějovic a od Hluboké až po vyšehradskou skálu jsem znal celý tok Vltavy. Ale vskutku doma jsem byl od Zvíkova k Orlíku a dál až pod Nalžovice k Mastníku. Ano, mým skutečným domovem je vltavské údolí pod Orlíkem: Krkavčí skála, Kůzkovina, Žďákov, Solnice, Náklí, Kukačka, Dolejší Přívoz, Velký Vítr, Radava. A dále Cholín a Častoboř. Tam jsem vyrůstal, tam jsem byl mlád, tam jsem poprvé slýchal koledy. Na ta místa o vánocích nejvíce vzpomínám.

Až dá Bůh a my se budeme vracet do vlasti, tento svůj domov více nenajdu. Bude zatopen. Na Vltavě se stavějí přehrady. Vltavské údolí zmizí pod vodou. Vrátím se do kraje, který nepoznám. Své mládí arci více nenajdu, ale neshledám se ani s tím údolím, ve kterém jsem prožíval léta své mladosti.

Těžko je mi dnes rozloučit se v mysli s vltavským údolím. Úzko je mi u srdce při pomyšlení, že pohádka mládí zmizí v tůni pod hladinou jezera. Je to jako smrt matky. Je to jako nový exil. Až se vrátím, budu ve své vlasti bezdomovcem.

V tom však nejsem sám. Vždyť se tak nějak děje nám všem, kteří jsme odešli do ciziny.

Kolik asi kdo najde přátel, až se vrátí?

A najde-li pak dům, kde vyrůstal, a bude-li se tam smět nastěhovat?

Leckdo se vrátí do vsi a nebude pamětníka, který by věděl, ze kterého statku odešel do světa.

Ažpřijdeme domů, vrátíme se jako do cizího. Nebudou nám rozumět, budou se nás ptát, proč jsme odcházeli, a když jsme odešli, proč jsme nezůstali ve světě. Až budeme pod vodou hledat svůj zatopený domov, povědí nám, že nepotřebovali kouzla vltavského údolí, že chtěli více elektrického proudu, aby si ulehčili těžký život.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Český šlechtic František Schwarzenberg.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.