Grey

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.albatrosmedia.sk

E L James

Grey – e-kniha

Copyright © XYZ, 2016

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Piatok 20. mája 2011

Dobre som sa vyspal prvý raz za päť dní. Možno je to kvôli očakávaniu, ako to celé dopadne, keďže som poslal Anastasii tie knižky. Holím sa a ten sviniar v zrkadle na mňa uhrančivo gáni. Má chladné sivé oči.

Klamár.

Doriti.

Okej. Okej. Dúfam, že zavolá. Moje číslo má.

Keď vojdem do kuchyne, pani Jonesová na mňa pozrie.

„Dobré ráno, pán Grey.“

„Dobré, Gail.“

„Čo by ste si priali na raňajky?“

„Dám si omeletu. Ďakujem.“ Kým mi pripravuje jedlo, posadím sa za kuchynský pult a listujem si vo Wall Street Journal a tiež v New York Times. Potom sa pohrúžim do Seattle Times. Ako som zabraný do novín, zazvoní mi telefón.

Volá Elliot. Dopekla, čo len chce môj starší brat?

„Elliot?“

„Potrebujem tento víkend vypadnúť zo Seattlu, starec. Jedna pipka sa mi príliš lepí na výbavu, takže sa musím dekovať.“

„Na výbavu?“

„Uhm. Ak by si ju mal aj ty, vedel by si, o čom je reč.“

Jeho nechutnú poznámku ignorujem. Vtom mi napadne záludná myšlienka. „A čo tak poflákať sa po Portlande? Možno dnes popoludní? A ostať tam. Vrátiť sa domov až v nedeľu.“

„No super. Na tvojom stroji alebo chceš šoférovať?“

„Je to helikoptéra, Elliot, nie stroj, a budem šoférovať. Stav sa v kancelárii okolo obeda. Vyrazíme.“

„Vďaka, braček. Máš to u mňa.“ Elliot zavesí.

Elliot mal vždy problémy ostať pri jednej žene. Presne ako ženy, s ktorými sa dá dokopy: nech ide o kohokoľvek, tá nešťastnica je len jednou z mnohých na dlhom zozname náhodných známostí.

„Pán Grey. Čo mám uvariť tento víkend?“

„Urobte len niečo ľahké a nechajte mi to v chladničke. Možno sa v sobotu vrátim.“

Alebo možno nie.

Ani raz sa neobzrela, na teba nepozrela, Grey.

Strávil som more času z pracovného života zvládaním očakávaní dru-
hých, a tak by som mal lepšie zvládnuť vlastné.

Elliot prespí väčšiu časť cesty do Portlandu. Ten potvorák je nepochybne vyšťavený. Ľutujem ho. Maká a kurví sa: to je jeho raison d’être. Teraz je vyvalený na sedadle spolujazdca a chrápe.

To mám teda spoločnosť.

Kým prídeme do Portlandu, bude už po tretej. Takže zavolám Andrei z hands-free teraz.

„Pán Grey,“ vezme po dvoch zvoneniach.

„Mohli by ste dať doviezť dva horské bicykle do Heathmana?“

„Na koľkú, pane?“

„Na tretiu.“

„Bicykle budú pre vás a vášho brata?“

„Áno.“

„Váš brat má skoro meter deväťdesiat?“

„Áno.“

„Hneď to zariadim.“

„Super.“ Položím, potom zavolám Taylorovi.

„Pán Grey,“ povie po prvom zvonení.

„O koľkej dorazíte?“

„Budem v hoteli okolo deviatej večer.“

„Priveziete R8?“

„S radosťou, pane.“ Aj Taylor je blázon do áut.

„Dobre.“ Rozhovor ukončím a pustím hudbu. Uvidíme, či skupina The Verve Elliota zobudí.

Ako letíme po diaľnici I-5, moje vzrušenie stúpa.

Sú už knižky doručené? Mám nutkanie znovu zavolať Andrei, ale viem, že som jej toho naložil až-až. Navyše, nechcem dať personálu dôvod na klebety. Takéto hlúposti – posielanie romantických knižiek – zvyčajne nerobím.

Prečo si ich teda vôbec poslal?

Lebo ju chcem znovu vidieť.

Prejdeme okolo výjazdu na Vancouver. Rozmýšľam, či už má skúšku za sebou.

„Kde to sme, starec?“ zvolá Elliot.

„Pozrimeže, zobúdza sa,“ zamumlem. „Už sme skoro na mieste. Ideme na horské bicykle.“

„Fakt?“

„Fakt.“

„No super. Pamätáš, keď nás zvykol brávať tatko?“

„Jasné.“ Pokrútim nad touto spomienkou hlavou. Môj otec je čosi ako polyhistor, skutočný muž obrody v mnohých zmysloch tohto slova: vyzná sa v akademickom živote, športe, dobre sa cíti v meste, ešte lepšie vo voľnej prírode. Venoval sa trom adoptovaným deťom... Lenže ja som tým, ktorý jeho očakávanie nesplnil.

Do puberty sme si však rozumeli. Bol mojím hrdinom. Miloval, keď nás mohol vziať na stanovačku a robiť všetko, čo s tým súvisí a čo mám tak veľmi rád: plachetnice, kajaky, bicykle – skúsili sme všetko.

Puberta to potom všetko zničila.

„Vyrátal som si, že ak prídeme uprostred odpoludnia, čas na bicykle nám neostane.“

„Dobre si to vyrátal.“

„Takže – pred kým utekáš?“

„Starec, som ten typ, čo si užije a ide ďalej. Veď vieš. Žiadne záväzky. Ja ti neviem. Keď pipíšky zistia, že máš vlastný biznis, začnú mať čudné nároky.“ Hodí po mne očkom. „Robíš dobre, že si ho šetríš.“

„Nemyslím, že riešime môjho, riešime tvojho – a kto bol na ňom nedávno napichnutý.“

Elliot sa potichu zachechce. „Stratil som prehľad. Jednako, nechcem hovoriť o sebe. No tak, čo sa deje vo vzrušujúcom svete obchodu a vysokého finančníctva?“

„Fakt to chceš vedieť?“ mrknem naňho.

„Ani nie,“ zamečí a zasmeje sa nad vlastným nezáujmom a neschopnosťou povedať veci výstižne.

„Ako idú obchody?“ pýtam sa.

„Ty svoje investície kontroluješ?“

„Za každých okolností.“ Je to moja práca.

„Nuž, minulý týždeň sme sa pohli s projektom Spokani Eden a ide to podľa plánu, ale je to len týždeň.“ Mykne plecom. Pod obyčajným zovňajškom môjho brata sa skrýva ochranca prírody. Nadchýna sa pre udržateľný rozvoj, z čoho sa rodia búrlivé debaty okolo rodinného stola pri nedeľných večeriach. Jeho posledným projektom je ekologicky orientovaná výstavba nízkorozpočtového bývania severne od Seattlu.

„Verím, že sa nám podarí zaviesť nový systém s recyklovaním odpadovej vody z domácností, o ktorom som ti už hovoril. Ak sa to podarí, všetky domácnosti znížia spotrebu vody a budú platiť o dvadsať percent menej.“

„To už hej.“

„Verím, že to vyjde.“

Do centra Portlandu vchádzame v tichosti, a keď klesáme do podzemných garáží v Heathmane – kde som ju naposledy videl –, Elliot zamumle: „Je ti jasné, že dnes večer neuvidíme Mariners, ako budú hrať.“

„Tak si teda večer pozri telku. Aspoň dáš vtákovi pohov. Pozri si bejz-
bal.“

„Dobrý plán.“

Nie je ľahké držať krok s Elliotom. K bicyklovej trase sa postaví s rovnakým prístupom ako k čomukoľvek inému: čo sa mi asi tak môže stať? Elliot nepozná strach – obdivujem ho za to. Lenže ak budeme takto letieť, z okolia nebudem mať celkom nič. Zdá sa mi, že sa okolo nás mihá bujná zeleň, no oči mám na ceste, snažím sa vyhýbať výmoľom.

Na konci jazdy sme obaja ušpinení i vyčerpaní.

„Už dlho som nezažil toľko zábavy oblečený,“ povie Elliot, keď podávame bicykle poslíčkovi z Heathmana.

„Viem si predstaviť,“ zahundrem. Potom si premietnem, ako som držal Anastasiu v náručí, keď som ju zachránil pred tým cyklistom. Jej teplo, jej prsia pritlačené na moje telo, jej vôňa, čo mi zaplavovala zmysly.

Šaty som mal vtedy na sebe... „Viem si predstaviť,“ zašomrem ešte raz.

Cestou na vrchné poschodie si vo výťahu skontrolujeme telefóny.

Mám e-maily, zopár esemesiek od Eleny, v ktorých sa ma pýta, čo robím tento víkend. Nemám však žiadne zmeškané hovory od Anastasie. Je čosi pred siedmou – knižky odo mňa už musí mať. Pri pomyslení na to ma chytí depka: meral som takú cestu, až do Portlandu, a znovu asi naprázdno.

„Starec, tá pipka mi päťkrát volala a poslala štyri esemesky. Asi si neuvedomuje, aké zlé svetlo to na ňu vrhá,“ posťažuje sa Elliot.

„Možno je tehotná.“

Elliot zbledne a ja sa zasmejem.

„Tak toto nie je vôbec vtipné, starec,“ zafrfle. „Okrem toho, až tak dlho sa zas nepoznáme. Alebo – tak často...“

Po krátkej sprche idem za Elliotom do jeho apartmánu. Usadíme sa tam a dopozeráme zvyšok stretnutia Mariners a San Diego Padres. Necháme si priniesť stejky, šalát, hranolčeky a dve pivá. Opriem sa chrbtom o stoličku a užívam si hru v nekomplikovanej spoločnosti môjho brata. Už som sa zmieril s tým, že mi Anastasia nezavolá. Mariners vedú a všetko nasvedčuje tomu, že súpera nabijú.

Som sklamaný, že to nakoniec nie je až taká nakladačka, aj keď Mariners vyhrajú 4 – 1.

Do toho, Mariners! S Elliotom si štrngneme pivovými fľaškami.

Keď sa po zápase začne hra donekonečna rozoberať, zazvoní mi telefón a na obrazovke zasvieti číslo slečny Steelovej.

Ona...

„Anastasia?“ Prekvapenie ani radosť neskrývam. V pozadí je hluk. Vyzerá to tak, že je na párty alebo v bare. Elliot po mne hodí očkom, takže sa zdvihnem z pohovky a idem ďalej, aby som ho nevyrušoval.

„Prečo si mi poslal tie knižky?“ Slová prehltáva a mňa pochytí nedobrá predtucha.

„Anastasia, si v poriadku? Si akási čudná.“

„Ja nie som čudná, ty si čudný.“ Znie to dosť obviňujúco.

„Anastasia, pila si niečo?“

Dopekla. S kým tam len môže byť? Žeby s tým fotografom? A kde je jej priateľka Kate?

„Čo ťa do toho!“

Pôsobí kyslo a útočne. Je mi jasné, že je opitá, ale chcem sa predsa len uistiť, že je v poriadku.

„Som len... zvedavý. Kde si?“

„V bare.“

„V ktorom bare?“ No tak, povedz mi to. Vnútro mi zovrie obava. Je to mladá žena, je opitá, je niekde v Portlande. Nie je to pre ňu práve bezpečné.

„V bare v Portlande.“

„Ako sa dostaneš domov?“ V márnej nádeji, že ma to upokojí, takmer si stlačím koreň nosa.

„Nestratím sa.“

Čo to, dopekla, trepe? Vari len nepôjde autom? Znovu sa jej spýtam, v ktorom bare je, no odpovede sa nedočkám.

„Prečo si mi poslal tie knižky, Christian?“

„Anastasia, kde si? Hneď mi to povedz.“

Ako sa len dostane domov?

„Si taký... dominantný.“ Zachichoce sa. V akejkoľvek inej situácii by som to považoval za milé, lenže teraz... Teraz jej ukážem, aký dominantný viem byť. Idem z nej zošalieť.

„No tak, Ana, pomôž mi. Kde si, dopekla?!“

Znovu sa zachichoce. Došľaka, veď sa na mne smeje!

A znovu!

„Som v Portlande... čo je ďa-a-áleko od Seattlu.“

„Kde v Portlande?“

„Dobrú noc, Christian.“ Spojenie sa preruší.

„Ana!“

Zložila! Neveriacky zízam na telefón. To mi teda ešte nik nespravil. Došľaka!

„Čo sa deje?“ Elliot na mňa volá z pohovky.

„Ale, vyvoláva mi nejaký opilec.“ Pozorne sa naňho zadívam. Od prekvapenia otvorí ústa.

„Tebe?“

„No áno, mne.“ Stlačím spätné volanie, pokúšam sa nevybuchnúť a neumárať sa.

„Čau,“ povie. Hanblivo pritom dychčí, v pozadí je už tichšie.

„Idem po teba.“ Bojujem so zlosťou, vravím to hlasom studeným ako ľad, hovor bez mihnutia oka ukončím.

„Musím ísť po to dievča a vziať ju domov. Ideš so mnou?“

Elliot na mňa civie, akoby mi narástli tri hlavy.

„Ty? Ideš po nejakú pipku? Tak toto si teda ujsť nenechám.“ Schytí tenisky a začne sa obúvať.

„Len si ešte musím zavolať.“ Prejdem do jeho spálne. Rozhodujem sa, či zavolať Barneymu a či Welchovi. Barney je najvyššie postavený inžinier na telekomunikačnom oddelení mojej firmy. Je technický génius. Čo od neho chcem, nie je práve legálne.

Bude lepšie, ak do toho nezatiahnem svoju firmu.

Stlačím kontakt na Welcha a o pár sekúnd už počujem jeho chrapľavý hlas.

„Pán Grey?“

„Rýchlo potrebujem vedieť, kde sa v tomto momente nachádza Anastasia Steelová.“

„Aha.“ Na sekundu je ticho. „Nechajte to na mňa, pán Grey.“

Viem, že sa pohybujem mimo zákona, lenže Ana sa môže dostať do problémov.

„Vďaka.“

„Zavolám vám o pár minút.“

Keď sa vrátim do obývačky, Elliot si s vervou šúcha dlane, prihlúplo sa vyškiera.

Ale no tak, doriti!

„Tak toto si za nič na svete nenechám ujsť,“ povie a škodoradostne sa pritom zazubí.

„Idem si len po kľúče od auta. Stretneme sa v garáži o päť minút,“ zavrčím. Jeho samoľúbu tvár si nevšímam.

Bar praská vo švíkoch, je tu plno študentov, čo sa rozhodli, že si to užijú. Buráca tu akási indická somarina, tanečný parket sa hmýri telami, celé sa to tam vlní.

Cítim sa starý.

Niekde tu musí byť.

Elliot ma nasleduje dnu. „Vidíš ju?“ prekrikuje rámus. Očami preletím po miestnosti, zbadám Katherine Kavanaghovú. Je tu s priateľmi, všetci sú muži, sedia v samostatnom boxe. Ana tam nie je. Po stole sú porozhadzované kalíšky a poháre od piva.

Poďme sa teda pozrieť, či je slečna Kavanaghová taká lojálna k svojej priateľke, ako je Ana lojálna k nej.

Keď prídeme k ich stolu, prekvapene sa na mňa zadíva.

„Katherine,“ poviem akože na pozdrav. Preruší ma skôr, než sa jej môžem spýtať na Anu.

„Christian, to je ale prekvapenie!“ Dosť kričí, aby prehlušila hudbu. Traja chalani pri stole si Elliota i mňa nepriateľsky až podozrievavo premeriavajú.

„Motal som sa tu po okolí.“

„A toto je kto?“ Kavanaghová sa usmeje na Elliota – príliš zoširoka –, a znova mi skočí do reči. Nepríjemná ženská.

„Môj brat Elliot. Elliot, Katherine Kavanaghová. Kde je Ana?“

Usmeje sa na Elliota ešte viac, on to opätuje, čo ma dosť prekvapí.

„Myslím, že šla von nadýchať sa čerstvého vzduchu,“ odvetí Kavanaghová, ale nepozrie sa na mňa. Oči má len pre pána Pomilujem a nechám tak. Nuž, ona si bude niesť následky.

„Von? Kam von?“ zakričím.

„Ach, asi tadiaľ.“ Ukáže na dvojité dvere na druhej strane baru.

Prederiem sa cez dav, kráčam ku dverám, zanechávam troch nespokojných mužov, Kavanaghovú a Elliota, ktorým zamŕza úsmev na tvári.

Za dvojitými dverami je rad na dámske toalety a za ním sú dvere, čo vedú von. Sú otvorené. Sú vzadu v bare. Čo je dosť ironické, za nimi je parkovisko, z ktorého sme s Elliotom pred chvíľou prišli.

Vyjdem von a ocitnem sa v priestore vedľa parkoviska, kde sa grupujú návštevníci baru. Je to miesto, kde sa dá pokecať. Lemujú ho kvetinové hriadky. Niekoľko ľudí tam fajčí, pije, konverzuje. Udobruje sa. Zbadám ju.

Dopekla! Zdá sa, že je s tým fotografom, hoci v tlmenom svetle sa to nedá celkom isto vedieť. Drží ju v náručí, no vidí sa mi, že ona sa od neho odťahuje. Fotograf jej niečo hustí do hlavy, čo – to nepočujem. Potom ju bozká na sánku.

„José, nie,“ vraví Ana a mne svitne – snaží sa ho zbaviť.

Nechce to.

V danej sekunde mám chuť odtrhnúť mu hlavu. Zvieram dlane, ruky mi visia povedľa tela, rázne kráčam k nim. „Myslím, že dáma povedala nie.“ Môj hlas je studený a neúprosný, nesie sa v relatívnom tichu. Usilujem sa ovládnuť zo všetkých síl.

Fotograf Anu pustí a ona na mňa pripito, nezaostrene zažmúri.

„Grey,“ povie fotograf. Tón jeho hlasu je arogantný a ja sa musím neskonale kontrolovať, aby som mu to sklamanie nevytĺkol zo ksichtu.

Ana sa zakníše, potom sa prehne a začne vracať na chodník.

Došľaka!

„Eh – Dios mío, Ana!“ José sa očividne s odporom odsúva ďalej.

Sráč jeden.

Ignorujem ho, uchopím Anu za vlasy a držím jej ich, aby si ich neovracala. Ona zatiaľ vydávi, čo do seba dnes večer dostala. Podráždi ma, keď si všimnem, že pravdepodobne nejedla. Objímem ju okolo pliec a vediem preč od zvedavcov, k jednej z kvetinových hriadok. „Ak budeš ešte vracať, sprav to tu. Podržím ťa.“ Je tu väčšia tma. Môže hodiť šabľu na hriadky a mať pritom viac súkromia. Robí to znovu a potom opäť, rukami sa pridržiava múrika. Je na ňu žalostný pohľad. Aj keď už má žalúdok ako-tak prázdny, stále ju poriadne napína. No nie je to už také zlé.

Poviem vám, musí jej byť príšerne.

Potom sa konečne upokojí. Myslím, že je po tom. Pustím ju, podám jej vreckovku, ktorú mám ako zázrakom vo vnútornom vrecku bundy.

Vďaka, pani Jonesová...

Utrie si ústa, obráti sa a oprie o múrik. Vyhýba sa môjmu pohľadu, očividne sa hanbí, je v rozpakoch. Napriek tomu som strašne rád, že ju vidím. Na fotografa som už zabudol. Cítim sa neskutočne šťastný, že stojím na parkovisku pred študentským barom v Portlande so slečnou Anastasiou Steelovou.

Dá si hlavu do dlaní, ustúpi, potom na mňa úkosom pozrie. Je z toho hotová. Obráti sa ku dverám a nahnevane sa mi zahľadí ponad plece. Predpokladám, že sa díva na svojho „priateľa“.

„Ehm, vidíme sa vnútri,“ povie José. Ja sa však neobrátim, neuzemním ho. Na moju veľkú radosť aj Ana ho ignoruje. Znovu sa díva na mňa.

„Prepáč mi to,“ povie napokon a prstami zvinie mäkučkú ľanovú vreckovku.

Dobre teda, trochu si to užime.

„Čo ti mám prepáčiť, Anastasia?“

„Hlavne ten telefonát. A že mi bolo takto nechutne zle. Ach bože, je toho tak veľa!“ precedí pomedzi zuby.

„To sa stalo každému, aj keď možno nie až tak dramaticky ako tebe.“

Prečo mi len robí takú radosť naťahovať ju? „Ide o to, aby človek poznal, kedy má dosť, Anastasia. Chcem povedať, som za to, aby každý vyskúšal vlastnú výdrž, lenže toto je zjavne neprijateľné. Dúfam, že si na to nenavykneš...“

Možno má problém s alkoholom. Znepokojí ma to a porozmýšľam, či by som nemal zavolať mame, aby ju odporučila na detoxikačnú kliniku.

Ana na moment zvraští obočie, akoby sa hnevala. Medzi obočím sa jej vytvorí maličké v. Potlačím nutkanie pobozkať ju. Keď sa opäť ozve, pôsobí kajúcne.

„Nie,“ povie. „Ešte nikdy som sa neopila a v tomto okamihu nemám najmenšiu chuť to znovu skúšať.“ Pozrie na mňa, zaostriť sa jej nedarí, trochu sa zapotáca. Mohla by odpadnúť, takže bez rozmýšľania ju objímem.

Je prekvapujúco ľahučká, príliš ľahučká. Pomyslenie na to ma irituje. Niet divu, že je opitá, asi nejedla...

„Tak poď, vezmem ťa domov.“

„Potrebujem to povedať Kate,“ vraví a jej hlava je zrazu na mojom pleci.

„Môže jej to povedať môj brat.“

„Čože?“

„Môj brat Elliot sa práve zhovára so slečnou Kavanaghovou.“

„Ako to?“

„Bol so mnou, keď si volala.“

„V Seattli?“

„Nie, v Heathmane.“

A ako vidím, cestu som nemeral nadarmo.

„Ako si ma našiel?“

„Podľa tvojho mobilu, Anastasia.“ Pohnem sa k autu. Chcem ju zaviezť domov. „Máš sako alebo kabelku?“

„Ehm... Aj sako, aj kabelku. Christian, prosím, musím hovoriť s Kate. Bude si o mňa robiť starosti.“

Postojím a zahryznem si do jazyka. Kavanaghová si nerobila starosti, že Ana bola vonku s tým šialene zamilovaným fotografom. Rodriguezom. Čo je to teda za priateľku? Svetlá z baru osvetlia Ane tvár. Čítam v nej obavy.

Aj keď mi to robí problémy, pustím ju a súhlasím, aby šla dnu. Držíme sa za ruky, kráčame späť do baru. Postojíme pri Katinom stolíku. Jeden z mladíkov tam stále je, pôsobí podráždene a opustene.

„Kde je Kate?“ kričí Ana, chce prekričať hluk.

„Tancuje,“ vraví chalan; tmavými očami uprene hľadí na tanečný parket. Ana si vezme sako a kabelku. Potom sa načiahne a nečakane mi stisne rameno.

Stuhnem.

Doriti.

Srdce mi začne šialene biť. Okolo hrdla sa mi stiahnu neviditeľné pazúry temna, čo presiaknu na povrch a roztiahnu sa.

„Tancuje!“ kričí Ana, jej slová mi šteklia ucho, strach je náhle preč. A zrazu temno mizne a srdce mi prestáva búšiť.

Čo to malo byť?

Odvrátim oči, aby som skryl vlastný zmätok, vediem ju k baru. Tam objednám veľký pohár vody a podám jej ho.

„Napi sa.“

Premeriava si ma ponad pohár, váhavo si uchlipne.

„Všetko,“ nariadim jej. Dúfam, že takéto nariadenie postačí a zajtra nebude mať odpornú opicu.

Čo všetko sa jej mohlo stať, keby som nebol zasiahol? Mám po nálade.

Dumám o tom, čo sa mi práve prihodilo.

Jej dotyk. Moja reakcia.

Nálada sa mi naďalej zhoršuje.

Ana pije vodu, kníše sa pri tom. Položím jej teda ruku na plece a prichytím ju. Naše spojenie sa mi páči – páči sa mi, keď sa jej dotýkam. Je balzamom na moje nepokojné, hlboké, mútne vody.

Hmm... to si povedal dosť kvetnato, Grey.

Dopije. Vezmem jej pohár a položím ho na bar.

Okej. Ana sa chce zhovárať so svojou takzvanou priateľkou. Očami preletím po preplnenom tanečnom parkete. Pomyslenie na to, ako sa budeme predierať cez dav, telo na tele, ma znepokojí.

Naberiem odvahu, chytím ju za ruku a vediem na tanečný parket. Váha, lenže ak sa chce zhovárať s priateľkou, iná možnosť, ako ísť si so mnou zatancovať, tu nie je. Ak sa raz Elliotovi zapáči tancovačka, nič ho nezastaví. To na margo jeho plánov o pokojnej noci doma.

Pritiahnem si ju do náručia.

Zvládnem to. Keď viem, že sa ma ide dotknúť, je to v poriadku. Viem sa s tým vyrovnať, najmä keď mám na sebe sako. Prepletáme sa davom, ja vpredu. Dostaneme sa až tam, kde šantia Elliot s Kate.

Bez toho, aby prestal tancovať, keď podídeme k nemu, môj brat sa ku mne sebavedome nahne uprostred tanečného kroku a neveriacky si nás premeria.

„Beriem Anu domov. Povedz to Kate!“ zakričím mu do ucha.

Prikývne a pritiahne si Kavanaghovú do náručia.

Tak, a to by sme mali. A teraz mi dovoľte vziať slečnu Opitú Knihomoľku domov. Z dôvodu mne neznámeho sa jej však očividne nechce. Díva sa na Kavanaghovú, v očiach sa jej zračí obava. Keď už nie sme na tanečnom parkete, obzrie sa na Kate, potom na mňa, máličko sa zapotáca, zdá sa oslepená.

„Doriti…“ Len zázrakom ju zachytím, keď odpadne uprostred baru. Mám sto chutí prehodiť si ju cez plece, ale to by sme boli príliš nápadní, takže ju znovu zdvihnem, pritlačím si ju o hruď a odvediem ju k autu.

„Kriste,“ precedím pomedzi zuby a vylovím kľúč z džínsov. Zároveň ju pridržiavam. Je to neuveriteľné, ale podarí sa mi dostať ju na predné sedadlo a zapnúť jej pás.

„Ana.“ Trochu ňou zatrasiem, pretože je znepokojujúco ticho. „Ana!“

Zamumle niečo nesúvislé. Pochopím, že ešte nezaspala. Viem, že by som ju mal vziať domov, ale do Vancouveru je to ďaleko a ja neviem, či jej nie je znovu nevoľno. Takisto – myšlienka na Audi páchnúce po vracaniciach ma práve nenadchýna; smrad, čo sa jej šíri zo šiat, cítiť už teraz.

Vyberiem sa do Heathmana, vravím si, že to robím pre ňu.

Ha-ha, presne to si nahováraj, Grey.

Ako sa vezieme hore výťahom z garáže, spí mi v náručí. Musím jej vyzliecť džínsy i topánky. Vnútro výťahu sa zamoruje nepríjemným smradom z dávenia. Naozaj by som ju rád okúpal, ale to by bolo prekročenie hraníc súkromia.

A toto vari nie je?

Keď dorazíme do môjho apartmánu, hodím Aninu kabelku na pohovku. Potom ju zanesiem do spálne a položím na posteľ. Ešte raz zamraučí, ale neprebudí sa.

Bleskurýchlo jej vyzujem topánky i ponožky a dám ich do hotelového plastikového vreca s praním. Potom jej rozopnem a stiahnem džínsy. Predtým, ako ich hodím do prania, skontrolujem vrecká. Ana padá späť na posteľ, je roztiahnutá ako morská hviezdica, z ktorej visia bledučké ramená a nohy, a ja si na chvíľu predstavím jej nohy okolo môjho pása a jej zápästia priviazané na môj kríž svätého Andreja. Na kolene má miznúcu modrinu. Rozmýšľam, či to nie je z pádu v mojej kancelárii.

Odvtedy má ďalšie sinky... Presne ako ja.

Posadím ju a ona otvorí oči.

„Ahoj, Ana,“ šepnem a pomaly, bez jej pomoci, jej vyzlečiem sako.

„Grey. Pery,“ zamumle.

„Áno, drahá.“ Položím ju na posteľ. Znovu zavrie oči a prevalí sa na svoju stranu. Tentoraz sa schúli do klbka. Pôsobí nepatrne, zraniteľne. Zakryjem ju a pobozkám do vlasov. Keď sa už zbavíme jej špinavých šiat, zacítim závan jej vône. Jablká, jeseň, niečo svieže, niečo príjemné... Skrátka, Ana. Pery má poodchýlené, mihalnice ležia ako vejáre nad bledými lícami. Má bezchybnú pleť. Doprajem si ešte jeden dotyk a nič viac – chrbtom ukazováka ju pohladím po líci.

„Dobre sa vyspi,“ poviem takmer šeptom. Potom sa vyberiem do obývačky, aby som dopísal zoznam vecí na pranie. Keď som hotový, položím nechutné vrece s jej vecami pred dvere, aby ho mohli vyprať.

Skôr než si skontrolujem e-maily, pošlem Welchovi esemesku. Chcem, aby mi zistil, či nemá José Rodriguez policajný záznam. Som zvedavý, veľmi zvedavý. Chcem vedieť, či náhodou nečíha na opité mladé ženy. Potom sa venujem otázke garderóby slečny Steelovej – posielam krátku správu Taylorovi.

Od: Christian Grey

Predmet: Slečna Anastasia Steelová

Dátum: 20. mája 2011, 23.46

Komu: J B Taylor

Dobré ráno,

mohli by ste, prosím, zohnať nasledujúce veci pre slečnu Steelovú a nechať ich doručiť do mojej obligátnej izby pred 10.00?

Džínsy: modré, veľkosť 4

Blúzka: modrá, pekná, veľkosť 4

Tenisky: čierne, veľkosť 7

Ponožky: veľkosť 7

Spodná bielizeň: nohavičky – esko, podprsenka – odhadom 34C

Ďakujem.

Christian Grey

Výkonný riaditeľ Grey Enterprises Holdings, s. r. o.

Po odoslaní správy posielam esemesku Elliotovi.

Ana je stále so mnou.

Ak si ešte s Kate, povedz jej to.

Elliot odpovedá ihneď.

Vykonám.

Dúfam, že si zakefuješ.

Tak stra-a-ášne to potrebuješ.;)

Pri jeho odpovedi prskám.

Neboj sa, Elliot. To si píš.

Otvorím si pracovný e-mail a začnem čítať.

Sobota 21. mája 2011

Sotva dve hodiny nato si idem ľahnúť. Je čosi po 1.45 ráno. Ana tvrdo spí, ani sa nehne. Vyzlečiem sa, natiahnem si pyžamové nohavice aj tričko a vleziem k nej. Spí sťa zabitá; je veľmi nepravdepodobné, že by sa začala prehadzovať a dotkla sa ma. Premknú ma temné myšlienky, na chvíľu váham, no nepodľahnem im. Dôvodom sú Anine hypnotické nádychy a výdychy, ktoré jej dvíhajú hruď. Dýcham spolu s ňou. Nádych. Výdych. Nádych. Výdych. Nádych. Výdych. Prejdú sekundy, minúty, hodiny – ani neviem –, čo ju pozorujem. Zatiaľ čo spí, dopodrobna si prezriem každý milimeter jej krásnej tváre. Nádhera. Tmavé mihalnice sa jej v spánku chvejú, má trošičku pootvorené pery, takže jej dokonca zazriem i belostné zúbky. Zamumle voľačo nezrozumiteľné. Na sekundu vyplazí jazyk, oblizne si pery. Vzruší ma to, veľmi ma to vzruší. Napokon upadnem do hlbokého bezsenného spánku.

Keď otvorím oči, všade navôkol vládne ticho. Som dezorientovaný. Ach, áno, som v Heathmane. Hodinky na nočnom stolíku ukazujú 7.43.

Kedy som si naposledy takto pospal?

Ana.

Pomaly obrátim hlavu. Stále tvrdo spí, tvár má obrátenú ku mne. Ako oddychuje, pôsobí mäkko, nežne.

Nikdy som so ženou nespal. Pretiahol som mnohé, ale prebudiť sa vedľa zvodnej mladej ženy je pre mňa nová skúsenosť. Dodáva mi to energiu. Môj vták súhlasí.

Takto to nemôže byť...

Neochotne sa vyštverám z postele, prezlečiem sa do bežeckého. Musím vybiť prebytočnú energiu. Keď si dávam bežecké nohavice, uvedomím si, že takto dobre som sa nevyspal, už ani nepamätám.

V obývačke naštartujem laptop, skontrolujem e-maily, odpoviem na dva od Ros a jeden od Andrey. Trvá mi to trochu dlhšie než zvyčajne, pretože som rozrušený. Dôvodom je Ana, ktorá spí vo vedľajšej izbe. Dumám, ako sa bude cítiť, keď sa zobudí.

Bude mať opicu. Ach bože!

V minibare nájdem fľašku pomarančového džúsu. Nalejem si do pohára. Keď vojdem do vedľajšej izby, Ana stále spí. Vlasy má rozhádzané po vankúši – mahagónová záplava –, prikrývka sa jej zošuchla pod pás. Tričko sa jej vyhrnulo, odhalilo jej bruško a pupok. Pohľad na ňu ma opäť nenechá chladným.

Prezmilovaniebožie, Grey, prestaň tu stáť a zízať na ňu.

Musím vypadnúť, lebo spravím niečo, čo by som mohol neskôr oľutovať. Položím pohár na nočný stolík a vkĺznem do kúpeľne. V cestovnom puzdre nájdem dva Advily. Položím ich vedľa pohára s pomarančovým džúsom.

Venujem Anastasii Steelovej – prvej žene vôbec, vedľa ktorej som spal – dlhý, prenikavý pohľad. Potom si idem zabehať.

Keď sa vrátim z behu, v obývačke je taška z obchodu, ktorý nepoznám. Pozriem bližšie a vidím, že sú v nej šaty pre Anu. Z toho, čo vidím, Taylor zvládol úlohu veľmi dobre – a všetko do 9.00.

Super chlap.

Anina kabelka je na pohovke, kde som ju včera večer hodil. Dvere do spálne sú zatvorené. Usúdim teda, že neodišla, že ešte spí.

Odľahne mi. Prejdem informácie o hotelových službách a rozhodnem sa objednať niečo na zahryznutie. Keď sa zobudí, bude zaiste hladná. Netuším však, na čo bude mať chuť. V nezvyčajnom záchvate zhýralosti objednám výber z raňajkového menu. Vravia mi, že to prinesú o pol hodiny.

Je načase, aby som zobudil rozkošnú slečnu Steelovú; spala už dosť.

Schmatnem uterák, čo používam po behu, a tašku s nákupom, zaklopkám na dvere a vojdem. Na moju veľkú radosť, Ana sa v posteli posadila. Tabletky zmizli a džús tiež.

Poslušné dievčatko.

Keď vkĺznem do izby, zbledne.

Nerob z toho veľkú vedu, Grey. Nechceš predsa, aby ťa obvinili z únosu.

Privrie oči. Usúdim, že sa hanbí.

„Dobré ráno, Anastasia. Ako sa cítiš?“

„Lepšie, než si zaslúžim,“ povie takmer nečujne. Tašku s vecami položím na stoličku. Keď sa na mňa pozrie, má neskutočne veľké modré oči, a aj keď má vlasy poriadne rozstrapatené, vyzerá úchvatne.

„Ako som sa sem dostala?“ pýta sa tak, akoby sa bála odpovede.

Daj to na pravú mieru, Grey.

Sadnem si na okraj postele, držím sa faktov. „Keď si odpadla, nechcel som riskovať zničenie kožených poťahov v aute, a tak som ťa namiesto dlhej cesty do tvojho bytu priviezol sem.“

„Uložil si ma do postele?“

„Áno.“

„Znovu som vracala?“

„Nie.“ Chvalapánubohu, nie.

„Vyzliekol si ma?“

„Áno.“ Kto iný by ťa asi tak vyzliekol?

Začervená sa. Konečne sa jej do líc dostane trocha farby. Zahryzne si do spodnej pery. Nemá to chybu. Potlačím vzdych.

„Vari sme ne–“ šepne, úpenlivo si hľadí na ruky.

Kriste, čo si myslí, že som nenásytný netvor?

„Anastasia, bola si takmer v bezvedomí. Nekrofíliu neprevádzkujem.“

Tón môjho hlasu je suchý. „Mám rád ženy vnímavé a patrične aktívne.“

Zjavne jej odľahne. Napadne mi, či sa jej už toto prihodilo – odpadnutie a následné prebudenie v posteli niekoho cudzieho. Niekoho, kto ju bez dovolenia pretiahol. Čo ak takto funguje ten fotograf? Pomyslenie na to je veľmi znepokojivé. Lenže napadne mi jej priznanie z minulej noci – že sa ešte nikdy predtým neopila. Vďakabohu, že si z tohto neurobila návyk.

„Ľutujem,“ povie a v hlase jej badať, že sa veľmi hanbí.

Dopekla. Asi by som jej to mal uľahčiť.

„Veci sa včera vyvinuli neočakávane. Tak skoro na to nezabudnem.“ Dúfam, že som to vyjadril jemne. Jej obočie sa aj tak vraští.

„Nemusel si ma stopovať ako James Bond. Ako to robíš v prípade špeciálnych klientov.“

Ohohó! Tak teraz to v nej teda pekne vrie. Ale prečo?

„Tak po prvé, technológia na sledovanie mobilov je na internete.“

Nuž, uznávam – treba vedieť, ako na nete vydolovať skryté informácie...

„A po druhé, moja firma neinvestuje do žiadneho druhu sledovacích zariadení a ani ich nevyvíja.“

Už sa ovládam menej, ale stále sa mi ako-tak darí. „A po tretie, keby som ťa odtiaľ nevzal, asi by si sa zobudila vo fotografovej posteli. Lenže ak si dobre pamätám, nebola si až taká nadšená, že sa ti dobíjal do srdca.“

Niekoľkokrát zaklipká očami, potom sa rozchichoce.

Znovu sa na mne smeje.

„A ty si odkiaľ prišiel? Hovoríš ako stredoveký rytier.“

Mámi ma, vyzýva ma... Znovu ma vyzýva, no jej argumenty sú trefné, skutočne trefné. Lenže ja si o sebe nemyslím, že som rytier v lesklej zbroji. Bože, žeby ma zle pochopila? A aj keď mi to práve nehrá do karát, mám nutkanie uviesť veci na správnu mieru a povedať jej, že na mne nie je nič rytierske, nič cnostné. „Anastasia, nerozumieš tomu. Možno temný rytier.“ Keby len vedela – a vôbec, prečo rozoberáme mňa? Zmením tému. „Jedla si včera večer?“

Pokrúti hlavou.

To som si mohol myslieť!

„Musíš jesť. Preto ti bolo tak zle. Keď piješ, jedenie je pravidlo číslo jeden.“

„Budeš ma ďalej hrešiť?“

„To robím?“

„Uhm.“

„Môžeš byť rada, že ťa len hreším.“

„Čo tým chceš povedať?“

„Nuž, keby si bola moja, po tom, čo si včera vyviedla, by si si týždeň nesadla na zadok. Nič si nejedla, opila si sa, riskovala si.“ Strach, čo sa vo mne rodí, ma prekvapí. Bolo to nezodpovedné, riskantné správanie. „Nechcem ani len pomyslieť na to, čo všetko sa ti mohlo stať.“

Zvraští obočie. „Nič by sa mi nebolo stalo. Veď som bola s Kate.“

To teda bola pomoc!

„A ten fotograf?“ nedám sa.

„José to len trochu prehnal,“ povie, snaží sa zahnať moje obavy. Potom potrasie hlavou, až sa jej po pleciach rozvlnia neposlušné kadere.

„Nuž, keď to nabudúce trochu preženie, niekto by ho mal poučiť o dobrých mravoch.“

„Ty si ale prísny,“ hnevá sa.

„Ach bože, Anastasia, nemáš ani potuchy...“

Predstavím si ju pripútanú k lavici, s okrájaným koreňom zázvoru v zadku. Tak, aby ho nemohla stiahnuť. Potom sa mi premietne, ako použijem opasok alebo remeň. Jemne použijem. To je ono... To by ju naučilo zodpovednosti. Pomyslenie na to ma poteší.

Uprene sa na mňa díva, oči má doširoka roztvorené, vyzerá ohromená. Necítim sa pritom dobre. Žeby mi vedela čítať myšlienky? Alebo sa len pozerám na peknú tvár a nič viac.

„Idem si dať sprchu. Alebo chceš ísť prvá?“ vravím jej, no ona len civie a civie. Aj keď má otvorené ústa, je chutná. Je neodolateľná a ja sám sebe udelím dovolenie dotknúť sa jej, prejsť jej palcom po líci. Zatají dych. Pohladím jej mäkkú dolnú peru.

„Dýchaj, Anastasia,“ šepnem. Potom vstanem a poviem jej, že raňajky prinesú o pätnásť minút. Nepovie nič, aspoň tentoraz ostanú jej pekné ústočká zavreté.

V kúpeľni sa zhlboka nadýchnem, vyzlečiem a vleziem do sprchy. Tak trochu si to chcem urobiť sám, lenže stará známa úzkosť, že ma uvidia a odhalia – ako sa to stávalo, keď som bol mladší – ma zastaví.

Elena by sa tomu nepotešila.

Staré zvyky.

Po hlave mi kaskáduje voda, prehrávam si v nej posledný rozhovor s komplikovanou slečnou Steelovou. Je stále tu, v mojej posteli, čo znamená, že sa jej nehnusím. Všimol som si, ako zatajila dych, ako ma sledovala očami, keď som chodil po izbe.

Tak to bolo. Mám teda nádej.

Otázka však znie – bola by dobrou podriadenou?

Je jasné, že o mojom spôsobe života nemá potuchy. Nie je schopná nahlas povedať „trtkačka“ či „sex“, alebo použiť hocaký eufemizmus pre pohlavný akt, aký dnes používajú múdri vysokoškoláci. Zdá sa dosť nevinná. Asi prežila zopár nie bohvieakých intímnych stretnutí s chalanmi ako ten fotograf.

Pomyslenie na Anastasiu, ako flirtuje s iným, ma irituje.

Možno by som sa jej mohol jednoducho spýtať, či nemá záujem.

Nie. Ak by súhlasila s takýmto vzťahom, musel by som jej ukázať, čo sa pod tým skrýva.

Poďme sa pozrieť, ako nám to pôjde pri raňajkách.

Zmyjem si mydlo, stojím pod horúcim prúdom vody a zhromažďujem dôvtip na druhé kolo s Anastasiou Steelovou. Zavriem vodu, vyjdem zo sprchy, schmatnem uterák. Hodím pohľad do zaroseného zrkadla a rozhodnem sa, že holenie dnes vynechám. Raňajky sú tu čoskoro, som hladný. Rýchlo si umyjem zuby.

Keď otvorím kúpeľňové dvere, v posteli už nie je. Hľadá si džínsy. Vzhliadne ku mne ako staré známe prekvapené jelenča s dlhými nohami a obrovskými očami.

„Ak si hľadáš džínsy, nechal som ich vyprať.“ Prižmúri oči, myslím, že sa pripravuje na hádku, takže jej poviem, prečo som tak učinil. „Boli od tvojich vývratkov.“

„Ach bože,“ povie.

Presne tak. „Ach bože.“ Takže, čo mi ešte poviete, slečna Steelová?

„Požiadal som Taylora, aby ti priniesol nové džínsy a topánky. Sú v taške na stoličke.“ Kývnem hlavou smerom k nákupnej taške.

Nadvihne obočie. Predpokladám, že od prekvapenia. „Ehm. Dám si sprchu,“ povie takmer nečujne. Potom, akoby o mojich slovách ďalej uvažovala, dodá: „Ďakujem.“

Schytí tašku, obíde ma, zamieri do kúpeľne a zamkne sa.

Hm... Už to nemohla spraviť rýchlejšie.

Utiecť odo mňa.

Možno som príliš optimistický.

Zabolí ma to, potom sa rýchlo poutieram a oblečiem. V obývačke si skontrolujem e-mail; nemám nič dôležité. Vyruší ma klopkanie na dvere. Prichádzajú dve mladé ženy z hotelovej služby.

„Kde máme prestrieť na raňajky, pane?“

„Prestrite na jedálenský stôl.“

Vrátim sa do spálne, všimnem si, ako sa kradmo pozerajú. Ignorujem ich a potlačím pocit viny z množstva jedla, čo som objednal. To nikdy neskonzumujeme.

„Sú tu raňajky,“ zavolám a zabúcham na dvere.

„O-okej.“ Anin hlas znie veľmi ticho.

Vrátim sa do obývačky, kde sú už raňajky prestreté. Jedna zo žien – má veľmi tmavé oči – mi podáva šek na podpis. Z náprsnej tašky vytiahnem dve bankovky.

„Vďaka, dámy.“

„Keď budete chcieť odpratať zo stola, zavolajte službu, pane,“ vraví slečna Tmavé oči a koketne sa na mňa zahľadí. Akoby mi ponúkala viac.

Varujem ju chladným úsmevom.

Sadnem si aj s novinami za stôl a nalejem si kávu. Pustím sa do omelety. Cinkne mi telefón – esemeska od Elliota.

Kate chce vedieť, či je Ana stále nažive.

Zabehne mi, som do istej miery rád, že Anina takzvaná priateľka na ňu myslí. Je jasné, že napriek včerajším vehementným protestom Elliot nedoprial svojmu vtákovi oddych. Odpoviem mu.

Žije a hryzie ;)

Ana sa vynorí chvíľu nato. Má vlhké vlasy a modrú blúzku, čo sa jej hodí k očiam. Taylor si dal záležať; Ana vyzerá senzačne. Prebehne očami po izbe, zbadá svoju kabelku.

„Doriti, Kate...“ zabrble.

„Vie, že si tu a že žiješ. Poslal som Elliotovi esemesku.“

Ako kráča ku stolu, neisto sa na mňa usmieva.

„Posaď sa,“ poviem a ukážem na jej miesto. Keď vidí obrovské porcie jedla, zvraští obočie. Čo len zvýši môj pocit viny.

„Nevedel som, čo máš rada, tak som objednal zo všetkého na raňajkovom menu,“ zamumlem akože na ospravedlnenie.

„Ale veď to je priam nemorálne,“ povie.

„Áno, je.“ Cítim sa vinný ešte viac. Keď si však vyberie palacinky s javorovým sirupom, praženicu so slaninou a pustí sa do jedla, odpúšťam si. Je super pozerať sa, ako raňajkuje.

„Čaj?“ pýtam sa.

„Áno, prosím,“ povie s plnými ústami. Je mi jasné, že je hladná ako vlk. Podám jej neveľký čajník. A vodu. Keď si všimne, že som jej objednal čaj Twinings English Breakfast, milo sa na mňa usmeje.

Nad výrazom jej tváre musím zatajiť dych. Cítim sa nesvoj.

Mám teda nádej.

„Máš mokré vlasy,“ všimnem si.

„Nemohla som nájsť sušič,“ povie, zdá sa zahanbená.

Z toľkého jedenia jej bude zle.

„Ďakujem za šaty,“ dodá.

„S radosťou, Anastasia. Tá farba ti sekne.“

Uprene si hľadí na prsty.

„Vieš, naozaj by si sa mala naučiť prijímať komplimenty.“

Možnože veľa pochvál nedostáva... Nechápem prečo. Je úžasná, tak nevtieravo úžasná.

„Mala by som ti za šaty zaplatiť.“

Čože?

Nahnevane na ňu pozriem. Rýchlo pokračuje: „Už si mi predsa dal knižky. Ktoré, samozrejme, nemôžem prijať. Ale šaty... Prosím, dovoľ mi zaplatiť ti za ne.“

Ale no tak, drahá.

„Ver mi, Anastasia, môžem si to dovoliť.“

„O to nejde. Prečo by si mi mal kupovať veci?“

„Pretože môžem.“ Som veľmi bohatý, Ana, veľmi...

„To ešte neznamená, že by si mal. Len preto, že môžeš.“ Má mäkký hlas, a mne znenazdania skrsne v hlave, či ma náhodou neprekukla, či nevie o mojich najtemnejších túžbach. „Prečo si mi poslal knižky, Christian?“

Lebo som ťa chcel znovu vidieť. Čo sa mi aj podarilo...

„Nuž teda, keď ťa skoro zrazil ten cyklista a ja som ťa držal a ty si na mňa hľadela a bola si nažhavená na bozk –“ zastavím sa; spomeniem si na okamih, keď bolo jej telo pritlačené k môjmu. Doriti. Spomienku rýchlo zaženiem. „Cítil som, že ti dlhujem ospravedlnenie i varovanie. Anastasia, nie som mužom, čo rozdáva srdcia a kvety. Nie som romantický typ. Mám nesmierne individualistické chúťky. Mala by si si odo mňa držať odstup. Lenže je na tebe niečo, čo mi nedovolí nechať ťa ísť. Je mi jasné, že si na to už prišla.“

„Tak to teda nerob,“ šepne.

Prosím?

„Nevieš, čo hovoríš.“

„Pouč ma, som samé ucho.“

Jej slová mi cestujú priamo do rozkroku.

Dopekla.

„Nežiješ vari v celibáte?“ pýta sa.

„To nie, Ana, to nežijem.“ Keby si mi dovolila zviazať ťa, hneď teraz by som ti to dokázal.

Oči sa jej rozšíria, líca jej zružovejú.

Ach bože, Ana!

Musím jej to vysvetliť. Je to jediná schodná cesta. „Aké máš teraz plány?“ pýtam sa.

„Dnes pracujem. Od popoludnia. Koľko je hodín?“ zvolá v panike.

„Čosi po desiatej. Máš more času. Čo tak zajtra?“

„Začíname sa s Kate baliť. Budúci víkend sa sťahujeme do Seattlu a celý tento týždeň robím u Claytonovcov.“

„Už máte v Seattli ubytovanie?“

„Hej.“

„Kde?“

„Adresu si nepamätám. Je to v Pike Market District.“

„Neďaleko odo mňa.“ Výborne! „Takže, akú prácu si chceš v Seattli nájsť?“

„Uchádzala som sa o niekoľko stáží. Čakám na odpovede.“

„Zahŕňa to aj moju spoločnosť? Ako som ti navrhoval?“

„No, vieš... To nie.“

„Čo sa ti na mojej spoločnosti nepáči?“

„Myslíš na tvojej spoločnosti a či vari v tvojej spoločnosti?“ Zdvihne obočie.

„Uťahujete si zo mňa, slečna Steelová?“ Neviem skryť prekvapenie i pobavenie.

Ach bože, bolo by radosť zasväcovať ju... komplikovaná, šialená žena.

Študuje si tanier, cmúľa si peru.

„Chcel by som ti hryznúť do pery,“ šepnem. Je to tak, presne tak.

Neveriacky sa na mňa pozrie, potom sa pomrví na stoličke. Nahne ku mne bradu, v očiach sa jej zračí istota. „Tak prečo to nespravíš?“ povie tíško.

Ach bože. Nedráždi ma, bejby. To nemôžem. Aspoň zatiaľ nie.

„Pretože sa ťa nedotknem, Anastasia. Nie skôr, než mi na to dáš písomný súhlas.“

„A to má čo znamenať?“ pýta sa.

„Presne to, čo vravím. Musím ti to ukázať, Anastasia.“ Aby si vedela, do čoho ideš. „O koľkej dnes večer končíš v práci?“

„Okolo ôsmej.“

„Mohli by sme teda zájsť do Seattlu dnes večer alebo v sobotu a dať si u mňa večeru. Tam ti všetko vysvetlím. Ostatné bude na tebe.“

„Prečo mi to nemôžeš povedať teraz?“

„Pretože si vychutnávam raňajky a užívam tvoju spoločnosť. Ak ti to poviem, už ma možno nebudeš chcieť vidieť.“

Keď to spracuje, zvraští obočie. „Dnes večer teda,“ povie.

Ohohó! To bolo rýchle!

„Si rovnako ochotná zahryznúť do jablka ako Eva,“ naťahujem ju.

„Robíte si zo mňa dobrý deň, pán Grey?“ pýta sa.

Prižmúrim oči a pozriem sa na ňu.

V poriadku, bejby, ty si to chcela.

Zdvihnem telefón a stlačím kontakt na Taylora. Odpovedá takmer okamžite.

„Pán Grey.“

„Taylor. Budem potrebovať Charlie Tango.“

Sústredene ma pozoruje, ako organizujem dopravu môjho EC135 do Portlandu.

Vysvetlím jej, o čo ide... To ostatné bude na nej. Keď sa všetko dozvie, možno zdupká. Budem teda potrebovať Stephana, môjho pilota, do zálohy. Aby ju zaviezol späť do Portlandu, ak sa rozhodne, že ma už nechce vidieť. Pevne verím, že k tomu nedôjde.

Je to jasné – som celý bez seba, že ju budem brať do Seattlu v Charlie Tango.

Takto teda začneme.

„Nech je pilot v pohotovosti od 22.30,“ dohodnem s Taylorom a zavesím.

„Ľudia vždy robia, čo im povieš?“ pýta sa. Nesúhlas v jej hlase je evidentný. Žeby ma hrešila? Jej výpad ma otrávi.

„Zvyčajne áno. Ak si chcú udržať prácu.“ A nepýtaj sa, ako sa správam k zamestnancom, dobre?

„A čo ak ide o ľudí, čo pre teba nepracujú?“ dodáva.

„Ach, ľudí viem skutočne presvedčiť, Anastasia. Doraňajkuj. Potom ťa vyložím doma. U Claytonovcov ťa vyzdvihnem o ôsmej, keď skončíš. Poletíme do Seattlu.“

„Poletíme?“

„Áno. Mám helikoptéru.“

Otvorí ústa, vytvárajú pekné malé o. Užívam si to.

„Pôjdeme do Seattlu helikoptérou?“ šepne.

„Áno.“

„Prečo?“

„Lebo si to môžem dovoliť,“ zazubím sa na ňu. Niekedy je bohovsky dobre byť tým, kým som. „Dojedz.“

Vyzerá, že je v šoku.

„Jedz!“ poviem nástojčivejšie. „Anastasia, neznesiem plytvanie jedlom. Jedz.“

„Nevládzem to všetko zjesť.“ Študuje množstvo jedla na stole a mňa opäť premkne pocit viny. Má pravdu, jedla je príliš veľa.

„Zjedz, čo máš na tanieri. Keby si sa bola včera najedla, nebola by si tu, a ja by som ťa teraz neusmerňoval. Takto skoro.“

Doriti. Toto môže byť veľká chyba...

Pozrie na mňa úkosom, babre sa pritom vidličkou v jedle, kriví ústa.

„Čo ti je smiešne?“

Pokrúti hlavou a do úst si vloží posledný zvitok palacinky. Snažím sa nevybuchnúť do smiechu. Ako vždy, prekvapuje ma. Je nemotorná, nevypočítateľná, odzbrojujúca. Skutočne sa mi chce z jej slov smiať, dokonca smiať na sebe samom.

„Poslušné dievčatko,“ zamumlem. „Keď si vysušíš vlasy, vezmem ťa domov. Nechcem, aby si prechladla.“

Dnes večer budeš potrebovať veľa sily a odvahy, keďže ti chcem všetko poukazovať.

Odrazu vstane od stola a ja sa musím krotiť, aby som jej nepovedal, že som jej to nedovolil.

Nie je tvojou podriadenou... Aspoň nie zatiaľ, Grey.

Cestou späť do spálne zastane pri pohovke.

„Kde si včera v noci spal?“ pýta sa.

„Vo svojej posteli.“ Vedľa teba.

„Ach.“

„Hej, aj pre mňa to bola nová skúsenosť.“

„Ale nemali sme... sex.“

Vyslovila to. Slovo začínajúce sa na s. Líca ju prezradia, má ich celé ružové.

„Nie.“

Ako by som jej to len povedal, aby to nevyznelo čudne?

Jednoducho to povedz, Grey.

„Je to pre mňa nová skúsenosť – spať s niekým.“ Nonšalantne sa opätovne sústredím na športové spravodajstvo a na výsledky hry zo včerajšieho večera. Potom sledujem Anastasiu, ako odchádza do spálne.

Nie, to vôbec neznelo čudne.

Nuž, mám so slečnou Steelovou ďalšie rande. Nie, nejde o rande. Musí sa o mne dozvedieť viac. Zhlboka si vzdychnem a dopijem pomarančový džús. Tento deň sa rysuje veľmi sľubne. Keď začujem zvuk fénu, poteším sa. Prekvapí ma, že robí, čo som jej povedal.

Kým na ňu čakám, zavolám hotelovú službu, aby mi z garáže priviezla auto, a znovu si preverím Aninu adresu na Google mape. Potom napíšem Andrei esemesku, aby mi e-mailom poslala DOM – Dohodu o mlčanlivosti. Ak Ana chce, aby som ju poučil, bude musieť mlčať. Zazvoní mi telefón. Je to Ros.

Keď telefonujem, Ana vykĺzne z kúpeľne a vezme si kabelku. Ros hovorí o Darfure, ja však venujem pozornosť slečne Steelovej. Prstami vkĺzne do kabelky; poteší ju, keď nájde gumičku na vlasy.

Má nádherné vlasy. Bohaté. Dlhé. Husté. Nemôžem to síce uskutočniť, ale špekulujem, aké by to bolo pozapletať jej ich. Ana si vlasy vzadu vypne a oblečie si sako. Potom sa posadí na pohovku. Čaká, kým dotelefonujem.

„Okej, ideme na vec. Informuj ma o vývoji akcie,“ dokončím rozhovor s Ros. Spravila v tomto smere zázraky. Vyzerá to tak, že dodávka potravín do Darfuru sa naozaj uskutoční.

„Pripravená?“ pýtam sa Any. Prikývne. Schmatnem bundu aj kľúče od auta a nasledujem ju von. Ako ideme k výťahu, pozorne sa na mňa zadíva spod dlhých mihalníc. Hanblivo sa pousmeje. Úsmev jej opätujem.

Čo mi to len vystrája?

Príde výťah a ja jej dám prednosť. Stisnem gombík na prízemie a dvere sa zatvoria. V stiesnenej výťahovej kabínke ju vnímam neskutočne intenzívne. Závan jej sladkej vône mi prenikne zmysly... Má prerušované dýchanie, trochu sa jej zasekáva. Premeriava si ma jasným, zvodným pohľadom.

Doriti.

Zahryzne si do pery.

To mi robí naschvál. Na milistotinu sekundy sa stratím v jej zmyselnom, uhrančivom pohľade. Oči neodvráti.

Postaví sa mi.

Okamžite.

Chcem ju.

Tu.

Teraz.

Vo výťahu.

„Ach, kašlať na podpisovanie papierov.“ Slová mi vykĺznu nevedno ako, inštinktívne ju schytím a pritisnem o stenu. Zovriem jej obe ruky a držím jej ich nad hlavou, takže sa ma nemôže dotknúť. Keď ju mám takto zaistenú, druhou rukou jej vleziem do vlasov. Moje pery hľadajú a nájdu jej.

Zavzdychá mi do úst, je to ako volanie morskej panny, konečne ju ochutnám: mäta pieporná a ovocný sad s mäkučkým, sladučkým, zrelým ovocím. Chutí presne tak fantasticky, ako vyzerá. Čo mi pripomenie hojnosť, nadbytok. Panebože. Strašne po nej túžim. Chytím ju nenásytne za bradu, bozk je stále hlbší a hlbší, jej jazyk sa váhavo dotýka môjho... skúmavo, dobyvačne. Ale aj rozumne. Citlivo. Aj ona ma na revanš bozkáva.

Ach, boženanebesiach.

„Ty... si... taká... sladká...“ šepnem jej do pier. Som z nej paf, totálne spitý jej vôňou, jej chuťou.

Výťah sa zastaví, dvere sa roztvoria.

Doriti, Grey, veď sa spamätaj.

Donútim sa od nej odlepiť a ostať mimo jej dosahu.

Dychčí.

Ja tiež.

Kedy som len naposledy stratil nad sebou kontrolu?

Traja muži v biznis oblekoch sa na nás veľavravne pozrú, keď pristúpia do výťahu.

Uprene hľadím na plagát nad tlačidlami, ktorý propaguje senzuálny víkend v Heathmane. Mrknem na Anu a vydýchnem.

Zoširoka sa usmeje.

Aj ja sa usmejem. Znovu a znovu.

Čo to len so mnou robí?

Výťah sa zastaví na druhom poschodí, dotyční vystúpia a zanechajú ma so slečnou Steelovou samého.

„Umyla si si zuby,“ poviem, potmehúdsky sa pritom bavím.

„Použila som tvoju kefku,“ odvetí, žiaria jej oči.

Samozrejme... Z nejakého nepochopiteľného dôvodu ma to poteší, veľmi poteší. Potlačím úsmev. „Ach, Anastasia Steelová, čo len s tebou spravím?“ Keď sa dvere výťahu na prízemí otvoria, vezmem ju za ruku a pridusene zamumlem: „Čo to len majú ľudia s výťahmi?“ Pozrie sa na mňa, akože rozumie. Rezko prejdeme cez vyleštenú mramorovú podlahu foyeru.

Auto čaká v jednom z parkovacích ostrovčekov pred hotelom; hotelový poslíček netrpezlivo pochoduje hore-dolu. Dám mu nechutne vysoké prepitné a otvorím Ane dvere pre spolujazdca. Zdá sa mi tichá, ponorená do vlastných úvah.

Lenže – stále je so mnou...

Aj keď som na ňu vo výťahu skočil.

Mal by som povedať voľačo na margo môjho správania pred chvíľou, ale neviem, čo by to malo byť.

Prepáč mi to?

Ako sa ti to páčilo?

Čo to len so mnou robíš?

Naštartujem a rozhodnem sa, že čím menej poviem, tým lepšie. Upokojujúca melódia Delibesovho diela Flower Duet sa rozľahne kabínou. Uvoľním sa.

„Čo to počúvame?“ spýta sa Ana, keď zahnem na Southwest Jefferson Street. Poviem jej, čo to je, a spýtam sa, či sa jej to páči.

„Christian, je to strhujúce.“

Počuť moje meno z jej pier je zvláštne nádherné. Doteraz ho vyriekla tak zo šesťkrát, vždy to znie inak. Dnes je v jej hlase úžas – žasne nad hudbou. Je fantastické, že sa jej táto skladbička páči: jedna z mojich obľúbených. Uvedomím si, že sa zoširoka usmievam, priam žiarim. Prepáčila mi ten výpad vo výťahu.

„Môžem si to ešte raz vypočuť?“

„Samozrejme.“ Dotknem sa obrazovky, aby som pustil hudbu ešte raz.

„Máš rád klasickú hudbu?“ pýta sa, keď prechádzame po Fremont Bridge. Začíname sa nenútene zhovárať o mojom hudobnom vkuse. Kým sa rozprávame, tlačidlom na volante preberám hovor.

„Grey,“ odvetím.

„Pán Grey, tu Welch. Mám informácie, ktoré ste chceli.“

Ach, áno, podrobnosti o tom fotografovi.

„Dobre, pošlite mi ich e-mailom. Ešte niečo?“

„Nie, pane.“

Stisnem gombík a opäť zaznie hudba. Obaja počúvame, strácame sa v zemitej melódii Kings of Leon. Dlho to však netrvá – pôžitok z počúvania nám znovu preruší hovor, čo preberám tlačidlom na volante.

Čo zas, dopekla, chcú?

„Grey,“ šteknem.

„Práve som vám e-mailom poslala DOM, pán Grey.“

„Dobre. To je všetko, Andrea.“

„Príjemný deň, pane.“

Úchytkom pozriem na Anu, či dávala pozor a vie nadviazať na rozhovor. Ona však študuje scenériu Portlandu. Usúdim, že to robí zo zdvorilosti. Je pre mňa ťažké pozerať sa na cestu. Chcem hľadieť len a len na ňu. Nech je, aká chce nemotorná, má prenádhernú šiju. Chcel by som ju bozkávať od ušného lalôčika až po pliecko.

Dopekla. Pomrvím sa. Dúfam, že bude súhlasiť, podpíše DOM a prijme moju ponuku.

Keď sa pripojíme na diaľnicu I-5, znovu mi niekto volá.

Elliot.

„Čau, Christian, tak čo, rozdali ste si to?“

Ach bože... no super, môj pekný, super...

„Ahoj, Elliot – mám ťa nahlas a nie som v aute sám.“

„Koho tam máš?“

„Anastasiu Steelovú.“

„Ehm... Čau, Ana!“

„Ahoj, Elliot,“ Ana živo odpovie.

„Veľa som o tebe počul,“ hovorí Elliot.

Doriti. Čo také mohol o nej počuť?

„Never Kate ani slovo,“ dobrosrdečne odvetí Ana.

Elliot sa zasmeje.

„Veziem teraz Anastasiu domov. Stavím sa potom po teba?“ preruším ich.

Je mi jasné, že Elliot sa bude chcieť z toho rýchlo vyzuť.

„V poriadku.“

„Vidíme sa o chvíľu.“ Zavesím.

„Prečo ma stále voláš Anastasia?“ pýta sa.

„Lebo je to tvoje meno.“

„Dávam prednosť Ane.“

„Vážne?“

„Ana“ je pre ňu príliš všedné, príliš mdlé. A príliš povedomé. Tie tri písmená majú silu zraniť...

V tom momente mi je jasné, že keď ma odmietne, bude to pre mňa ťažké. Už sa to stalo, ale nikdy som sa necítil takýto odhodlaný. Hoci to dievča ani len nepoznám. Lenže chcem ju spoznať, každý kúsok jej bytia chcem spoznať. Možno je to preto, lebo som za žiadnou ženou nikdy nebehal.

Kontroluj sa, Grey, dodržiavaj pravidlá. Inak to bude celé v kýbli.

„Anastasia,“ poviem, ignorujúc jej nesúhlasný pohľad. „Čo sa stalo vo výťahu – to sa už nikdy nestane. Len ak by sme to dopredu dohodli.“

Nepovie ani slova, ja zatiaľ zaparkujem pred jej bytom. Kým sa zmôže na odpoveď, vyštverám sa z auta, prejdem okolo a otvorím jej dvere.

Keď vkročí na chodník, krátko sa na mňa pozrie. „Mne sa tá vec vo výťahu páčila,“ povie.

Fakt? Jej priznanie ma šokuje. Slečinka Steelová ma opäť príjemne prekvapila. Ako vystupuje k vchodovým dverám po schodoch, sotva jej stačím.

Keď vojdeme, Elliot a Kate zdvihnú hlavy. Sedia za jedálenským stolom v stroho zariadenej izbe veľkej akurát tak pre dve študentky. Pri knižnici je zopár škatúľ na veci. Elliot pôsobí uvoľnene, nezdá sa, že by sa s odchodom ponáhľal. Prekvapí ma to.

Kavanaghová vyskočí a veľavravne sa na mňa pozrie – akože čo to vyvádzam. Anu objíme.

Čo si, preboha, myslela, že Ane spravím?

Hoci viem veľmi dobre, čo by som jej chcel urobiť...

Ako ju Kavanaghová drží, ako je blízko nej, uistím sa v tom, že možno aj jej predsa len na Ane záleží.

„Dobré ráno, Christian,“ povie Kavanaghová. Tón jej hlasu je sebaistý, nadradený.

„Slečna Kavanaghová.“ Chcem utrúsiť sarkastickú poznámku na margo jej náhleho záujmu o priateľku, lež radšej si zahryznem do jazyka.

„Christian, volá sa Kate,“ povie Elliot mierne podráždene.

„Kate,“ zamumlem; chcem byť zdvorilý. Elliot objíme Anu, drží ju trochu dlhšie, ako by mal.

„Ahoj, Ana,“ vraví a usmieva sa ako slniečko na hnoji.

„Čau, Elliot.“ Aj Ana sa rozžiari.

Nuž dobre, musím povedať, že toto je už priveľa. „Elliot, mali by sme už ísť.“ A daj od nej paprče preč.

„Pravdaže,“ povie Elliot, pustí Anu, no vzápätí schytí Kavanaghovú a pateticky ju pobozká.

Prezmilovaniebožie.

Anu to privedie do rozpakov. Nečudujem sa jej. Ale keď sa ku mne obráti, z očí má úzke čiaročky a jej pohľad svedčí o úpornom zvažovaní situácie.

Čo jej asi chodí po rozume?

„Uvidíme sa neskôr, bejby,“ utrúsi Elliot. Je z Kavanaghovej celý hotový.

Starec, prekristapána, čo nemáš žiadnu hrdosť?

Anine obviňujúce oči sa na mňa dívajú a na sekundu neviem, či je to pre Elliotovo a Katino zmyselné správanie, či pre...

Dopekla! Svitne mi – toto chce. Chce, aby som jej dvoril, aby som jej nadbiehal.

Lenže, drahá, ja nie som romantik.

Uvoľnil sa jej pramienok vlasov a ja jej ho bez rozmýšľania zastrčím za ucho. Oprie si tvár o moje prsty – jej nežné gesto ma prekvapí. Palec mi zablúdi na jej mäkkú spodnú peru. Chcem ju znovu pobozkať, lenže teraz nemôžem. Až keď mi na to dá písomný súhlas.

„Uvidíme sa neskôr, bejby,“ šepnem. Úsmev jej zjemní tvár. „Vyzdvihnem ťa o ôsmej.“ Neochotne sa od nej odtrhnem a otvorím predné dvere. Elliot ma nasleduje.

„Starec, potrebujem sa trochu vyspať,“ povie hneď, ako sa dostaneme do auta. „Tá ženská je nenásytná.“

„Naozaj?“ poviem sarkasticky. Posledná vec, čo si chcem vypočuť, je podrobný opis jeho úspechu.

„A čo vy dvaja, milenče? Zbavila ťa panenstva?“

Úkosom sa naňho pozriem a bez slova mu poviem, aby „si dal pohov“.

Elliot sa zasmeje. „Starec, si ty ale kus neprístupného sviniara.“ Na tvár si natiahne fanúšikovskú čiapku klubu Sounders a pripraví sa na spánok.

Dám hudbu hlasnejšie.

Pospi si pri hudbe, Elliot!

Pravdou je, že bratovi závidím: ako to vie so ženami, ako vie spať... a tiež to, že na rozdiel odo mňa on sviniar nie je.

Informácie o José Louisovi Rodriguezovi odhalia, že má záznam za prechovávanie marihuany. V policajných záznamoch však nestojí nič o sexuálnom obťažovaní. Možnože by minulá noc bola jeho prvým záznamom, ak by som nebol zakročil. Tento chudák že fajčí trávu? Dúfam, že to nerobí v Aninej prítomnosti – a dúfam, že ona nefajčí. Ani občas. Bodka.

Otváram Andrein e-mail a dávam tlačiarni v mojej kancelárii v Escale príkaz na vytlačenie DOM-u. Ana to bude musieť podpísať skôr, než jej ukážem herňu. Vo chvíľke slabosti, túžby, či azda neopodstatneného optimizmu – neviem, ktoré z toho je pravdou – vpíšem na štandardnú zmluvu medzi dominujúcim a podriadenou jej meno i adresu a všetko odpošlem na vytlačenie.

Niekto zaklope na dvere.

„Ahoj, milenec, ideme na turistiku,“ vraví Elliot cez dvere.

Ach bože... Dieťatko sa nám prebudilo.

Vôňa borovice, čerstvej vlhkej zeme a neskorej jari je balzamom na dušu. Pripomína mi to dni z detstva plné arómy, keď sme s bratom Elliotom a sestrou Miou behávali po lese pod ostražitým dohľadom našich adoptívnych rodičov. Tíšina, priestor, sloboda... Praskot suchého borovicového ihličia pod nohami.

Tu, vo voľnej prírode, by som azda mohol zabudnúť.

Sem som sa utiekal pred nočnými morami.

Elliot rozpráva a rozpráva, stačí mu, keď občas súhlasne zahundrem, a potom ide ďalej. Ako sa prechádzame po pobreží s okruhliakmi vo Willamette, myseľ mi zabehne k Anastasii. Prvý raz po dlhom čase cítim sladkosť očakávania. Som vzrušený.

Povie na môj návrh áno?

Predstavujem si, ako spí vedľa mňa, mäkká, útla... Vták sa mi pohne. Mohol som ju vtedy zobudiť a pretiahnuť – to by bola teda novinka!

Skôr či neskôr to spravím.

Pomilujem ju zviazanú, jej pekné ústočká zapchám.

U Claytonovcov je ticho. Posledný zákazník odišiel pred piatimi minútami. Znovu čakám, prstami si bubnujem do stehien. Trpezlivosť nie je mojou silnou stránkou. Dokonca ani dnešná dlhá turistika s Elliotom ma neupokojila. Môj brat dnes večeria s Kate v Heathmane. Dve rande po sebe teda nie je jeho štýl.

Zrazu v obchode zhasnú fluoreskujúce svetlá, otvoria sa predné dvere a Ana vykročí do vlahého portlandského večera. Rozbúši sa mi srdce. A je to tu: buď sa začína nový vzťah, alebo sa končí. Zamáva mladému mužovi, ktorý za ňou vyjde von. Nie je to chalan, ktorého som stretol, keď som tu bol naposledy. Je to niekto nový. Sleduje, ako Ana kráča k autu, oči má na jej zadku. Taylor začne vystupovať z auta, čím ma vyruší. Zastavím ho. Toto je moja práca. Keď vyjdem von podržať jej dvere, aby nastúpila, muž, ktorý ju pozoroval, zamkýna obchod. Už na ňu necivie.

Ako sa Ana približuje, pery sa jej zvlnia do plachého úsmevu. Vlasy má zopnuté do elegantného chvosta a ten sa jej kolíše vo večernom vánku.

„Dobrý večer, slečna Steelová.“

„Pán Grey,“ povie. Má na sebe čierne džínsy... Znovu džínsy. Keď si sadne na zadné sedadlo auta, pozdraví Taylora.

Prisadnem si k nej a stisnem jej ruku. Taylor zatiaľ zahne na prázdnu cestu, mieri do portlandského heliportu. „Ako bolo v práci?“ pýtam sa. Je také príjemné dotýkať sa jej ruky.

„Bolo mi veľmi dlho,“ povie zastretým hlasom.

„Áno, aj ja som mal dlhý deň.“

Posledné dve hodiny boli na nevydržanie!

„Čo si robil?“ pýta sa.

„Bol som s Elliotom na turistike.“ Má teplú, hebkú dlaň. Pozrie dolu na naše poprepletané prsty. Bez prestania jej palcom prechádzam po hánkach. Zatají dych, stretnú sa nám oči. Vidím v nich túžbu i žiadostivosť... A zmysel pre očakávanie. Naozaj dúfam, že môj návrh prijme.

Cesta k heliportu je našťastie krátka. Keď vystúpime z auta, znovu ju chytím za ruku. Zdá sa trochu popletená.

Ach. Iste húta, kde je helikoptéra.

„Pripravená?“ pýtam sa. Prikývne a ja ju vediem do budovy k výťahu. Na sekundu sa na mňa veľavravne pozrie.

Pamätá si náš ranný bozk. Lenže to si predsa pamätám aj ja.

„Sú to len tri poschodia,“ povie akoby nič.

Stojíme vo výťahu a ja si v hlave poznačím, že ju raz musím pretiahnuť vo výťahu. Teda, ak bude súhlasiť s mojím návrhom.

Charlie Tango, ktorý práve prišiel z Boeing Field, je pripravený na let, hoci nikde nevidím Stephana, čo ho sem dopravil. Joe, ktorý riadi heliport v Portlande, na svojom mieste však je. Keď sa naňho pozriem, zasalutuje mi z malej kancelárie. Je starší ako môj dedo, a ak je niečo o lietaní, čo nevie, potom to vedieť netreba. Lietal s helikoptérami Sikorsky v Kórei v rámci evakuácie ranených. Panebože, ten by vedel rozprávať – príbehy, pri ktorých sa vám postavia do pozoru všetky chĺpky na tele.

„Tu je váš letový plán, pán Grey,“ povie Joe, jeho vážny hlas prezradí jeho vek. „Povinný manuál je hotový. Charlie Tango je pripravené na odlet, čaká na vás. Mali by ste ísť. Všetko som skontroloval.“

„Ďakujem, Joe.“

Hodím očkom po Ane. Je mi jasné, že je vzrušená... Aj ja som vzrušený. Toto robím prvý raz.

„Ideme.“ Znovu ju chytím za ruku a vediem na heliport k Charlie Tango. Najbezpečnejší Eurocopter vo svojej triede, je radosťou ním lietať. Som naň hrdý, veľmi sa z neho teším. Podržím dvere, aby Ana mohla nasadnúť; vlezie dnu a ja sa vyštverám za ňou.

„Tam,“ prikážem jej, ukazujúc na predné sedadlo spolucestujúceho. „Sadni si tam a nič nechytaj.“ Som uveličený, keď urobí, čo jej kážem.

Keď už sedí, s úžasom i entuziazmom si prezerá množstvo prístrojov. Čupnem si vedľa nej a pripútam ju. Snažím sa pritom nepredstavovať si ju nahú. Robím to trocha dlhšie ako treba, pretože to môže byť posledná príležitosť byť pri nej takto blízko, posledná možnosť vdychovať jej sladkú, omamnú vôňu. Keď sa dozvie o mojich preferenciách, možno zdupká... Hoci na druhej strane – čo keď sa jej to zapáči? Rozmýšľanie o možnostiach ma takmer prevalcuje. Pozorne ma sleduje, je tak blízko... Je rozkošná. Zatiahnem posledný popruh, už nemôže zdupkať. Aspoň tak hodinu.

Potlačím vzrušenie a šepnem: „Si v bezpečí. Nemôžeš ujsť.“ Prudko sa nadýchne. „Dýchaj, Anastasia,“ dodám a pohladím jej líce. Chytím ju za bradu, zohnem sa a nástojčivo ju pobozkám. „Tento popruh sa mi páči,“ zašomrem. Chcem jej povedať, že mám aj iné popruhy, kožené, v ktorých by som ju rád videl zviazanú a zavesenú zo stropu. Ale ovládnem sa. Posadím sa a zapnem si pás.

„Nasaď si slúchadlá.“ Ukážem na slúchadlá pred ňou. „Idem len vykonať predletovú kontrolu.“ Všetky prístroje sa zdajú v poriadku. Stlačím páku na 1 500 otáčok za minútu, pripravím rádio a zaujmem pozíciu podľa signálu. Všetko je nastavené a pripravené na štart.

„Vieš, čo robíš?“ pýta sa s úžasom v očiach. Poviem jej, že už štyri roky vlastním pilotnú licenciu. Jej úsmev je nákazlivý.

„So mnou si v bezpečí,“ upokojím ju. Potom dodám: „Nuž, aspoň pokiaľ letíme.“ Žmurknem na ňu, ona sa rozžiari, som z nej pif-paf.

„Si pripravená?“ pýtam sa. Zdá sa neskutočné, že ju mám vedľa seba, som z toho celý bez seba.

Anastasia prikývne.

Rozprávam sa s vežou – sú pripravení –, zvýšim na 2 000 otáčok za minútu. Keď nám povolia vzlietnuť, poslednýkrát všetko skontrolujem. Teplota oleja je na 104. Dobre. Zvýšim tlak v rozvádzači na 14, motor nastavím na 2 500 otáčok za minútu, páku potiahnem späť. A rovnako ako elegantný vták, ktorým vskutku je... Charlie Tango vzlieta.

Keď pod nami zmizne zem, Anastasia zatají dych, ani nemukne. Nepochybne je uveličená zo svetiel Portlandu, ktoré sa strácajú pod nami.

Čoskoro nás zahalí tma; jediným zdrojom svetla sú prístroje navôkol. Ako Ana uprene hľadí do noci, jej tvár osvetľujú červené a zelené záblesky.

„Strašidelné, čo?“

Hoci mne sa to tak nejaví. Mňa to upokojuje. Tu mi nemôže nič ublížiť.

Som v bezpečí, ukrytý do tmy.

„Ako vieš, že letíš správnym smerom?“ pýta sa Ana.

„Tu.“ Ukážem na panel. Nechcem ju nudiť vysvetľovaním letových pravidiel, čo sa prístrojov týka, ale faktom ostáva, že do cieľovej stanice nás navigujú všetky prístroje predo mnou: umelý horizont, výškomer, variometer a, samozrejme, GPS – globálny polohový systém. Poviem jej o Charlie Tango a tiež to, ako je vybavené na nočný let.

Ana sa na mňa pozrie s úžasom v očiach.

„Na streche domu, v ktorom bývam, je heliport. Tam letíme.“

Pozriem späť na panel, skontrolujem všetky údaje. Presne toto milujem: kontrola, vlastná bezpečnosť a pohodlie, ktoré závisia od toho, ako dobre zvládnem technológiu v kabíne. „Keď letíš v noci, letíš naslepo. Musíš dôverovať prístrojom,“ vravím jej.

„Ako dlho poletíme?“ pýta sa, trochu sa jej zasekáva dych.

„Necelú hodinu – vietor nám pomáha.“ Znovu na ňu mrknem. „Si v poriadku, Anastasia?“

„Áno,“ povie zvláštne strohým hlasom.

Je nervózna? Alebo vari ľutuje rozhodnutie ísť so mnou? Táto polemika ma znepokojí. Nedala mi šancu. Na chvíľu ma vyruší kontrolná veža. Potom, keď sa dostaneme z oblakov, v diaľke zbadám Seattle – pochodeň blikotajúcu v tme.

„Pozri, tam.“ Nasmerujem jej pozornosť na žiarivé svetlá.

„Vždy takto ohuruješ ženy? ,Poď si zalietať v mojej helikoptére‘?“

„Nikdy som sem nevzal žiadne dievča, Anastasia. Aj toto robím prvý raz. Páči sa ti to?“

„Som v siedmom nebi, Christian,“ šepne.

„V siedmom nebi?“ spontánne sa pousmejem. A spomeniem si na Grace, moju matku, ako mi hladievala vlasy, keď som jej nahlas čítaval z Kráľa bývalého a kráľa budúceho.

„Christian, to bolo úžasné. Som v siedmom nebi, drahý chlapče.“

Mal som sedem rokov a začal som len prednedávnom rozprávať.

„Si taký... kompetentný,“ pokračuje Ana.

„No teda, to vám pekne ďakujem, slečna Steelová.“ Po jej nečakanej pochvale pocítim na tvári náhle teplo. Dúfam, že si to nevšimla.

„Zrejme sa ti to páči,“ povie chvíľu nato.

„Čo?“

„Lietanie.“

„Vyžaduje si to kontrolu a sústredenie.“ Dve veci, ktoré mám najradšej. „Ako by som to nemohol milovať. Napriek tomu najviac obľubujem vzlietnutie s využitím vztlaku.“

„Vzlietnutie s využitím vztlaku?“

„Áno. Laici tomu vravia plachtenie. Vetrone a helikoptéry – lietam na oboch.“

Možno by som ju mal vziať plachtiť?

Sa prekonávaš, Grey.

Odkedy máš pri plachtení spoločnosť?

Odkedy mám spoločnosť v Charlie Tango?

Letisková riadiaca veža mi znovu pripomenie, aby som sa sústredil na let. Ako sa blížime k predmestiam Seattlu, prestanem bohapusto špekulovať. Už sme blízko. A ja sa onedlho dozviem, či len snívam, alebo ide o skutočnosť. Ana sa sústredene díva z okna, je z toho unesená.

Neviem od nej odlepiť oči.

Prosím, prosím, povedz áno.

„Vyzerá to dobre, však?“ pýtam sa, lebo chcem, aby sa obrátila a ja som jej uzrel tvár. A ona tak vskutku urobí, dokonca sa nemravne, zvodne pousmeje. „Budeme tam o pár minút,“ dodám.

Atmosféra v kabíne sa odrazu zmení a ja si viac než predtým uvedomujem Aninu prítomnosť. Zhlboka dýcham, nasávam jej vôňu a pocit očakávania. Anin. Môj.

Ako klesáme, navigujem Charlie Tango ponad centrum k Escale, môjmu domovu. Srdce mi bije prudšie. Ana sa začne mrviť. Aj ona je nervózna. Dúfam, že nezdupká.

Keď už vidím heliport, opäť sa zhlboka nadýchnem.

Tak sa mi to páči.

Pristaneme hladučko a ja vypnem motor. Pozorujem, ako sa lopatky rotora spomaľujú, až sa zastavia. Sedíme bez slova. Počujem len sykot bieleho šumu cez slúchadlá. Dám si ich dolu, potom ich dám dolu Ane. „Sme na mieste,“ poviem nečujne. Vo svite svetiel na pristávacej dráhe sa jej tvár zdá bledá, jej oči žiarivé.

Božedobrý, je nádherná.

Odopnem si popruhy a natiahnem sa, aby som odopol aj ju.

Zahľadí sa na mňa. Dôveruje mi. Je mladá. Je sladká. Z jej opojnej vône sa idem zblázniť.

Budem to s ňou môcť robiť?

Je dospelá.

Môže sa rozhodovať sama za seba.

Chcem, aby ma vnímala takého, aký som... Keď ma lepšie spozná... keď bude vedieť, čoho som schopný. „Nemusíš robiť nič, čo nechceš. Rozumieš, však?“ V tomto musí mať jasno. Chcem, aby sa mi podriadila, no ešte viac chcem jej súhlas.

„Nikdy by som nespravila nič, čo by som nechcela, Christian.“ Vyznieva to úprimne. Som rozhodnutý veriť jej. V hlave mi doznievajú jej upokojujúce slová, vyleziem zo sedadla a otvorím dvere. Potom zoskočím na heliport. Keď vystupuje z helikoptéry, vezmem ju za ruku. Vietor jej rozvieva vlasy okolo tváre. Vyzerá stiesnene. Neviem, či je to preto, lebo je tu so mnou sama, alebo preto, že sme tridsať poschodí nad zemou. Viem, že ocitnúť sa tu hore môže vyvolať závrat.

„Poď.“ Objímem ju okolo pliec, aby som ju chránil pred vetrom, a vediem ju k výťahu.

Keď kráčame k hornému apartmánu, čo je len kúsok, nič nevravíme. Pod čiernym sakom má oblečené svetlozelené tričko. Pristane jej. Zapamätám si, aby som jej kúpil oblečenie aj v modrých a zelených odtieňoch. Samozrejme, ak bude súhlasiť s mojimi podmienkami. Mala by sa obliekať krajšie. Keď sa otvoria dvere do môjho apartmánu, vo výťahovom zrkadle sa nám stretnú pohľady.

Nasleduje ma cez foyer a chodbu do obývačky. „Neodložíš si sako?“ pýtam sa. Ana zavrtí hlavou a zovrie chlopne saka, ako by mi tým chcela ukázať, že si ho chce ponechať.

Okej.

„Dáš si niečo na pitie?“ Skúsim to inak, je mi jasné, že aj ja sa potrebujem napiť, aby som sa upokojil.

Prečo som taký nervózny?

Pretože ju chcem...

„Ja si dám pohár bieleho. Pripojíš sa?“

„Áno, s radosťou,“ povie.

V kuchyni si vyzlečiem sako a otvorím chladničku s vínom. Sauvi-
gnon blanc iste prelomí ľady. Vyberiem Pouilly-Fumé, ktoré nemôže sklamať, a pozorujem Anu, ako sa cez balkónové dvere uprene díva von. Keď sa obráti a kráča späť ku kuchyni, pýtam sa jej, či je spokojná s výberom vína.

„Christian, o víne neviem nič. Som si istá, že bude dobré.“

Znie odovzdane.

Doriti. Nevyvíja sa to dobre. Žeby bola zo všetkého až taká hotová? V tom to je?

Nalejem dva poháre a prejdem k nej do stredu obývačky. Vyzerá ako obetný baránok, neodolateľná žena je zrazu preč. Zdá sa stratená.

Presne ako ja...

„Nech sa páči.“ Podám jej pohár, ona si hneď uchlipne a privrie oči, akože jej veľmi chutí. Keď pohár položí, má vlhké pery.

Dobre si vybral, Grey.

„Si voľajako ticho. Už sa ani nečervenáš. Ak mám byť úprimný, takúto bledú som ťa ešte nevidel, Anastasia. Nie si hladná?“

Krúti hlavou a znovu si chlipne. Možno aj ona sa musí takto povzbudiť. „Máš veľmi veľký byt,“ povie placho.

„Veľký?“

„Veľký.“

„Áno, je veľký.“ To sa nedá poprieť – má viac ako deväťsto štvorcových metrov.

„Hráš?“ Pozrie sa na klavír.

„Áno.“

„Dobre?“

„Áno.“

„Samozrejme, že sa vôbec pýtam. Existuje niečo, čo nerobíš dobre?“

„Áno... pár takých vecí je.“

Varenie.

Rozprávanie vtipov.

Nenútene, prirodzene sa zhovárať so ženou, ktorá sa mi páči.

Dovoliť niekomu, aby sa ťa dotýkal...

„Chceš si sadnúť?“ ukážem na pohovku. Krátky, náhlivý súhlas mi napovie, že chce. Chytím ju za ruku a vediem k pohovke. Ona sa posadí a šibalsky sa na mňa pozrie.

„Na čom sa zabávaš?“ pýtam sa, keď si sadnem vedľa nej.

„Prečo si mi dal práve Tess z D‘Urbervillovcov?“

No teda. Čo tým sleduje? „No, povedala si, že máš rada Thomasa Hardyho.“

„To je jediný dôvod?“

Nechcem začínať o tom, že má vlastný výtlačok z prvej edície a že bolo lepšie dať jej tento ako Neblahého Juda. „Zdalo sa mi to najvhodnejšie. Mohol som ťa bulikať zidealizovanou postavou, napríklad Angelom Clarem, alebo ťa celkom pokoriť postavou ako Alec D‘Urberville.“ Je to pomerne pravdivá odpoveď, je v nej i kus irónie, pretože to, čo jej idem navrhnúť, bude veľmi vzdialené jej predstavám.

„Ak mám len dve možnosti, potom sa rozhodnem pre to pokorenie,“ šepne.

Dopekla, vari to nie je, čo chceš, Grey?

„Anastasia, prestaň si, prosím, hrýzť peru. Veľmi ma to rozptyľuje. Ani nevieš, čo vravíš.“

„Veď preto som tu,“ povie. Zuby jej na dolnej pere vlhkej od vína zanechajú nepatrné odtlačky.

Celá ona: znovu neodolateľná, nevyspytateľná v každom ohľade. Môj vták súhlasí.

Zameriavame sa na to, čo je v tomto obchode podstatné. Kým sa však budeme venovať detailom, potrebujem, aby podpísala Dohodu o mlčanlivosti, DOM. Ospravedlním sa a zamierim do pracovne. Zmluva a DOM ležia na tlačiarni. Zmluvu nechám na stole – neviem, či sa k nej vôbec dostaneme –, zopnem stránky DOM a prinesiem ich Ane.

„Toto je Dohoda o mlčanlivosti.“ Položím dokument na konferenčný stolík pred Anu. Vyzerá zmätená a prekvapená. „Môj právnik na tom trvá,“ dodám. „Ak sa rozhodneš pre druhú možnosť – pokorenie – budeš to musieť podpísať.“

„A ak nechcem nič podpísať?“

„Potom si vyberieš idealistu Angela Clarea. Teda aspoň väčšiu časť príbehu.“ A ja sa ťa nebudem môcť dotknúť. Pošlem ťa domov so Stephanom a budem sa zo všetkých síl snažiť na teba zabudnúť. Môj nepokoj veľmi rýchlo narastá; tento obchod môže skončiť v odpadovom koši.

„Čo to znamená?“

„Znamená to, že o nás nesmieš nič prezradiť. Nič, nikomu.“

Študuje mi tvár, neviem, či je zmätená a či nespokojná.

Obe možnosti prichádzajú do úvahy.

„Okej. Podpíšem to,“ povie.

Nuž, to bolo jednoduché. Podám jej pero – Mont Blanc – a ona ho priloží na riadok, ktorý má podpísať.

„Ani si to neprečítaš?“ pýtam sa, odrazu ma to podráždi.

„Nie.“

„Anastasia, vždy by si si mala prečítať, čo podpisuješ.“ Ako len môže byť taká ľahkovážna? Vari ju rodičia nič nenaučili?

„Christian, nerozumieš mi. Ja o nás aj tak nikomu nič nepoviem. Ani Kate nie. Takže je celkom jedno, či nejakú dohodu podpíšem alebo nepodpíšem. Ak je to pre teba alebo pre tvojho právnika, s ktorým si o tom nepochybne hovoril, také dôležité, potom dobre. Podpíšem to.“

Má odpoveď na všetko. Je to osviežujúce. „Trefná poznámka a k veci, slečna Steelová,“ sucho poznamenám.

Rýchlo, nesúhlasne na dohodu mrkne a podpíše ju.

A skôr než jej začnem niečo vysvetľovať, sa ma spýta: „Znamená to, že sa budeš so mnou dnes v noci milovať, Christian?“

Čože?

Ja?

Milovať?

Ach, Grey, okamžite to uveď na správnu mieru. „Nie, Anastasia, tak to nie je. Po prvé, ja sa nemilujem. Ja trtkám, a to tvrdo.“

Zatají dych. Iste o tom premýšľa.

„Po druhé, čakajú nás ďalšie papierovačky. A po tretie, nemáš ani poňatia, o čo tu ide. Ešte sa môže stať, že mi odtiaľto s vreskotom ujdeš! Poď, chcem ti ukázať herňu.“

Zdá sa zmätená; medzi obočím sa jej vytvára malé v. „Ide o Xbox?“

Nahlas sa zasmejem.

Ach, bejby.

„Nie, Anastasia, nejde o Xbox, nejde o žiadnu PlayStation. No, poď už.“ Postavím sa a podám jej ruku. Ochotne ju prijme. Vediem ju do haly, potom hore schodmi. Pred dverami do herne postojím, srdce mi ide vyskočiť z hrude.

Tak, a sme tu. Nemám čo stratiť. Lenže – bol som niekedy takýto nervózny? Uvedomujem si, že moje túžby teraz závisia od zvrtnutia kľúča. Odomknem, a v tom momente pocítim potrebu upokojiť ju. „Môžeš kedykoľvek odísť. Helikoptéra je v pohotovosti, môže ťa vziať, kam budeš chcieť. Alebo môžeš prespať tu a ísť domov ráno. Rozhodni sa, ako chceš, bude to v poriadku.“

„Tak už otvor tie prekliate dvere, Christian,“ povie s tvrdohlavým výrazom na tvári a prekríži si ruky.

Ocitáme sa na križovatke. Nechcem, aby utiekla. No ešte nikdy dosiaľ som sa necítil taký odhalený. Dokonca ani v Eleniných rukách... Viem, že dôvodom je Anastasiina nevedomosť o tomto životnom štýle.

Otvorím dvere a nasledujem ju do herne.

Moja sakristia.

Jediné miesto, kde sa cítim sám sebou.

Ana stojí uprostred miestnosti, študuje celú výbavu, súčasť môjho života: korbáče, trstenice, posteľ, lavica. Nič nevraví, asi to vstrebáva. Počujem len ohlušujúci tlkot vlastného srdca, keď mi okolo bubienkov šumí krv.

Tak, a teraz to vieš.

Toto som ja.

Kým čakám, že niečo povie, obráti sa a prebodne ma pohľadom. Moju agóniu tým len predĺži, prejde ďalej do herne, núti ma tak nasledovať ju.

Prstami prejde po semišovom rozvetvenom korbáči, jednom z mojich najobľúbenejších. Poviem jej, ako sa volá, no je ticho. Prejde k posteli, skúma ju rukami, prstami prechádza po vyrezávaných stojkách.

„Povedz už niečo,“ vyzvem ju. Jej mlčanie je neznesiteľné. Musím predsa vedieť, či sa nechystá ujsť.

„Robíš to ty iným, alebo iní tebe?“

No konečne!

„Iným?“ Chce sa mi potiahnuť nosom. „Robím to ženám, ktoré to chcú.“

Je ochotná viesť dialóg. Mám nádej.

Zvraští obočie. „Ak máš ochotné dobrovoľníčky, prečo som tu potom ja?“

„Lebo to chcem robiť s tebou. Strašne.“ Predstava, ako je Ana priviazaná v rôznych polohách v herni, mi zaplaví fantáziu – na kríži, v posteli, na lavici...

„Ach,“ povie a presunie sa k lavici. Oči mi padnú na jej zvedavé prsty, ako hladia kožu na lavici. Dotýka sa jej hĺbavo, pomaly, zmyselne – uvedomuje si to?

„Si sadista?“ povie. Veľmi ma tým prekvapí.

Doriti. Nevzdáva sa.

„Som dominantný,“ poviem rýchlo a dúfam, že sa rozhovor posunie ďalej.

„Čo to znamená?“ vyzvedá sa, myslím, že ju to šokovalo.

„Znamená to, že sa mi musíš dobrovoľne poddať, a to vo všetkých oblastiach.“

„Prečo by som to mala robiť?“

„Aby si ma uspokojila,“ šepnem. Presne to od teba očakávam a potrebujem. „Keď to zjednodušíme, chcem, aby si ma chcela uspokojiť.“

„Ako to mám spraviť?“ vydýchne.

„Stanovil som pravidlá a chcem, aby si ich dodržiavala. Ty z toho vyťažíš, a mňa to uspokojí. Pokiaľ sa nimi budeš riadiť a ja budem s tebou spokojný, odmením ťa. Pokiaľ nie, potrestám ťa, a ty sa poučíš.“

A už sa neviem dočkať, kedy ťa začnem do všetkého zasväcovať.

Uprene sa zahľadí na trstenice za lavicou. „A ako do toho zapadá toto?“ Mávne rukou navôkol.

„Všetko je to súčasťou motivačného balíčka. Aj odmena, aj trest.“

„Takže teba uspokojí moja podriadenosť.“

Trafili ste do čierneho, slečna Steelová.

„Ide o získanie tvojej dôvery a rešpektu tak, aby si mi dovolila viesť ťa.“ Potrebujem tvoj súhlas, bejby. „Vďaka tvojmu podriadeniu sa fantasticky uspokojím, dokonca pocítim radosť. Čím viac sa podriadiš, tým viac sa uspokojím – jednoduchá rovnica, nie?“

„Okej, ale čo z toho budem mať ja?“

„Mňa.“ Myknem plecom. To je všetko, bejby. Nič iné, len mňa. Mňa celého. No uspokojíš sa aj ty...

Oči sa jej postupne rozširujú, keď na mňa uprene hľadí a nič nevraví. Je to iritujúce. „Nevysielaš žiadne signály, Anastasia. Vráťme sa dolu. Viem sa tam lepšie sústrediť. Vyvádza ma z miery, keď si tu.“

Natiahnem k nej ruku a ona sa mi na ňu po prvý raz pozrie. Potom prejde očami na moju tvár. Nemá v tom jasno.

Doriti.

Vystrašil som ju. „Neublížim ti, Anastasia.“

Váhavo si vloží ruku do mojej dlane. Som v siedmom nebi. Neušla.

Odľahne mi. Ukážem jej teda spálňu podriadenej.

„Ak ostaneš, prevediem ťa ďalej.“ Vediem ju po chodbe. „Toto bude tvoja izba. Môžeš si ju zariadiť, ako len chceš, dať si sem, čo sa ti páči.“

„Moja izba?! Očakávaš odo mňa, že sa k tebe prisťahujem?“ pípne. Celkom ju to vyviedlo z miery.

Okej. Možno som to mal nechať na neskôr.

„Nie natrvalo,“ uistím ju. „Len tak, povedzme, od piatka večera do nedele. Musíme sa o tom všetkom pozhovárať. Prediskutovať to. Teda, ak do toho pôjdeš.“

„Budem spať tu?“

„Áno.“

„Nie s tebou...“

„Nie. Už som ti povedal, s nikým nespávam. Teda okrem teba, keď sa poriadne opiješ.“

„Kde spíš ty?“

„Mám izbu dolu. Poď, už musíš byť hladná.“

„Je to čudné, ale akosi som stratila chuť do jedla,“ vyhlási s príslovečným tvrdohlavým výrazom na tvári.

„Musíš jesť, Anastasia.“

Ak odsúhlasí stať sa mojou, jej stravovacie návyky budú prvou vecou, na ktorej začnem pracovať... To a jej večné mrvenie sa a ošívanie.

Sa prekonávaš, Grey!

„Som si plne vedomý, že ťa vediem po krivolakej ceste, Anastasia. Preto naozaj chcem, aby si si to dôkladne premyslela.“

Nasleduje ma dolu schodmi do obývačky. „Iste sa chceš na niečo spýtať. Podpísala si DOM; môžeš sa ma teda spýtať na čokoľvek, odpoviem ti.“

Ak to má fungovať, bude musieť so mnou komunikovať. V kuchyni otvorím chladničku a nájdem veľký kus syra a trochu hrozna. Gail nevedela, že budem mať spoločnosť; jedla je málo... Rozmýšľam, či by som nemal objednať takeaway. Alebo ju vziať do reštaurácie.

Ako na rande.

Ďalšie rande.

Nechcem však takto zvyšovať latku.

Ja predsa nerandím.

Len s ňou...

Pomyslenie na to ma popudí. V košíku na chlieb je čerstvá bageta. Chlieb a syr postačia. Okrem toho vraví, že nie je hladná.

„Sadni si.“ Ukážem na barovú stoličku, Ana si sadne a pozrie sa na mňa. Oči máme na jednej úrovni.

„Spomenul si papierovanie,“ vraví.

„Áno.“

„Aké papierovanie?“

„Nuž, okrem DOM, je tu zmluva, v ktorej sa píše, čo budeme a čo nebudeme robiť. Musím poznať tvoje hranice a ty musíš poznať moje. Všetko je na vzájomnej dohode, Anastasia.“

„A ak do toho nebudem chcieť ísť?“

Doriti.

„To bude v poriadku,“ zaklamem.

„Potom ale medzi nami nič nebude?“

„Nie.“

„Prečo nie?“

„Toto je jediný druh vzťahu, o aký mám záujem.“

„Prečo?“

„Lebo som taký.“

„Ako si sa takým stal?“

„Prečo sú ľudia takí, akí sú? Na to je dosť ťažké odpovedať. Prečo má niekto rád syr, a iný ho nemôže ani cítiť? Máš rada syr? Moja domáca, pani Jonesová, mi ho tu nechala na neskorú večeru.“ Položím pred ňu kus syra.

„Akými pravidlami sa budem musieť riadiť?“

„Všetky som spísal. Keď sa najeme, prejdeme ich.“

„Naozaj nie som hladná,“ šepne.

„Budeš jesť.“

Vzdorovito sa na mňa zahľadí.

„Dáš si ešte pohár vína?“ pýtam sa na udobrenie.

„Áno, rada.“

Nalejem jej do pohára vína a posadím sa vedľa nej. „Zobni si niečo, Anastasia.“

Vezme si pár bobúľ hrozna.

To je všetko? To ti stačí?

„Už si takýto dlho?“ pýta sa.

„Áno.“

„Nie je problém nájsť ženy, čo to chcú robiť?“

Ach, keby si len vedela. „To by si sa čudovala.“ Tón môjho hlasu je trpký.

„Prečo potom ja? Naozaj nerozumiem.“ Zjavne je zmätená.

Bejby, prečo by som to nechcel robiť s tebou? Veď si taká krásna.

„Anastasia, už som ti to povedal. Niečo na tebe je. Nemôžem ťa len tak nechať. Som to, čo je nočný motýľ, keď uzrie svetlo lampy. Strašne ťa chcem, najmä teraz, keď si znovu hryzieš peru.“

„Myslím, že si to povedal naopak,“ povie mäkko. Vyruší ma to.

„Jedz!“ prikážem jej, aby som zmenil tému.

„Nie. Ešte som nič nepodpísala, takže myslím, že sa ešte chvíľu budem riadiť vlastnou vôľou, ak dovolíš.“

Ach... tie pekné ústa.

„Ako si želáte, slečna Steelová.“ Potiahnutie nosom radšej skryjem.

„Koľko žien?“ pýta sa a vloží si do tých sladkých úst bobuľu hrozna.

„Pätnásť.“ Musím odvrátiť zrak.

„Ostávali dlho?“

„Niektoré.“

„Ublížil si niekedy niektorej?“

„Áno.“

„Veľmi?“

„Nie.“ Dawn to nakoniec zvládla, ale to ňou otriaslo. Ak mám byť úprimný, ani mne nebolo všetko jedno.

„Aj mne ublížiš?“

„Čo máš presne na mysli?“

„Fyzicky. Ublížiš mi fyzicky?“

Pôjdem len potiaľ, pokiaľ to vydržíš.

„Keď bude treba, potrestám ťa a bude to bolieť.“

Napríklad, keď sa opiješ a vystavíš sa tak nebezpečenstvu.

„Bili ťa niekedy?“ pýta sa.

„Áno.“

Veľa, veľa ráz. Elena bola expertka na trstenicu. Bravúrne. Je to jediný dotyk, čo tolerujem.

Rozšíria sa jej zreničky, položí nedojedené bobule hrozna na tanier a opäť si uchlipne z vína. Jej nechuť do jedla ma irituje, i mne ovplyvňuje apetít. Možno by som mal ísť rovno na vec a zoznámiť ju s pravidlami.

„Poďme to prediskutovať do pracovne. Chcem ti niečo ukázať.“

Nasleduje ma, sadne si na koženú stoličku pred stolom, o ktorú sa opieram. Prekríži si ruky.

Toto chce vedieť. Som strašne rád, že je zvedavá – zatiaľ neušla. Vezmem jednu stránku zmluvy položenej na stole a podám jej ju. „Toto sú pravidlá. Môžu sa meniť. Sú súčasťou zmluvy, ktorú dám aj tebe. Prečítaj si ich, potom to preberieme.“

Prebehne očami po stránke. „Maximálne hranice prípustnosti?“ pýta sa.

„Áno. Čo nebudeš robiť, čo ja nebudem robiť. Musí to byť v zmluve vyšpecifikované.“

„Nie som si istá, či chcem, aby si mi kupoval šaty. Pripadá mi to nesprávne.“

„Chcem na teba utrácať. Veľa utrácať. Dovoľ mi kúpiť ti pár vecí. Možno ťa budem potrebovať ako spoločníčku pri rôznych príležitostiach.“

Grey, čo to trepeš? To by bolo prvý raz. „A chcem, aby si bola dobre oblečená. Som si istý, že keď začneš pracovať, tvoj plat nepostačí na šaty, aké chcem, aby si nosila.“

„Ale nebudem ich musieť nosiť, keď nebudem s tebou, však?“

„Nie, to nie.“

„Okej. Nechcem cvičiť štyrikrát do týždňa.“

„Anastasia, potrebujem, aby si bola pružná, silná a vitálna. Ver mi, potrebuješ cvičiť.“

„Ale určite nie štyrikrát do týždňa. Čo tak trikrát?“

„Chcem, aby si cvičila štyrikrát.“

„Myslela som, že vyjednávame...“

Znovu je neodolateľná, berie mi vietor z plachiet.

„Okej, slečna Steelová, ďalší bod pre vás. Čo tak hodinu trikrát do týždňa a polhodinu raz do týždňa?“

„Tri dni, tri hodiny. Nadobúdam presvedčenie, že si poriadne zacvičím, aj keď budem s tebou.“

Tak to teda dúfam.

„Presne tak. Okej, dohodnuté. Určite nechceš prísť na stáž do mojej firmy? Si dobrá vyjednávačka.“

„Nie, nemyslím, že je to dobrý nápad.“

Samozrejme, má pravdu. Okrem toho je to moje pravidlo číslo jeden: nikdy nepreťahovať zamestnankyne.

„Takže, hranice... Moje sú takéto.“ Podám jej zoznam.

Tak, a je to tu. Vyhrám alebo prehrám. Vlastné hranice viem naspamäť. V hlave si ich odfajkávam zo zoznamu, keď ju sledujem pri čítaní. Ako sa blíži k záveru, tvár má stále bledšiu a bledšiu.

Doriti, dúfam, že ju to nevystraší.

Chcem ju. Chcem, aby sa mi podriadila... strašne to chcem. Preglgne a nervózne sa na mňa pozrie. Ako by som ju len presvedčil, aby to skúsila? Mal by som ju upokojiť, mal by som jej ukázať, že viem byť starostlivý.

„Chceš niečo dodať?“

V hĺbke duše dúfam, že nič nedodá. V jej prípade chcem mať neobmedzenú moc. Uprene sa na mňa díva, nenachádza slová. Irituje ma to. Nie som zvyknutý čakať na odpovede. „Je tam niečo, čo by si nespravila?“ povzbudím ju.

„Neviem.“

Nie je to práve odpoveď, čo som čakal.

„Čo tým chceš povedať – že nevieš?“

Pomrví sa na sedadle, vyzerá, že nie je vo svojej koži, zuby jej zabiehajú k dolnej pere. Opäť. „Nikdy som takéto niečo nerobila.“

Dopekla, jasné, že nie.

Trpezlivosť, Grey, prezmilovaniebožie. Zaplavil si ju množstvom informácií. Aj naďalej volím priateľský prístup. Je to pre ňu nové.

„Nuž, keď si mala sex, robili ste niečo, čo sa ti nepáčilo?“ Spomeniem si na toho fotografa, čo sa na ňu včera lepil.

Začervená sa. Vzbudí to vo mne záujem. Aké veci sa jej nepáčili? Je v posteli aktívna, podnikavá? Zdá sa mi taká nevinná. Za normálnych okolností to nepovažujem za pozitívum.

„Môžeš mi to povedať, Anastasia. Musíme byť k sebe úprimní, inak to nebude fungovať.“ Naozaj ju musím povzbudiť, aby sa odviazala – veď nechce o sexe ani len rozprávať. Znova sa zamrví, znova si uprene hľadí na prsty.

No tak, Ana.

„Povedz mi to,“ prikážem jej. Panebože, teraz ma skutočne frustruje.

„No, vieš, ešte som nemala sex, takže neviem,“ šepne.

Zem sa zastaví.

Tak to jej teda, došľaka, neverím.

Ako to?

Prečo?

Dopekla!

„Nikdy?“ Som skeptický.

Krúti hlavou, má doširoka roztvorené oči.

„Si panna?“ Nemôžem tomu uveriť.

Prikývne, očividne sa za to hanbí. Privriem oči. Nemôžem sa na ňu pozrieť.

Ako som sa len mohol takto kopnúť?

Lomcuje mnou hnev. Čo už len môžem robiť s pannou? Dívam sa na ňu uprene, telo mi zaplavuje zúrivosť.

„Prečo si mi to, došľaka, nepovedala?!“ zahromžím a začnem chodiť hore-dolu po pracovni. Načo mi je panna? Ospravedlňujúco mykne plecom, nenachádza slov.

„Nerozumiem, prečo si mi to nepovedala.“ V mojom hlase musí badať hnev.

„Nikdy to neprišlo na pretras,“ povie. „Nemám vo zvyku hovoriť to každému, koho stretnem. Chcem povedať – veď sa sotva poznáme.“

Ako vždy – trefná poznámka. Nemôžem uveriť, že som ju previedol herňou – ďakujem nebesám za DOM.

„Nuž, teraz toho o mne vieš oveľa viac,“ šteknem. „Vedel som, že si neskúsená, ale panna! Dopekla, Ana, veď som ti práve ukázal...“

Nejde len o herňu. Teraz pozná moje pravidlá, pozná maximálne hranice prípustnosti. No je bez akejkoľvek skúsenosti. Ako som to mohol spraviť? „Nech mi boh odpustí,“ zamumlem sám pre seba. Neviem, kam z konopí.

Potom mi napadne prekvapivá myšlienka – náš jediný bozk vo výťahu, kde som ju mohol pretiahnuť na mieste. Bol to jej prvý bozk?

„Pobozkal ťa niekto okrem mňa?“ Prosím, povedz áno.

„Samozrejme.“ Zdá sa, že ju to urazilo. No áno, už ju niekto pobozkal, ale asi nie veľakrát. A z nejakého neznámeho dôvodu ma táto informácia... poteší.

„Ako to, že ti žiadny mladý fešák neučaroval? Tomu teda nerozumiem. Máš dvadsaťjeden rokov, bezmála dvadsaťdva. Si krásna.“ Prečo ju žiadny chlap nezlákal do postele?

Došľaka, čo keď je nábožensky založená? Ale nie, to by bol predsa Welch odhalil. Uprene si hľadí na prsty, myslím, že sa usmieva. Vidí sa jej to zábavné? Najradšej by som sa vyfackoval. „A to tu bez mihnutia oka preberáš, čo chcem s tebou robiť? S nulovými skúsenosťami?“

Slová mi akosi nejdú na jazyk. Čo sa deje?

„Ako sa ti podarilo vyhnúť sexu? To mi teda vysvetli, prosím ťa.“ Tomuto skutočne nerozumiem. Ja na škole – a čo si z tohto obdobia pamätám, je, že všetky decká trtkali ako zajace.

Všetky okrem mňa.

Je to temná spomienka. Podarí sa mi ju na chvíľu zahnať do kúta. Ana mykne plecom, útle plecia sa jej máličko nadvihnú. „Nik ma v podstate... No, veď vieš…“ Vetu nedokončí.

„Nik ťa v podstate čo? Nepovažoval za atraktívnu? Alebo ti nebol nik dosť dobrý? A ja som?“

Ja?

Naozaj je úplne neskúsená. Ako by mohla byť podriadenou, keď nemá o sexe ani páru? Toto nemôže fungovať... Všetky prípravy, čo som spravil, sú zrazu v keli. Tento obchod sa uzavrieť nedá.

„Prečo si na mňa taký nazlostený?“ šepne.

Mohol som si myslieť, že to takto pochopí. Daj to na pravú mieru, Grey.

„Nie som nahnevaný na teba, som nahnevaný na seba. Jednoducho som si myslel...“ Prečo by som mal byť, doparoma, nahnevaný na teba? Toto je ale poriadne domrvené. Hrabnem si rukami do vlasov, snažím sa ovládať.

„Chceš odísť?“ pýtam sa, bojím sa o ňu.

„Nie, len že by si to chcel ty,“ povie mäkko, v hlase jej badať ľútosť.

„Samozrejme, že nie. Som rád, že si tu.“ Ako tú vetu vyslovím, sám seba prekvapím. Naozaj som rád, že je tu. Že som s ňou. Je taká... Je taká iná. Chcem ju pretiahnuť a naložiť jej na zadok a vidieť, ako jej pod moji-
mi rukami ružovie alabastrová pokožka. Lenže to v tomto okamihu neprichádza do úvahy, však? Hoci, pokiaľ ide o to pretiahnutie... to by som hádam mohol. Pomyslenie na to ma samého pred sebou odhalí. Mohol by som ju vziať do postele, zasvätiť ju. Bola by to pre nás oboch nová skúsenosť. Chcela by to? Predtým sa ma spýtala, či sa s ňou budem milovať. Mohol by som to skúsiť. Bez toho, aby som ju priviazal.

Lenže čo ak sa ma dotkne?

Došľaka. Mrknem na hodinky a všimnem si, že je už neskoro. Keď sa na ňu opäť pozriem a vidím, ako sa pohráva so spodnou perou, vzruším sa.

Chcem ju stále, aj napriek jej nevinnosti. Mohol by som s ňou ísť do postele? A chcela by, keď to už teraz o mne vie? Dopekla, to netuším. Jednoducho sa jej spýtam... Ona ma i naďalej vzrušuje, znovu si hryzie peru. Upozorním ju na to a ona sa ospravedlní.

„Nemusíš sa ospravedlňovať. Hovorím to len preto, že aj ja by som ťa chcel pohrýzť. Poriadne pohrýzť.“

Začne trhane dýchať.

Ach. Možnože má záujem. Áno. Poďme na vec. Už som sa rozhodol.

„Poď,“ navrhnem, chytím ju za ruku.

„Čože?“

„Ideme to hneď a zaraz napraviť.“

„Čo tým myslíš? Čo ideme hneď a zaraz napraviť?“

„Tú vec. Ana, idem sa s tebou pomilovať.“

„Ach...“

„Teda, ak chceš. Aby si rozumela, nechcem nič zneužiť.“

„Myslela som, že sa nemiluješ. Myslela som, že tvrdo trtkáš,“ vraví zastretým a čertovsky zvodným hlasom, má doširoka roztvorené oči, zväčšujú sa jej zreničky. Od túžby je celá rozhorúčená – aj ona to chce.

Vzkypí vo mne celkom neočakávaná radosť. „Môžem urobiť výnimku, alebo skombinovať dve veci, uvidíme. Naozaj sa chcem s tebou pomilovať. Poď so mnou do postele, prosím. Chcem, aby to všetko fungovalo, ale skutočne musíš aspoň trochu vedieť, čo z toho vyplýva. Dnes večer ťa môžem zasvätiť – naučiť základom. To však neznamená, že sa zrazu zmením na muža sŕdc a kvetov – je to len spôsob, ako sa niekam dostať; tam, kam chcem ja, a dúfam, že aj ty.“ Slová zo mňa tečú ako divá riava.

Grey! Spamätaj sa!

Zružovejú jej líca.

No tak, Ana – áno alebo nie? Už to nevydržím.

„Ale ja som ešte nerobila všetky veci, čo máš na zozname pravidiel.“ Jej hlas je plachý. Bojí sa? Dúfam, že nie. Nechcem, aby sa bála.

„Zabudni na pravidlá. Pre dnešnú noc na to všetko zabudni. Chcem ťa. Chcel som ťa, odkedy si mi vpadla do kancelárie. A viem, že aj ty chceš mňa. Ak by to tak nebolo, nesedela by si tu pokojne a nerozoberala trest a maximálne hranice prípustnosti. Prosím, Ana, staň sa túto noc mojou.“

Znovu jej ponúknem ruku. Tentoraz ju prijme a ja ju vezmem do náručia, kolíšem ju na hrudi celú rozhorúčenú. Je prekvapená, lapá po dychu, a ja cítim jej telo na mojom. Zaplaví nás tichá tma, možno ju riadi moje libido. Chcem ju. Je taká rozkošná. Toto dievča ma bez prestávky mätie. Odhalil som pred ňou svoje temné tajomstvo, no ona ostala. Neutiekla.

Ťahám ju za vlasy, približujem si jej tvár k mojej, uprene hľadím do jej podmanivých očí.

„Si veľmi statočná mladá dáma,“ vydýchnem. „Som z teba hotový.“ Ľahnem si a nežne ju pobozkám. Potom sa jej zubami pohrám s dolnou perou. „Do tejto pery chcem zahryznúť.“ Potiahnem silnejšie, ona zamraučí. Môj vták okamžite stvrdne.

„Ana, prosím, dovoľ mi pomilovať sa s tebou,“ šepnem jej do úst.

„Áno,“ odvetí. A moje telo sa rozsvieti ako Deň nezávislosti v Spojených štátoch.

Spamätaj sa, Grey. Ešte sme si nestanovili pravidlá, nedohodli hranice, nemôžem s ňou robiť, čo sa mi zachce – napriek tomu som vzrušený, pripravený na akciu. Je to neznámy, no povznášajúci pocit – keď mnou zmieta túžba po tejto žene. Som na vrchole gigantického toboganu.

Vanilkový sex?

Podarí sa mi to?

Bez ďalšieho slova ju vyvediem z pracovne, prejdeme cez obývačku a chodbu, vojdeme do spálne. Ide so mnou, zviera mi dlaň.

Doriti. Antikoncepcia. Je mi jasné, že pilulky neberie... Našťastie mám v zásobe kondómy. V Aninom prípade sa aspoň nemusím obávať bývalých milencov. Pri posteli ju pustím, podídem k bielizníku, dám si dolu hodinky, topánky a ponožky.

„Predpokladám, že antikoncepčné pilulky neberieš.“

Pokrúti hlavou.

„Myslel som si to.“ Zo zásuvky vyberiem balíček kondómov. Chcem jej dať najavo, že som pripravený. Prezerá si ma, jej oči sa v krásnej tvári zdajú neskutočne veľké, na chvíľu zaváham. Toto bude pre ňu znamenať veľa, však? Pamätám si, keď som to robil prvý raz. Bolo to s Elenou a príšerne som sa hanbil... Potom prišlo blahodarné vyslobodenie, akoby ho zoslali samotné nebesá. Hlboko v duši cítim, že by som ju mal poslať domov. Ale, popravde, nechcem, aby odišla. Chcem ju. Ba čo viac, vidím vlastnú túžbu, ako sa odráža v jej tvári, v jej tmavnúcich očiach.

„Chceš, aby som zatiahol žalúzie?“ pýtam sa.

„Nemusíš,“ povie. „Myslela som, že vo svojej posteli nedovolíš spať nikomu inému.“

„Kto vraví, že ideme spať?“

„Ach...“ Pery jej vytvoria perfektné maličké o. Môj vták ďalej tvrdne. Presne, chcel by som jej to urobiť do úst – do toho o. Prikradnem sa k nej, akoby bola korisťou, čo som ulovil. Ach, bejby, chcem sa do teba skryť. Plytko, rýchlo dýcha. Má ružové líca... Je v pozore, no je aj vzrušená. Je mi vydaná na milosť a nemilosť, cítim sa pri nej mocný. Netuší, čo jej idem spraviť. „A teraz si toto sáčko vyzlečieme, čo povieš?“ Načiahnem sa k nej a opatrne jej ho stiahnem cez plecia. Potom ho zložím a dám na stoličku.

„Ana Steelová, máš ty vôbec predstavu, ako veľmi ťa chcem?“

Nadýchne sa a pootvorí pery. Natiahnem sa a dotknem sa jej líca. Pod vankúšikmi prstov, ktorými jej prechádzam dolu k brade, pocítim jej pokožku – má ju hebkú ako okvetné lístky. Je vzrušená – stratená –, mám ju v moci. Už teraz je moja. Je to opojné.

„Vieš ty, čo ti idem spraviť?“ poviem takmer nečujne a vezmem jej bradu medzi palec a ukazovák. Ľahnem si a prudko ju pobozkám, vymodelujem si jej pery do mojich. Bozk mi opätuje, pôsobí hebko a sladko a odovzdane a ja pocítim spaľujúcu túžbu vidieť ju celú celučičkú. Rýchlo jej porozopínam gombíky, pomaly vyzlečiem blúzku; nechám ju spadnúť na zem. Postavím sa, aby som sa jej lepšie prizrel. Má na sebe svetlomodrú podprsenku, čo jej priniesol Taylor.

Je očarujúca.

„Ach, Ana. Máš tú najkrajšiu pleť, bledučkú, bezchybnú. Chcem bozkávať jej každý, každučký kúsok.“ Na pokožke nemá jedinú stopu. Znepokojí ma to. Chcem na nej vidieť stopy... ružové... možno s nepatrnými, tenučkými odtlačkami po korbáči.

Zružovie ako skvostná ružička – nepochybujem, že sa veľmi hanbí. Ak už nič iné, aspoň ju naučím, aby sa pre vlastné telo nerozpakovala. Načiahnem sa hore, potiahnem jej gumičku vo vlasoch a rozpustím ich. Roztancujú sa jej okolo tváre. Sú bohaté, gaštanové, padajú jej až na prsia.

„To je ono, páčia sa mi brunetky.“ Je rozkošná, výnimočná, hotový poklad.

Držím jej hlavu, prstami jej prechádzam po vlasoch, priťahujem ju k sebe, posievam ju bozkami. Zavzdychá a pootvorí pery, dovolí mi tak preniknúť jej do teplých, vlhkých úst. Rezonuje vo mne jej sladký, súhlasný ston – rezonuje až na špičke môjho vtáka. Jej jazyk sa placho dotkne môjho, hanblivo skúša moje ústa a z nejakého nepochopiteľného dôvodu ma jej trošku nešikovná neskúsenosť privádza... do varu.

Chutí tak opojne, tak žiadostivo. Víno, hrozno a nevinnosť – účinná, ťažká kombinácia vôní. Oviniem ruky pevne okolo nej. Uľaví sa mi, že ma chytí len za ramená. Jednu ruku mám v jej vlasoch a pridŕžam si ju, druhou jej prejdem po chrbtici až k ritke a pritlačím ju k sebe, aby cítila moju erekciu. Znovu zastoná. Ďalej ju posievam bozkami, nabádam jej neškolený jazyk, aby mi preskúmal ústa. Tak ako ja preskúmavam jej. Keď si posúva ruky nahor po mojich ramenách, stuhnem. Na sekundu sa zľaknem, kde sa ma ďalej dotkne. Hladí mi líce, potom vlasy. Trochu ma to vyvedie z rovnováhy. Ale keď mi zaborí prsty do vlasov a začne ich jemne poťahovať...

Dopekla, to je teda pocit.

Vzápätí zastenám, no pokračovať jej nedovolím. Skôr než sa ma môže opäť dotknúť, pritlačím ju k posteli a kľaknem si. Chcem, aby si zobliekla džínsy – chcem ju nahú, chcem ju vzrušiť ešte viac, chcem jej zabrániť, aby sa ma dotýkala. Pevne ju chytím za boky, jazykom prejdem od pása džínsov nahor až k pupku. Stuhne a prudko sa nadýchne. Došľaka, ako len nádherne vonia a chutí – ako ovocný sad na jar. Chcem si užiť. Znovu mi hrabne do vlasov. Uvedomím si, že to mi neprekáža. Vlastne sa mi to páči. Hryznem jej do boku, ona mi nato pevnejšie zovrie vlasy. Oči má privreté, ústa ochabnuté, dychčí. Keď sa načiahnem, aby som jej rozopol gombík na džínsoch, otvorí oči. Jeden druhého skúmame. Pomaly jej rozopínam zips a rukami oblápam zadok. Zájdem jej pod pás nohavíc, ruky mám na jej hebkej ritke, sťahujem jej džínsy.

Neviem prestať. Chcem ju šokovať... vyskúšať jej hranice tu a teraz. Stále sa jej pozerám do očí, naschvál si obliznem pery, potom sa nakloním dopredu a nosom jej prejdem stredom nohavičiek. Nasávam jej vzrušenie. Privieram oči, vychutnávam si ju.

Panebože, je taká rozkošná.

„Nádherne voniaš.“ Od vzrušenia mám zastretý hlas, moje džínsy sú viac a viac nepohodlné. Musím si ich vyzliecť. Jemne ju položím na posteľ, uchopím jej pravú nohu a rýchlo jej stiahnem tenisku i ponožku. Aby som ju naťahoval, nechtom na palci jej prejdem po priehlavku. Ocení to a labužnícky sa na posteli skrúti. Má pootvorené ústa, pozoruje ma, je fascinovaná. Skloním sa a jazykom jej prejdem po priehlavku. Zubami sa dotknem takmer nebadateľného odtlačku po mojom nechte. Znovu si ľahne na posteľ, zavrie oči a zastoná. Úžasne reaguje, je radosť robiť to s ňou.

„Ach, Ana, čo všetko by som ti vedel spraviť,“ šepnem, keď sa mi hlavou preženie predstava, ako sme v herni a Ana sa podo mnou krúti: je pripútaná k posteli s nebesami, zavesená z kríža, prehnutá cez stôl. Vedel by som ju naťahovať a mučiť, kým by neprosíkala o vyslobodenie... Tieto predstavy mi ešte viac zúžia džínsy.

Dopekla.

Rýchlo jej vyzujem druhú topánku, stiahnem ponožku a vyzlečiem džínsy. Leží na posteli takmer nahá, vlasy jej dokonale rámujú tvár, dlhé, belostné nohy má predo mnou natiahnuté, akoby ma vítali. Musím ju ospravedlniť za jej neskúsenosť. Ale, čo je dobre – prudko dýcha, túži. Oči upiera na mňa.

Nikdy som nikoho nepretiahol vo svojej posteli. Ďalšia premiéra so slečnou Steelovou.

„Si prenádherná, Anastasia Steelová. Už sa neviem dočkať, keď budem v tebe.“ Prihováram sa jej nežne; chcem ju ešte trochu ponaťahovať, zistiť, čo vlastne vie. „Ukáž mi, ako si to robíš,“ požiadam ju, uprene sa na ňu dívam.

Zvraští obočie.

„No tak, nehanbi sa, Ana, ukáž mi to.“ Je vo mne niečo, čo chce z nej tú plachosť vytĺcť.

Zavrtí hlavou. „Neviem, čo tým myslíš.“

Predstiera, že nevie, kde je sever?

„Ako sa urobíš? Chcem vidieť, ako si to robíš.“

Nič nevraví, je mi jasné, že som ju opäť šokoval. „Nerobím si to,“ zamumle napokon, trhane pritom dýcha. Neveriacky sa na ňu zahľadím. Kým si Elena na mňa neposvietila, dokonca i ja som masturboval.

Čo ak Ana nikdy nezažila orgazmus? Hoci, tomu sa dá uveriť len veľmi ťažko. No teda... Budem zodpovedný za jej prvú trtkačku i prvý orgazmus. Mal by som si dať záležať.

„No tak sa teda pozrime, čo by sme mohli v tomto smere spraviť.“ Pri mne sa urobíš raz-dva, bejby.

Dopekla – čo keď ešte ani nevidela nahého chlapa? Stále jej hľadím do očí, rozopnem si vrchný gombík džínsov, pustím ich na zem. Košeľu si však ponechám, nechcem riskovať Anin dotyk.

Ale keby to aj spravila... možno by to nebolo až také zlé... Jej dotyk...

Podobné myšlienky zavrhnem skôr, než ma zaplaví temno. Chytím ju za členky a roztiahnem jej nohy. Rozšíria sa jej zreničky, zovrie plachtu.

Presne tak, pekne si nechaj rúčky tam, kde sú, bejby.

Vyleziem na posteľ, medzi jej nohy. Zvíja sa podo mnou.

„Nehýb sa,“ poviem jej a skloním sa, aby som pobozkal jemnučkú pokožku na vnútornej strane jej stehna. Posievam jej ho bozkami, idem až na nohavičky, bruško, jemne pritom do nej hryziem, cmúľam ju a ona sa na revanš podo mnou zvíja.

„Budeme musieť popracovať na tom, aby si sa nehýbala, bejby.“

Ak mi to dovolíš.

Naučím ju, ako si bez pohybu vychutnať rozkoš, znásobiť každý dotyk, každý bozk, každé hryznutie. Už len pomyslenie na to stačí a chcem do nej vkĺznuť. No skôr ako to urobím, chcem sa dozvedieť, ako bude reagovať. Doteraz to šlo dobre.

Dovoľuje mi vládnuť. Vládnuť vlastnému telu. Vôbec neváha. Chce to... naozaj to chce. Ponorím si jazyk do jej pupka a pokračujem v nenáhlivej ceste na sever, vychutnávam si ju. Posuniem sa, ľahnem si vedľa nej, jednu nohu mám stále medzi jej nôžkami. Rukou jej takmer nebadane prechádzam po tele, po boku, hore pásom, k ňadru. Nežne ho zovriem v dlani, chcem vedieť, ako sa jej to páči. Ana neznehybnie, nezastaví ma... Dôveruje mi. Môžem jej dôveru znásobiť až tak, aby mi umožnila absolútnu vládu nad jej telom... nad ňou samou? Pomyslenie na to je nevýslovne povznášajúce.

„Si mi ako uliata do dlane, Anastasia.“ Prstom jej vkĺznem do podprsenky, strhnem jeden košík nadol, vyslobodím jej ňadro. Má maličkú bradavku farby ružovej ružičky, má ju už tvrdú. Stiahnem jej podprsenku dolu, takže košík aj s kosticou má teraz pod ňadrom, dvíhajú jej ho dohora. Spravím to isté s druhým košíkom, pozorujem, ako sa jej pod mojím pohľadom zväčšujú bradavky. Je to fascinujúce. No teda... Veď som sa jej ešte poriadne nedotkol.

„Nádhera,“ šepnem, som z toho hotový, veľmi to oceňujem. Jemne fúknem na bližšiu bradavku a s nadšením pozorujem, ako tvrdne, ako sa predlžuje. Anastasia si zavrie oči a prehne chrbát.

Nehýb sa, bejby, a vychutnávaj si rozkoš, pocítiš to potom oveľa intenzívnejšie.

Fúknem na jednu bradavku, druhú jej nežne stlačím medzi palcom a ukazovákom. Keď sa skloním a bradavku silno vtiahnem do seba, Ana kŕčovito zovrie plachtu. Jej telo sa prehne a vydá ston.

„Pozrime sa, či sa takto urobíš,“ šepnem, v činnosti neprestávam. Ana zamraučí.

To je ono, bejby... cítiš to? Bradavky sa jej ešte predĺžia, začne krútiť bokmi, neprestáva. Nehýb sa, bejby. Naučím ťa nehýbať sa.

„Ach, prosím, prosím,“ zaprosíka, tuhnú jej stehná. Funguje to. Už je blízko. Pokračujem v chlipnom útoku. Sústredím sa na každú bradavku, pozorujem jej reakcie, cítim jej rozkoš, skoro sa zbláznim. Bože, ako veľmi ju chcem!

„Uvoľni sa, bejby,“ zamumlem a zubami jej jednu potiahnem. Ana dosahuje vrchol, kričí.

To je ono! Rýchlo sa presuniem a pobozkám ju, uzamknem jej stony v ústach. Lapá po vzduchu, dychčí, stráca sa v rozkoši... V mojej rozkoši. Som pánom jej prvého orgazmu a pomyslenie na to ma až smiešne poteší.

„Si nesmierne vnímavá, hneď reaguješ. Musíš sa naučiť ovládať to. Bude ma strašne baviť ukázať ti to.“ Neviem sa dočkať... Ale v tomto okamihu ju chcem. Chcem ju celú. Ešte raz ju pobozkám, rukou jej prechádzam po tele smerom nadol, až k vulve. Držím ju, cítim jej teplo. Ukazovákom jej vkĺznem pod čipku na nohavičkách a zakrúžim tam... došľaka, parádne vlhne.

„Si rozkošne vlhká. Bože, strašne ťa chcem.“ Vkĺznem do nej prstom, ona vykríkne. Je horúca, je napätá, je vlhká a ja ju chcem. Znovu do nej vkĺznem, uzamknem jej krik v ústach. Pritlačím si dlaň k Aninmu klitorisu a... stlačím. Napokon zakrúžim. Stená, zvíja sa podo mnou. Došľaka, chcem ju – hneď teraz. Je rozpálená. Posadím sa a stiahnem jej nohavičky. Potom si dám dolu boxerky a načiahnem sa po kondóm. Kľaknem si jej medzi nohy a roztiahnem ich. Anastasia ma pozoruje. Ako presne? S úzkosťou? Možno ešte nikdy nevidela postavený penis.

„Neboj sa, prispôsobíš sa,“ zašomrem. Natiahnem sa ponad ňu, ruky si dám vedľa jej hlavy, váhu prenesiem na lakte. Bože, ako ju len chcem... Ale uistím sa, či je stále odhodlaná spraviť to. „Naozaj to chceš?“ pýtam sa.

Prekristoverany, len, prosím ťa, nepovedz nie.

„Áno,“ zaprosí.

„Skrč si kolená,“ usmerním ju. Bude to tak ľahšie. Bol som už niekedy takýto vzrušený? Takmer sa nedokážem ovládať. Nerozumiem tomu... To musí byť Anou.

Prečo? Ako?

Grey, sústreď sa!

Nasmerujem sa, aby som si ju mohol vziať, ako sa mi zachce. Oči má doširoka roztvorené, prosíka ma. Skutočne to chce... Chce to tak veľmi ako ja. Budem nežný a predĺžim tak vlastnú agóniu, alebo pôjdem rýchlo na vec?

Idem na vec. Musím ju vlastniť.

„Teraz vám to spravím, slečna Steelová. Tvrdo.“

Jediný pokus a som dnu.

DO-ŠĽA-KA.

Je strašne napätá. Kričí.

Doriti! Ublížil som jej. Chcem sa pohnúť, chcem sa v nej utopiť. Vyžaduje si to nadľudský výkon, aby som nepokračoval. „Si veľmi napätá. Si okej?“ Pýtam sa, je to zastretý šepot plný obáv, no ona prikývne, doširoka roztvorí oči. Je to raj na zemi, Ana ma pevne obopína. Aj keď sa mi rukami dotýka ramien, nevadí mi to. Temné sily spia, možno preto, že som po nej tak dlho túžil. Nikdy predtým som necítil túžbu ako táto, takúto... nenásytnosť. Je to nový pocit, svieži, jasný. Chcem od nej tak veľa: jej dôveru, jej poslušnosť, jej podriadenosť. Chcem, aby bola moja. Lenže v tomto okamihu som... ja jej.

„Teraz sa pohnem, bejby.“ Mám trochu odmeraný hlas, pretože sa pomaly vyťahujem. Je to výnimočný, jedinečný pocit: jej telo okolo môjho vtáka. Znovu do nej vniknem, znovu si na ňu nárokujem. Viem, že som prvý. Anastasia zamraučí.

Prestanem. „Ešte?“

„Áno,“ vydýchne po chvíli.

Tentoraz vniknem hlbšie.

„Ešte?“ prosím sa jej, telo mi zaplavujú kropaje potu.

„Áno.“

Jej dôvera ma zrazu prevalcuje. Začnem sa pohybovať, skutočne pohybovať. Chcem, aby sa urobila. Neprestanem, kým sa neurobí. Chcem mať túto ženu vo svojej moci, jej telo i jej dušu. Chcem, aby sa okolo mňa ovila.

Došľaka – ide v ústrety každému vniku, zlaďuje sa s mojím rytmom. Vidíš, Ana, ako veľmi sa k sebe hodíme? Schytím jej hlavu, pridržím ju, kým si Anu beriem, a silno ju pobozkám – teraz si nárokujem na jej ústa. Ana podo mnou stuhne... to je ono, do horúcich pekiel. Jej orgazmus sa blíži.

„Urob sa pre mňa, Ana,“ kážem jej a ona zakričí, keď to príde, zakláňa hlavu, otvára ústa, priviera oči... Číry pohľad na jej extázu mi stačí. Vybuchnem v nej, neviem myslieť, strácam súdnosť. Volám jej meno, divoko sa do nej urobím.

Keď otvorím oči, dychčím, lapám po vzduchu. Dotýkame sa čelami, Ana sa na mňa uprene díva.

Došľaka. Som hotový, prichádza úľava.

Dám jej na čelo nežný bozk, zleziem z nej a ľahnem si vedľa.

Keď som sa vyťahoval, mykla sa, ale inak vyzerá v poriadku.

„Neublížil som ti?“ pýtam sa a zastrčím jej za ucho vlasy, pretože sa jej nedokážem nedotýkať.

Ana sa neveriacky, zoširoka usmeje. „Ty sa ma pýtaš, či si mi neublížil?“

A na okamih mi nejde do hlavy, prečo sa zoširoka usmieva.

Ach tak. Moja herňa.

„Rozumiem,“ zamumlem. Stále ma mätie. „Vážne sa ťa pýtam, či si v poriadku.“

Vystiera si vedľa mňa údy, skúša, či sa to dá, naťahuje ma s pobaveným i spokojným výrazom zároveň.

„Stále si mi neodpovedala,“ poviem. Musím sa dozvedieť, či sa jej to páčilo. Všetko naznačuje, že „áno“, ale chcem to počuť z jej úst. Kým čakám na odpoveď, zbavím sa kondómu. Bože, ako tieto veci nenávidím. Nenápadne ho na zemi zničím.

Uprene sa na mňa zahľadí. „Chcela by som ešte raz,“ povie s hanblivým chichotom.

Čože?

Ešte raz?

Tak skoro?

„Naozaj, slečna Steelová?“ Bozkám ju do kútika úst. „Ste malá nenásytnica, však? No dobre, ľahnite si na brucho.“

Tak si môžem byť istý, že sa ma nedotkneš.

Krátko, sladko sa na mňa usmeje, potom sa obráti na brucho. Môj vták súhlasí. Odopnem jej podprsenku a rukou jej prejdem po chrbte. Zastavím sa až na Aninom odvážnom zadočku. „Fakt máš tú najkrajšiu pokožku,“ poviem a odhrniem jej vlasy z tváre. Roztiahnem jej nohy a posejem jej plece nežnými bozkami.

„Prečo máš na sebe košeľu?“ pýta sa.

Je poriadne zvedavá. Kým leží na bruchu, viem, že sa ma nemôže dotknúť. A tak sa nahnem a vyzlečiem si košeľu cez hlavu. Potom ju nechám padnúť na zem. Teraz ležím na Anastasii úplne nahý. Má teplú pokožku, priam sa na mne roztápa.

Hm... Mohol by som si na to zvyknúť.

„Takže chceš, aby som ťa znovu pretiahol?“ šepnem jej do ucha, posievam ju bozkami. Sladko sa zvíja.

Ach, takto to nebude fungovať. Nehýb sa, bejby.

Rýchlo jej kĺžem rukou po tele, dolu, na zadnú časť kolena, ktoré potom nadvihnem, roztiahnem jej naširoko nohy, takže je podo mnou pripravená. Zatají dych; dúfam, že z očakávania. Zrazu sa prestane hýbať.

No konečne!

Položím jej dlaň na ritku a prenesiem váhu tela mimo nej. „Vezmem si ťa zozadu, Anastasia.“ Druhou rukou ju chytím za vlasy na šiji, nežne potiahnem, držím ju tam, kde ju chcem mať. Ani sa nepohne. Ruky veľa nezmôžu, má ich roztiahnuté na plachte, nemôžu mi nič spraviť.

„Si moja,“ šepnem. „Len moja, pamätaj si to.“

Voľnú ruku si presuniem z Aninej ritky na jej klitoris. Začnem tam pomaly krúžiť.

Napnú sa jej svaly, ako sa snaží pohnúť, lenže moja tiaž ju nepustí. Prejdem jej zubami po sánke. Anina sladká vôňa preráža arómu nášho spojenia. „Voniaš božsky,“ šepnem, keď ju pošteklím vzadu za uchom.

Začne krúžiť bokmi oproti mojej dobiedzajúcej ruke.

„Nehýb sa,“ varujem ju.

Inak možno prestanem...

Pomaly do nej vniknem palcom a krúžim, krúžim, dávam si poriadne záležať, aby som ju hladil tam vpredu.

Ona zastená, napne sa podo mnou, znovu sa snaží pohnúť.

„Páči sa ti to?“ Naťahujem ju, zubami jej prechádzam po vonkajšku ušného lalôčika. Moje prsty jej i naďalej trápia klitoris, začínam do nej vnikať palcom – dnu a von, dnu a von. Znovu sa napne, ale pohnúť sa nevie.

Nahlas zavzdychá, schúli sa do klbka.

„Si taká vlhká. A tak rýchlo. Úžasne reaguješ. Ach, Anastasia, páči sa mi to. Veľmi sa mi to páči.“

Dobre teda. Poďme sa pozrieť, ako ďaleko sa dostaneš.

Vytiahnem z nej palec. „Otvor ústa,“ nariadim jej. Keď to urobí, prstom jej vkĺznem medzi pery. „Takto chutíš. Cucaj, bejby.“

Cmúľa mi palec... poriadne, poctivo.

Došľaka.

Na okamih si predstavím, že v jej ústach je môj vták.

„Chcem ti to spraviť do úst, Anastasia. Idem na vec.“ Lapám po dychu.

Zovrie okolo mňa zuby, poriadne ma pohryzie.

Au! Došľaka!

Pevne ju uchopím za vlasy, ona uvoľní zovretie v ústach. „Sladučké, neposlušné dievčatko.“ Mysľou mi preletí nejeden trest hodný takéhoto odvážneho kroku, aký by som na nej mohol vyskúšať, keby bola mojou podriadenou. Pri pomyslení na to môj vták parádne narastie. Pustím ju a sadnem si dozadu na kolená.

„Ostaň, ako si. Nehýb sa.“ Z nočného stolíka vezmem ďalší kondóm, roztrhnem obal, natiahnem si gumu na vztýčeného vtáka.

Pozorujem ju, vidím, že sa nehýbe, okrem nepatrného pohybu jej chrbta – v očakávaní dychčí.

Je neskutočná.

Znovu sa nad ňu nakloním, uchopím ju za vlasy a držím, takže nemôže pohnúť hlavou.

„Tentoraz to budeme robiť veľmi pomaly, Anastasia.“

Zalapá po dychu a ja do nej nežne vnikám, až kým už nie je kam.

Dopekla. To je ale pocit.

Uvoľním sa, začnem krúžiť bokmi, pomaly do nej opäť vkĺznem. Zavzdychá a jej údy sa podo mnou napnú, snaží sa pohnúť.

To teda nie, bejby.

Chcem, aby si sa nehýbala.

Chcem, aby si to cítila.

Aby si cítila čo najviac rozkoše.

„Je mi v tebe tak dobre,“ poviem jej a znovu zopakujem pohyb, krúžim pritom bokmi. Pomaly, pomaličky. Dnu. A von. Dnu. A von. Jej vnútro sa zachveje.

„Ach, to teda nie, bejby, ešte je priskoro.“

V žiadnom prípade ti nedovolím odbaviť sa.

Nie keď si to takto parádne užívam.

„Ach bože, prosím!“ zakričí.

„Chcem, aby si to poriadne cítila, bejby.“ Vyjdem von a znovu do nej vhupnem.

„Zakaždým, keď sa zajtra pohneš, chcem, aby si pocítila, že som tu bol. Ja jediný. Si moja.“

„Christian, prosím,“ zažobroní.

„Čo by si rada, Anastasia? Povedz mi to.“ Pokračujem v nenáhlivom mučení. „No tak, povedz mi to.“

„Teba. Prosím.“ Je zúfalá.

Chce ma.

Poslušné dievčatko.

Zrýchlim, jej vnútro sa začne chvieť, ihneď reaguje.

Po každom vniku poviem jedno slovo. „Si... taká... sladká... strašne... ťa... chcem... Si... moja...“ Údy sa jej chvejú, nemôže sa pohnúť. Je na hrane. „Urob sa pre mňa, bejby,“ zamraučím.

A ako na povel sa Ana vedľa mňa zachveje, zasiahne ju vlna orgazmu. Napokon zvolá do matraca moje meno.

Moje meno z jej pier spraví ten trik a ja vyvrcholím. Potom sa na ňu zvalím.

„Prezmilovaniebožie, Ana,“ šepnem. Som vyšťavený, no povznesený. Vzápätí z nej vykĺznem a prevrátim sa na chrbát. Ona sa vedľa mňa zvinie do klbka. Keď si sťahujem kondóm, zavrie oči, upadá do spánku.

Nedeľa 22. mája 2011

Prebudím sa s trhnutím, zaplaví ma nástojčivý pocit viny. Akoby som spáchal hanebný zločin.

Je to preto, lebo som potrtkal Anastasiu Steelovú? Pannu?

Chúli sa ku mne do klbka a tvrdo spí. Pozriem sa na rádiový budík: je po tretej ráno. Ana tvrdo spí spánkom nevinných. Hoci, teraz to už v jej prípade celkom neplatí. Ako ju pozorujem, moje telo ožíva.

Mohol by som ju zobudiť.

Znovu ju pretiahnuť.

Som si istý, že jej prítomnosť v mojej posteli má výhody.

Grey. Prestaň trepať.

Trtkačka splnila cieľ, bola to príjemná zmena.

Áno. Veľmi príjemná.

Či skôr – neuveriteľná.

Prezmilovaniebožie, veď šlo len o sex.

Privriem oči, no viem, že to bude asi neúspešný pokus o spánok. Izba je plná Any: jej vône, jej tichého dychu i spomienky na môj prvý vanilkový sex. Obraz jej hlavy, ako sa v extáze zakláňa dozadu, jej výkriky, v ktorých som hmlisto vyrozumel verzie môjho mena, jej bezuzdný entuziazmus, jej chuť na pohlavný styk – to všetko ma parádne prevalcuje.

Slečna Steelová je stvorenie, čo má rado sex.

Bude radosť zasväcovať ju.

Môj vták sa prebúdza, súhlasí.

Doriti.

Neviem spať, hoci dnes večer to nie je pre nočné mory. Je to vinou útlej slečinky Steelovej. Vyštverám sa z postele, zo zeme zdvihnem použité kondómy, zaviažem ich a hodím do smetného koša. Z bielizníka vylovím pyžamové nohavice a natiahnem si ich. Dlho sa dívam na rozkošnú ženu v mojej posteli, napokon zájdem do kuchyne. Som smädný.

Dám si pohár vody a potom spravím to, čo robím vždy, keď nemôžem spať – v pracovni si skontrolujem e-mail. Taylor sa vrátil a pýta sa, či už nemusí byť Charlie Tango v pohotovosti. Stephan nepochybne spí hore. Odpoviem Taylorovi, že nemusí, hoci o tejto neskorej hodine je to asi jedno. Vrátim sa do obývačky a sadnem si za klavír. Toto je moja útecha. Tu sa viem odreagovávať celé hodiny. Od deviatich rokov viem slušne hrať, ale až keď som mal vlastný klavír vo vlastnom byte, hra ma skutočne chytila. Keď chcem na všetko zabudnúť, hrám. V danom momente sa mi nechce myslieť na to, že som robil návrhy panne, pretiahol ju a odhalil jej, ako žijem. Že som sa odhalil pred niekým s nulovou skúsenosťou. Položím si prsty na klávesy, začnem hrať, strácam sa v ústraní Bachovej hudby.

Z hudby ma vytrhne pohyb. Keď sa pozriem hore, pri klavíri zbadám Anu. Je zababušená do prikrývky, rozstrapatené kučery jej padajú na chrbát, oči jej žiaria, vyzerá na zjedenie.

„Prepáč,“ povie. „Nechcela som ťa vyrušiť.“

Prečo sa ospravedlňuje? „To by som mal povedať ja tebe.“ Dohrám posledné takty a postavím sa. „Mala by si byť v posteli,“ pokarhám ju.

„To bola nádherná skladba. Bach?“

„Transkripcia Bacha. Pôvodne je to koncert pre hoboj od Alessandra Marcella.“

„Jedinečné. Ale veľmi smutné. Taká melancholická melódia.“

Melancholická? To by nebolo prvý raz, čo niekto použil toto slovo, aby ma opísal.

„Smiem povedať, čo si myslím, pane?“ Pracujem a Leila kľačí pri mne.

„Smieš.“

„Pane, ste dnes melanchólia sama.“

„Naozaj?“

„Áno, pane. Chcete, aby som pre vás niečo spravila..?“

Spomienku zapudím. Ana by mala byť v posteli. Znovu jej to pripomeniem.

„Zobudila som sa a nebol si tam.“

„Nespávam dobre a nie som zvyknutý s niekým spať.“ Už som jej to vravel – prečo sa vlastne teraz takto ospravedlňujem? Objímem ju, má obnažené plecia, robí mi dobre dotýkať sa jej pokožky. Vrátim sa s ňou do spálne.

„Ako dlho hráš na klavíri? Hráš nádherne.“

„Od šiestich rokov.“ Som odmeraný.

„Ach...“ povie. Myslím, že to pochopila – o detstve rozprávať nechcem.

„Ako sa cítiš?“ pýtam sa a zapnem lampičku na nočnom stolíku.

„Dobre.“

Na plachte je krv. Jej krv. Dôkaz straty panenstva. Pozerá na škvrny, potom na mňa. Napokon odvráti zrak, hanbí sa.

„Nuž, pani Jonesová bude mať o čom premýšľať.“

Ana pôsobí príšerne nervózne.

Veď je to len tvoja krv. Chytím ju za bradu a nakloním jej hlavu dozadu, aby som videl, ako sa tvári. Trošku ju poučím, aby sa nehanbila za vlastné telo. Ona však znenazdania natiahne ruku a dotkne sa mojej hrude.

Došľaka.

Ustúpim, zaplavujú ma temné sily.

Nie. Nedotýkaj sa ma.

„Choď do postele,“ nariadim jej trochu ostrejšie, ako som zamýšľal. Dúfam, že v mojom hlase nebadať strach. Oči sa jej rozšíria, je zmätená, možno sa jej to dotklo.

Došľaka.

„Prídem si k tebe ľahnúť,“ dodám na zmierenie a z bielizníka vytiahnem tričko. Rýchlo si ho navlečiem; čosi ako ochrana.

Stále stojí, uprene sa na mňa díva. „Posteľ,“ zavelím ešte dôraznejšie. Vlezie do postele, ľahne si a ja ju nasledujem, beriem ju do náručia. Zaborím si tvár do jej vlasov a vdýchnem jej sladkú vôňu: jeseň a jablone. Je odo mňa tvárou odvrátená, nemôže sa ma dotknúť, ležím tam a pritlačím sa k nej, kým spí; naše telá sa dotýkajú, vytvárame perfektné esko. Potom vstanem a trochu popracujem.

„Spi, sladká Anastasia.“ Pobozkám ju na vlasy, privriem oči. Jej vôňa mi udrie do nosa, pripomenie mi staré dobré časy, zanecháva to vo mne pocit naplnenia, až uspokojenia...

Mamička je dnes šťastná, pospevuje si.

Pospevuje si o tom, ako jej láska privodila šťastie.

Varí a pritom spieva.

V brušku mi zaškvŕka. Mamička praží slaninku a pečie oblátky.

Voňajú božsky. Mamička má rada slaninku i oblátky.

Voňajú tak neskonale božsky.

Otvorím oči, oknom sa vlieva svetlo a z kuchyne sa šíri božská vôňa, až mi tečú slinky. Slanina. Pocítim zmätok. Žeby sa Gail vrátila od sestry?

A potom si spomeniem.

Ana.

Pohľad na hodinky mi napovie, že je dosť neskoro. Vyskočím z postele a prejdem do kuchyne. Kráčam za nosom.

V kuchyni je Ana. Má na sebe moju košeľu, vlasy má zapletené do vrkočov, tancuje na hudbu, ktorú však ja nepočujem, pretože má na ušiach slúchadlá. Nevšimne si ma a tak sa usadím za kuchynský pult a sledujem predstavenie. Mieša vajíčka, pripravuje raňajky, skáče z nohy na nohu, vrkoče sa jej len tak natriasajú. Uvedomím si, že pod košeľou nemá spodnú bielizeň.

Poslušné dievčatko.

Anastasia nepochybne patrí medzi najnemotornejšie ženy, aké poznám. Je to zábavné, celkom milé. Čo je však zvláštne, je to aj vzrušujúce. Rozmýšľam o spôsoboch, akoby som Anastasii vylepšil koordináciu. Keď sa obráti a zbadá ma, stuhne.

„Dobré ráno, slečna Steelová. Dnes ste... nabitá energiou.“ S vrkočmi vyzerá ešte mladšie.

„D-dobre som sa vyspala,“ zakokce.

„Rozmýšľam, čo je toho asi príčinou...“ podpichnem ju. Priznávam, že aj ja som dobre spal. Je po deviatej. Kedy som naposledy spal dlhšie než do 6.30?

Včera.

Po tom, čo som sa vyspal s Anou.

„Si hladný?“ pýta sa.

„Strašne.“ Neviem však povedať, či mám viac chuť na raňajky, či na ňu.

„Palacinky, slaninka, vajíčka?“ spýta sa.

„Perfektné.“

„Neviem, kde máš prestieranie,“ povie. Vidí sa mi, že je stratená. Myslím, že sa hanbí, lebo som ju prichytil pri tanci. Zľutujem sa nad ňou a ponúknem sa, že prestriem na raňajky. Potom dodám: „Mám dať hudbu? Chceš ďalej tancovať?“

Zružovejú jej líca, hľadí do podlahy.

Dočerta. Rozrušil som ju. „Prosím, neprestávaj. Tancuješ výborne.“

Našpúli ústa, obráti sa mi chrbtom a ďalej šľahá vajíčka. Robí to s gustom. Rozmýšľam, či si vôbec uvedomuje, že takéto správanie voči niekomu ako ja je neprístojné... Samozrejme, že si to neuvedomuje. Naozaj netuším prečo, ale pousmejem sa nad tým. Prikradnem sa k nej a zľahka ju poťahám za vrkôčik. „Sú úžasné. Lenže – neochránia ťa.“

Aspoň nie predo mnou. Hlavne teraz, keď viem, aké to s tebou je.

„Ako chceš vajíčka?“ Zrazu má povýšenecký tón. Chcem sa nahlas rozosmiať, ale ovládnem sa.

„Patrične vybité a vyšľahané,“ odvetím. Snažím sa, aby to znelo sucho, ale veľmi sa mi nedarí. Aj Ana sa usiluje skryť pobavenie, pokračuje v práci.

Jej úsmev je čarovný.

Rýchlo dám na stôl prestieranie, rozmýšľam, kedy som naposledy niekomu prestieral na raňajky.

Nikdy.

Cez víkend sú domáce práce úlohou mojej podriadenej.

Ale nie dnes, Grey. Ona nie je tvoja podriadená... aspoň nie zatiaľ.

Obom nám nalejem pomarančový džús a postavím na kávu. Ana kávu nepije, len čaj. „Dáš si čaj?“

„Áno, prosím si čaj. Ak máš...“

V skrinke kuchynskej linky nájdem čajové vrecúška Twinings, o ktoré som poprosil Gail.

Kto by len povedal, že ich niekedy použijem?

Keď ich Ana zbadá, zvraští obočie. „Vedel si, ako to so mnou dopadne, však?“

„Hm... Nemyslím, že sme sa na niečom vopred dohodli, slečna Steelová,“ odvetím a prísne sa na ňu pozriem.

A nehovor tak...

Neúctu k sebe samej zaradím na zoznam správania, čo budeme musieť zmeniť.

Naschvál sa vyhýba môjmu pohľadu, servíruje raňajky. Položí na prestieranie dva taniere, potom ide do chladničky po javorový sirup.

Keď sa na mňa pozrie, počkám, kým si nesadne. „Slečna Steelová,“ ukážem jej, kde si má sadnúť.

„Pán Grey,“ odvetí zámerne oficiálnym tónom. Ako si sadá, vraští tvár.

„Bolí ťa to?“ Sám seba tou otázkou prekvapím; cítim sa vinný, stiesnený. Znovu ju chcem pretiahnuť, najradšej po raňajkách, lenže ak ju to veľmi bolí, môžem na to zabudnúť. Možno by mi tentoraz poslúžili jej ústa.

Tvár má stále červenšiu a červenšiu. „Nuž, ak mám byť úprimná, nemám to s čím porovnať,“ povie trpko. „Ľutuješ ma?“ Jej sarkastický tón ma prekvapí. Keby bola mojou, prinajmenšom by dostala na zadok; možno by som ju prehol cez kuchynský pult.

„Nie, len rozmýšľam, či môžeme pokračovať so základným výcvikom.“

„Ach tak.“ Zdá sa, že ju to vystrašilo.

Áno, Ana, sexovať môžeme aj za bieleho dňa. Strašne rád by som ti to spravil do úst. Sú také chutné.

Pustím sa do raňajok. Oceňujem jej snahu, privieram oči – je to neskutočne dobré. Ako prehĺtam, Ana sa na mňa pozorne díva. „Jedz, Anastasia,“ prikážem jej. „Náhodou je to vynikajúce.“

Variť teda vie. A to dobre.

Aj ona sa pustí do jedla, potom ho však začne naháňať po tanieri. Požiadam ju, aby si prestala hrýzť peru. „Nesmierne ma to vyrušuje. A viem, že pod mojou košeľou nič nemáš.“

Baštrnguje s čajovým vrecúškom, moje podráždenie ignoruje. „O akom základnom výcviku si to hovoril?“ pýta sa.

Aká je len zvedavá – uvidíme, s čím príde ďalej.

„Nuž, si ubolená, a tak som si myslel, že by sme mohli ostať pri orálnom sexe.“

Ako si odpije, riadne sa zakucká.

Dopekla. Nechcem, aby sa mi tu pridrhla. Jemne ju pobúcham po chrbte, podám jej pohár pomarančového džúsu. „Samozrejme, len ak sa rozhodneš ostať.“ Nemal by som pokúšať šťastie.

„Dnes by som rada ostala. Teda – ak môžem. Zajtra však musím pracovať.“

„O koľkej začínaš?“

„O deviatej.“

„Zajtra ťa pred deviatou hodím do práce.“

Čože? Chcem, aby ostala?

Sám seba prekvapujem.

Áno – chcem, aby ostala.

„Dnes večer potrebujem ísť domov – nemám čisté šaty.“

„To sa dá zariadiť.“

Potrasie hlavou, vlasy sa jej roztancujú, nervózne si hryzie peru... znovu a znovu.

„No tak, o čo ide?“ pýtam sa.

„Dnes večer musím byť doma.“

Bože, tá je ale tvrdohlavá. Nechcem, aby odišla, lenže ako sa situácia vyvinula – zmluva je zatiaľ nepodpísaná, nemôžem ju nútiť ostať. „Dobre teda, dnes večer budeš doma. A teraz sa naraňajkuj.“

Skúma jedlo.

„Jedz, Anastasia. Včera večer si nejedla.“

„Nie som veľmi hladná,“ vraví.

Nuž, frustruje ma to. „Naozaj by som chcel, aby si dojedla raňajky.“ Poviem to potichu.

„Čo máš stále s tým jedlom?“ zavrčí.

Ach, bejby, to ti ani nejdem hovoriť. „Už som ti to povedal. Nenávidím, keď sa ním plytvá. Takže jedz.“ Zagánim na ňu. Neskúšaj moju trpezlivosť, Ana. Vzdorovito sa na mňa pozrie, potom sa pustí do raňajok.

Pozorujem ju, ako si dá plnú vidličku s vajíčkami do úst. Odľahne mi. Istým spôsobom je zanovitá. Ešte som sa s tým nestretol. Nikdy som sa s čímsi takýmto nezapodieval. Tak veru. Ana ma zaskočila. To je na celej veci najfascinujúcejšie, nie?

Keď doje, vezmem jej tanier.

„Ty si navarila, ja to spracem.“

„Veľmi demokratické,“ povie a nadvihne obočie.

„Áno. Nie práve môj štýl. Keď skončím, idem sa okúpať.“

A vyskúšam Anine orálne schopnosti. Prudko sa nadýchnem, aby som dostal pod kontrolu erekciu – prišlo to náhle, keď som myslel na Anine orálne schopnosti.

Dopekla.

Zazvoní jej telefón, presunie sa na koniec miestnosti, je hlboko ponorená do rozhovoru. Postojím pri dreze a pozorujem ju. Ako tak stojí oproti sklenej stene, ranné svetlo jej kontúruje postavu. Má na sebe moju bielu košeľu. Vyschne mi v krku. Je štíhla, má dlhé nohy, perfektné prsia a perfektný zadok.

Stále telefonuje, ale obracia sa ku mne. Robím sa, že sa venujem niečomu inému. Nechcem, aby videla, že na ňu túžobne hľadím. A neviem vysvetliť prečo.

S kým to len volá?

Započujem Kavanaghovej meno a stuhnem. Čo to povedala? Nespúšťame jeden z druhého oči.

Čo vravíš, Ana?

Obráti sa, no chvíľu nato zloží. Potom sa vráti ku mne, pod mojou košeľou sa jej v nežnom, zvodnom rytme vlnia boky. Poviem jej, čo vidím?

„Tá DOM – tá pokrýva všetko?“ pýta sa, vyvedie ma pritom z miery; práve zatváram skrinku s jedlom.

„Prečo sa pýtaš?“ Čo tým len sleduje? Čo povedala Kavanaghovej?

Zhlboka sa nadýchne. „Nuž, mala by som zopár otázok, veď vieš, o... o sexe. Chcela by som sa povypytovať Kate.“

„Môžeš sa povypytovať mňa.“

„Christian, so všetkou úctou...“ začne, no nedopovie.

Hanbí sa?

„Ide len o mechanické veci. Nespomeniem jej Červenú izbu bolesti,“ utrúsi.

„Červenú izbu bolesti?“

Dopekla, a to je čo?

„Ale veď tu ide o rozkoš, Anastasia, ver mi. Okrem toho, tvoja spolubývajúca si to rozdáva s mojím bratom. Takže by som naozaj uprednostnil, keby si to s ňou nerozoberala.“

Nechcem, aby sa Elliot dozvedel čokoľvek o mojom sexuálnom živote. Tú hanbu by som neprežil.

„Vedia vaši o tvojej... ehm, záľube?“

„Nie. Nič im do toho nie je.“

Strašne je na niečo zvedavá.

„Čo chceš vedieť?“ pýtam sa, stojím pred ňou a študujem jej tvár.

No tak, Ana, o čo ide?

„Teraz to nie je dôležité,“ šepne.

„Začnime teda takouto otázkou: ako sa ti páčila včerajšia noc?“ Čakám na odpoveď, trochu pritom dychčím. Celá zmluva môže stroskotať na jej odpovedi.

„Páčila sa mi,“ povie a obdarí ma nežným sexi úsmevom.

Perfektné.

„Aj mne. Nikdy predtým som nemal vanilkový sex. To hovorí za všetko. Lenže – možno sa mi to páčilo, lebo som to robil s tebou.“

Moje slová ju zjavne prekvapia i potešia. Palcom jej prejdem po šťavnatučkej spodnej pere. Mám nutkanie dotknúť sa jej... znovu sa jej dotknúť. „Poď, okúpeme sa.“ Pobozkám ju a vovediem do kúpeľne.

„Ostaň tu,“ prikážem jej a otvorím vodovodný kohútik. Voda sa začne pariť a ja do nej pridám vonný olej. Anastasia ma pozoruje, vaňa sa rýchlo napĺňa. Za normálnych okolností by som od ženy, s ktorou sa idem okúpať, očakával cudné sklopenie zraku.

Ale nie od Any.

Ona oči nesklopí, naopak, horia jej očakávaním i zvedavosťou. Aj tak má však ruku okolo tela; ostýcha sa.

Vzrušujúce.

Pomyslenie, že sa nikdy nekúpala s mužom.

Môžem si teda nárokovať na ďalšie prvenstvo.

Keď je vaňa plná, vyzlečiem si tričko a natiahnem k nej ruku. „Slečna Steelová.“

Moje pozvanie prijme a vojde do vane.

„Obráť sa. Tvárou ku mne,“ inštruujem ju. „Viem, že tá pera chutí božsky, môžem to dosvedčiť, ale mohla by si si ju prestať hrýzť? Keď to robíš, dostávam na teba chuť. Lenže momentálne si celá ubolená, však?“

Prudko sa nadýchne, peru si pustí.

„Tak je to správne. Vidím, že si rozumieme.“

Len tak tam stojí, prikývne.

„Dobre teda.“ Stále má na sebe moju košeľu. Z náprsného vrecka jej vyberiem iPod a položím ho vedľa umývadla. „Voda a iPody – to nie je rozumná kombinácia.“ Schmatnem okraj košele a strhnem ju z nej. Keď cúvnem, aby som Anu poobdivoval, okamžite skloní hlavu.

„No tak, Ana.“ Môj hlas je nežný, povzbudzujem ju, aby sa na mňa pozrela. „Anastasia, si prenádherná žena, máš všetko. Nevešaj hlavu, ako keby si sa hanbila. Nemáš sa za čo hanbiť; je to bonbónik stáť tu a dívať sa na teba.“ Držím ju za bradu, zakláňam jej hlavu.

No tak, bejby, neskrývaj sa predo mnou.

„Už si môžeš sadnúť.“

Sadne si príliš rýchlo. Keď sa jej ubolené telo ponorí do vody, zvraští tvár.

Okej...

Silno privrie oči a posunie sa dozadu. Keď ich otvorí, zdá sa pokojnejšia. „Nepripojíš sa ku mne?“ pýta sa s plachým úsmevom.

„Myslím, že to hneď teraz spravím. Posuň sa dopredu.“ Vyzlečiem sa a vleziem za ňu, pritiahnem si ju k hrudi, nohy si obviniem okolo jej; chodidlami sa jej dotýkam členkov. Potom jej roztiahnem nohy.

Zavlní sa, ja to však ignorujem a zaborím jej do vlasov nos. „Ako dobre voniaš, Anastasia,“ šepnem.

Anastasia sa uvelebí a ja vezmem z police vedľa nás telové mydlo. Trochu si z neho vytlačím do dlane, rozpením ho, začnem jej masírovať krk i plecia. Ana pod mojimi nežnými dotykmi zakloní hlavu nabok a zavzdychá.

„Páči sa ti to?“ spýtam sa.

„Uhm,“ zašumí spokojnosťou.

Umyjem jej ruky i podpazušie, potom sa dostávam k prvému cieľu: jej prsia.

Panenanebesiach, ten pocit...

Má perfektné prsia. Hnetiem ich, naťahujem. Zastená, prehne sa v bokoch, zrýchli dych. Je vzrušená. Moje telo reaguje rovnako – zväčšujem sa pod ňou.

Rukami Ane prechádzam po trupe i po brušku, dostávam sa k druhému cieľu. Prv než sa prebojujem k chĺpkom na Venušinom pahorku, zastanem a schmatnem frotírovú rukavicu. Streknem na ňu trochu mydla a začnem ju ležérne, nenáhlivo umývať medzi nohami. Robím to nežne, pomaly, ale sebavedome – šúcham, zmývam, čistím, stimulujem. Začne dychčať, boky sa jej vlnia do rytmu mojej ruky. Hlavu má opretú o moje plece, oči privreté, ústa pootvorené v tichom vzdychu. Pod mojimi vytrvalými prstami sa napokon vzdáva.

„Cíť to, bejby.“ Zubami jej prebehnem po ušnom lalôčiku. „Cíť to. Kvôli mne.“

„Ach, ach, prosím,“ zajajká, ako sa snaží vyrovnať si nohy. Má ich však zakvačené pod mojimi.

To stačí.

Keď je už celá od peny, som pripravený na ďalšie kroky.

„Myslím, že si už dosť čistá,“ vyhlásim a dám z nej ruky preč.

„Prečo si prestal?“ ozve sa, zaostruje, dáva najavo nespokojnosť, sklamanie.

„Lebo mám s tebou iné plány, Anastasia.“

Dychčí. Ak sa nemýlim, ohŕňa peru.

No dobre.

„Obráť sa. Ana. Aj ja sa musím umyť.“

Spraví, ako jej kážem, má ružovú tvár, jasné oči, obrovské zreničky.

Zdvihnem boky a zovriem si vtáka. „Chcem, aby si sa zoznámila – a to tak dokonale a intímne, ako sa len dá – s najobľúbenejšou časťou môjho tela, ktorú si patrične pestujem, som jej nesmierne oddaný.“

Keď očami prejde od penisu k tvári a potom naspäť, otvorí ústa, zháči sa. Nemôžem si pomôcť a nemravne sa zazubím. V tvári sa jej zračí panenské pobúrenie.

No ako naďalej hľadí, výraz jej tváre sa zmení. Najskôr je hĺbavý, potom ma šacuje, a keď sa nám stretnú oči, je mi jasné, že výzvu prijíma.

No tak, do toho, slečna Steelová.

Ako dočahuje telové mydlo, očarujúco sa usmeje. Ani náhodou sa neponáhľa. Do dlane si nakvapká trošku mydla a bez toho, žeby zo mňa spustila oči, si pomädlí ruky. Pootvorí ústa, zahryzne si do spodnej pery. Jazykom si prejde po maličkej stope po zuboch.

Ana Steelová, zvodkyňa!

Môj vták to patrične ocení, ďalej tvrdne. Ana sa načiahne dopredu, schmatne ma, zovrie okolo mňa dlaň. Cez zaťaté zuby syknem, privriem oči, vychutnávam si krásu okamihu.

Ako to, že mi zrazu nevadia dotyky?

Je to čudné, ale vôbec mi neprekážajú... Zakryjem jej ruku mojou a ukážem, čo má robiť. „Takto.“ Navigujem ju chrapľavým hlasom. Ana ma zovrie silnejšie a začne rukou pohybovať hore-dolu.

To je ono!

„Robíš to dobre, bejby.“

Pustím jej ruku a nechám, aby pokračovala. Privriem oči, poddám sa jej rytmu.

Božedobrý.

Čo je len na jej neskúsenosti také vzrušujúce? Možno je to preto, lebo to všetko robí prvý raz.

Znenazdania ma vezme do úst a silno vtiahne; jej jazyk je sladkou trýzňou.

Došľaka.

„Ouuú... Ana...“

Vťahuje viac a viac, oči jej planú ženskou prefíkanosťou. Je to jej odplata – oko za oko, zub za zub. Vyzerá neskutočne.

„Kriste,“ zastonám a privriem oči – nechcem, aby to prišlo rýchlo.

Ana ma i naďalej slastne mučí. Keď to už robí istejšie, prehnem boky a vtlačím sa jej hlbšie do úst.

Ako hlboko sa môžem dostať?

Je úžasne stimulujúce pozorovať ju. Schmatnem ju za vlasy a začnem sa venovať jej ústam. Ona sa rukami chytí mojich stehien.

„Ach. Bejby. Je... to... božské...“

Zuby má zakryté perami, ešte raz ma vtiahne.

„A-a-a-ch!!!“ zastonám. Rozmýšľam, ako hlboko mi dovolí. Jej ústa ma trýznia, zuby chránené perami ma parádne zovierajú. Chcem ešte viac. Bože. Ako ďaleko sa ešte dá?

Stretnú sa nám oči a ona zvraští tvár; v očiach sa jej zračí odhodlanie. Zhltne ma celého, až jej narazím o zadnú stenu hrdla.

Neskutočné.

„Anastasia, urobím sa ti do úst,“ varujem ju, lapajúc po dychu. „Ak to nechceš, okamžite prestaň.“ Znovu a znovu do nej vrážam, pozorujem, ako mi v jej ústach mizne vták a ako sa potom vynára. Ide o viac než erotiku. Už to nebude dlho trvať. Zrazu odhalí zuby, jemne ma stlačí, a potom ma... dorazí. Spravím jej to do hrdla, revem od rozkoše.

Došľaka.

Ťažko dýcham, totálne ma odzbrojila... Znovu a znovu...

Keď otvorím oči, Ana žiari hrdosťou.

A má prečo. Vyfajčila ma ukážkovo.

„Nenapína ťa?“ lapám po dychu, žasnem nad tým. „Kriste, Ana... Bolo to... Bolo to vynikajúce, skutočne vynikajúce. Aj keď – neočakávané. Zdá sa, že ma nikdy neprestaneš fascinovať...“ Pochvala za dobre odvedenú prácu.

Ale počkať, počkať. Bolo to vynikajúce, čo znamená, že možno nie je, koniec koncov, až taká neskúsená. „Už si to niekedy robila?“ pýtam sa, hoci ani neviem, či to chcem vedieť.

„Nie,“ povie. Je na to zjavne pyšná.

„To je dobre.“ Dúfam, že sa príliš neprezradím. „Teda ďalšie prvenstvo, slečna Steelová. Nuž, v orálnych zručnostiach vám dávam jednotku. A teraz poď, ideme do postele, dlhujem ti orgazmus.“

Vyštverám sa z vane trochu omámený, okolo pása si obmotám uterák. Uchopím ďalší, podržím ho pred vaňou a pomôžem Anastasii von. Zaviniem ju do uteráka, dostanem ju do pasce. Držím si ju pri tele, bozkávam ju – blúznivo ju bozkávam –, jazykom jej skúmam ústa.

Ochutnám v nich vlastný ejakulát. Vezmem jej hlavu do dlaní a bozk prehĺbim.

Chcem ju.

Chcem ju celú.

Chcem jej telo i dušu.

Chcem, aby bola mojou.

Hľadím jej do očí, má ich zasnené, zaprisahávam ju. „Anastasia, povedz áno.“

„Áno na čo?“ šepne.

„Áno na našu zmluvu. Že budeš mojou. Ana, prosím.“ Už dlho som takto neprosíkal. Znovu ju pobozkám, tak náruživo, ako viem. Chytím ju za ruku, pôsobí, akoby bola v mrákotách.

Omám ju ešte viac, Grey.

Keď sa dostaneme do spálne, pustím ju. „Dôveruješ mi?“ pýtam sa.

Prikývne.

„Poslušné dievčatko.“

Poslušné prekrásne dievčatko.

Zamierim do šatne, aby som si vybral kravatu. Keď sa k nej vrátim, stiahnem z nej uterák a pustím ho na zem. „Daj si pred seba ruky. Spolu.“

Oblizne si pery – predpokladám, že to spôsobila neistota –, potom mi ruky nastaví. Bez meškania jej kravatou zviažem zápästia a skontrolujem uzol. Áno. Pevný.

Ide sa na ďalší tréning, slečna Steelová.

Ako sa nadýchne, pootvorí pery. Je vzrušená.

Jemne ju potiahnem za oba vrkôčiky. „Vyzeráš v nich veľmi mlado.“ Ale to neznamená, že sa zastavím. Pustím na zem i svoj uterák. „Ach, Anastasia, čo ti len spraviť?“ uchopím ju za obe ruky a jemne ju poštuchnem k posteli. Stále ju však držím, aby nespadla. Keď už leží, ľahnem si vedľa nej, uchopím ju za zápästia a zdvihnem jej ich nad hlavu. „Drž ruky hore a nehýb nimi. Jasné?“

Naprázdno prehltne.

„Odpovedz mi.“

„Jasné – rukami nepohnem,“ povie zastretým hlasom.

„Poslušné dievčatko.“ Nemôžem si pomôcť a usmejem sa. Leží vedľa mňa, zápästia má zviazané, je bezbranná a je – moja.

Nie je to presne, ako chcem, ale dostávame sa tam.

Zohnem sa, zľahka ju pobozkám, dávam jej tým na vedomie, že ju budem bozkávať neustále.

Keď jej prejdem z uška do jamôčky pod krkom, odmení ma uznanlivým vzdychom. Zrazu si dá ruky dolu, obvinie mi ich okolo šije.

Nie, nie a nie – tak takto to nepôjde, slečna Steelová.

Nahnevane sa na ňu pozriem, ruky jej rázne zdvihnem nad hlavu. „Nehýb rukami, lebo budeme musieť začať odznovu.“

„Chcem sa ťa dotknúť,“ šepne.

„Viem.“ Lenže nemôžeš. „Nechaj si ruky nad hlavou.“

Pery má pootvorené, hruď sa jej dvíha s každým prudkým nádychom. Vzrušuje ju to.

Dobre.

Vezmem jej bradu do dlane a telo jej začnem posievať bozkami, postupujem nadol. Rukou jej pohladím prsia; mám nedočkavé, horúce pery. Jednou rukou ju pridržiavam na mieste, vzdávam hold jej bradavkám, jemne ich vťahujem, štípem, som nadšený z toho, ako pod mojimi dotykmi tvrdnú.

Zamrnčí a začne krútiť bokmi.

„Nehýb sa,“ varovne šepnem, ústa mám priložené k jej pokožke. Brucho jej posievam bozkami, jazykom preskúmavam, ako chutí jej pupok, aký je hlboký.

„Ach!“ zavzdychá a zamrví sa.

Budem ju musieť naučiť, ako sa nehýbať...

Zubami jej prejdem po koži. „Hm... Ste taká sladká, slečna Steelová.“ Nežne jej hryznem medzi pupok a chĺpky ohanbia, potom si jej sadnem medzi nohy. Schytím jej oba členky a doširoka ju roztiahnem. V takejto polohe – nahá, zraniteľná – je na ňu jedinečný pohľad. Držím jej ľavú nohu, zohnem koleno a priložím si jej prsty k perám. Keď to robím, pozorujem jej tvár. Každý prst pobozkám, potom jej zahrýzam do mäkkých poduštičiek.

Oči má široké, ústa pootvorené, striedavo sa menia z malého o na veľké O. Keď jej trochu viac hryznem do poduštičky na malíčku, ohne sa jej panva a zamraučí. Jazykom jej prejdem po priehlavku až k členku. Ako ju ďalej sladko trýznim, pevne zavrie oči, hlava sa jej krúti zboka nabok.

„Ach, prosím ťa, prosím,“ zaprosíka, keď do seba vtiahnem jej malíček a uhryznem ho.

„Ide o samé dobré veci, slečna Steelová,“ naťahujem ju.

Keď sa dopracujem ku kolienku, nepostojím, idem ďalej – lížem, vťahujem. A hryziem jej vnútornú stranu stehna. Zároveň jej rozťahujem nohy.

Anastasiu to šokuje, chveje sa, očakáva, že sa jej jazykom dotknem miestečka hore nad stehnami.

To teda nie, slečna Steelová... Na to je ešte priskoro.

Opäť sa sústredím na jej ľavú nohu, bozkávam i hryziem ju od kolena nahor, po vnútornej strane stehna.

Keď si napokon ľahnem medzi jej nohy, stuhne. Ruky však nezloží.

Poslušné dievčatko.

Nežne jej prejdem nosom hore-dolu po vulve.

Pod mojimi dotykmi sa začne zvíjať.

Prestanem. Musí sa naučiť nehýbať sa.

Dvíha hlavu, chce sa na mňa pozrieť.

„Viete vy, slečna Steelová, ako opojne voniate?“ Hľadíme si dlho do očí, potom jej nosom vojdem do chĺpkov na Venušinom pahorku a zhlboka vdýchnem. Vyvráti na posteli hlavu dozadu a zavzdychá.

Jemne jej fúknem do chĺpkov – hore-dolu. „To je super,“ zamumlem. Ubehlo už veľa času, odkedy som sa takto zblízka, takto intímne pozeral na chĺpky Venušinho pahorka. Nežne za ne potiahnem. „Možno to budeme takto robievať.“

Hoci – pri hre s voskom to asi nebude fungovať...

„Ach, prosím, prosím,“ úpenlivo žobroní.

„Hm, páči sa mi, keď ma prosíš, Ana.“

Zastená.

„Oko za oko, zub za zub nie je obvykle môj štýl, slečna Steelová,“ šepnem, dotýkajúc sa jej tela. „Lenže vy ste ma dnes uspokojili, začo by som vás mal odmeniť.“ A pri tých slovách jej chytím stehná, otvorím si ju a jazykom jej začnem nenáhlivo krúžiť okolo klitorisu.

Vykríkne, nadvihne sa.

Neprestávam. Môj jazyk nepozná zmilovanie. Stuhnú jej nohy, napnú sa jej prsty.

Ach bože, už k tomu nemá ďaleko – pomaly do nej vtláčam prostredník.

Je vlhká.

Vlhká a nedočkavá.

„Ach, bejby. Milujem, keď kvôli mne takto zvlhneš.“ Začnem krútiť prst v smere hodinových ručičiek, rozťahujem ju. Jazykom jej naďalej sladko trýznim klitoris, do nemoty. Stuhne. Keď ju napokon zaplaví vlna rozkoše, kričí.

To je ono...

Vstanem a schmatnem kondóm. Nasadím si ho a pomaly do nej vniknem.

Nebesá, to je ale pocit.

„Aké je to?“ skontrolujem.

„Fajn. Dobré.“ Má zachrípnutý hlas.

Ach... Začnem sa pohybovať, opájam sa pocitom, že ju cítim okolo seba, že je podo mnou. Strácam sa v tejto žene znovu a znovu, rýchlejšie a rýchlejšie. Chcem, aby opäť vyvrcholila.

Chcem, aby sa ukojila.

Chcem, aby bola šťastná.

Ana napokon ešte raz znehybnie a zamraučí.

„No tak, bejby, urob sa, sprav mi radosť,“ dýchnem cez zovreté zuby a Ana vybuchne.

„Vďakabohu!“ zvolám a i ja dosiahnem vrchol, nájdem sladký pokoj. Klesnem na ňu, chvíľu tam pobudnem, obdivujem, aká je hebká. Pohne rukami, objíme ma okolo šije, no keďže je zviazaná, nevie sa ma dotknúť.

Zhlboka sa nadýchnem, prenesiem váhu na ramená a hľadím na ňu v úžase.

„Vidíš, ako nám to spolu krásne ide? Ak sa mi podvolíš, bude to ešte lepšie, to mi ver, Anastasia – zavediem ťa na miesta, o ktorých nemáš ani poňatia, že jestvujú.“ Dotkneme sa čelami a ja privriem oči.

Prosím, Ana, povedz áno.

Pred dverami začujeme hlasy.

Čo to je, dopekla?

Taylor s Grace...

„Dočerta, moja matka!“

Keď sa z nej vytiahnem, Ana sa schúli do klbka.

Vyleziem z postele a kondóm hodím do koša na odpadky.

Čo tu, dopekla, robí moja matka?

Vďakabohu, Taylor ju zabáva. Nuž, mamička sa čochvíľa prekvapí. Ana leží na posteli dolu tvárou. „No tak, poď už, musíme sa obliecť – ak sa teda chceš zoznámiť s mojou matkou.“ Usmejem sa na ňu, natiahnem si džínsy. Vyzerá na zjedenie.

„Christian, nemôžem sa pohnúť,“ protestuje, no aj ona sa zubí.

Zohnem sa, odviažem ju a bozkám na čelo.

Moja matka bude nepochybne nadšená.

„Ďalšie prvenstvo,“ šepnem. Musím sa pritom usmievať.

„Nemám tu čisté šaty.“

Vkĺznem do trička. Keď sa obrátim, Ana sedí na posteli a objíma si kolená. „Možno by som mala ostať tu.“

„To teda nie,“ poviem varovným hlasom. „Môžeš si na seba hodiť niečo z mojich vecí.“

Robí mi radosť, keď má oblečené niečo moje.

V tvári jej čítam sklamanie.

„Anastasia, môžeš mať na sebe hoci aj vrece, budeš vyzerať úžasne. Prosím ťa, už sa tým netráp. Chcem, aby si sa zoznámila s mojou matkou. Obleč sa teda. Ja ju zatiaľ upokojím. Prídeš za nami o päť minút, inak sa vrátim a vyvlečiem ťa von. A bude mi jedno v čom. Tričká mám tu v bielizníku, košele tam v šatni. Poslúž si.“

Rozšíria sa jej oči.

Áno, drahá, myslím to celkom vážne.

Varovne sa na ňu zahľadím. Otvorím dvere a vyjdem pohľadať matku.

Grace stojí v chodbe oproti dverám do foyeru a rozpráva sa s Taylorom. Keď ma zbadá, rozjasní sa jej tvár. „Miláčik, netušila som, že by si mohol mať spoločnosť,“ zvolá, vyzerá, že je v rozpakoch.

„Ahoj, mama.“ Pobozkám jej nastavené líce. „Vybavím to s matkou tu,“ poviem Taylorovi.

„Áno, pán Grey,“ prikývne Taylor. Pôsobí podráždene, vracia sa do kancelárie.

„Ďakujem, Taylor,“ zavolá za ním Grace. Potom obráti všetku pozornosť na mňa. „Vybavíš to so mnou?“ povie s výčitkou v hlase. „Bola som v centre na nákupoch a napadlo mi skočiť k tebe na kávu.“ Spraví pauzu. „Keby som bola vedela, že nie si sám...“ Pokrčí plecami, ako to robievajú malé dievčatká.

Často si ku mne zvykla takto odskočiť, a vždy bola u mňa nejaká žena... Rozdiel je len v tom, že o nej matka nevedela.

„Hneď príde. Ona...“ začnem, chcem to matke uľahčiť. „Nechceš si sadnúť?“ Mávnem smerom k pohovke.

„Ona?“

„Áno, mama, ona.“ Snažím sa nezasmiať, hovorím to sucho. Grace sa prechádza po obývačke, už nič nevraví. Tentoraz.

„Vidím, že si raňajkoval,“ zisťuje, prezerajúc si neumyté panvice.

„Dáš si kávu?“

„Nie. Ďakujem, miláčik.“ Sadne si. „Zoznámim sa s tvojou... s tvojou priateľkou, a potom pôjdem. Nechcem ťa ďalej vyrušovať. Myslela som si, že ťa nájdem zarezávať v pracovni. Pracuješ príliš veľa, miláčik. Dúfala som, že by som ťa mohla z nej vytiahnuť.“ Keď si k nej prisadnem, skoro to vyzerá, že sa chce ospravedlňovať.

„Žiadne strachy.“ Jej reakcia ma poriadne pobaví. „Prečo nie si dnes ráno v kostole?“

„Carrick musel ísť do práce, takže sme si mysleli, že pôjdeme na večernú omšu. Asi by som chcela veľa, keby som sa ťa spýtala, či by si sa k nám nepripojil...“

Cynicky, opovržlivo zdvihnem obočie. „Mama, vieš predsa, že na omše nechodím.“

Boh a ja sme sa jeden k druhému obrátili chrbtom. A to už dávno.

Matka si povzdychne. V tom okamihu sa zjaví Anastasia. Má na sebe vlastné šaty, placho stojí vo dverách. Napätie medzi matkou a synom hneď zmizne. Odľahne mi. „Tak a tu ju máme.“

Grace sa obráti a vstane.

„Mama, toto je Anastasia Steelová. Anastasia, toto je Grace Trevelyanová-Greyová.“

Potrasú si rukami.

„Som veľmi rada, že vás spoznávam,“ vraví Grace. Na môj vkus je v jej hlase príliš veľa entuziazmu.

„Doktorka Trevelyanová-Greyová,“ povie Ana zdvorilo.

„Volajte ma Grace,“ povie matka, je odrazu prívetivá a neformálna.

No teda... Takto skoro?

Grace pokračuje: „Zvyčajne ma volajú Doktorka Trevelyanová, pani Greyová je moja svokra.“ Žmurkne na Anu a posadí sa. Ja na Anu mávnem a potľapkám vankúš vedľa seba. Podíde ku mne a prisadne si.

„Takže, ako ste sa vy dvaja zoznámili?“ pýta sa Grace.

„Anastasia ma prišla vyspovedať – išlo o interview pre vysokoškolský časopis na WSU. Tento týždeň tam budem na promóciách rozdávať diplomy.“

„Takže vy tento týždeň promujete?“ Grace sa celá rozžiari.

„Áno.“

Ane sa rozzvoní mobil. Ospravedlní sa, hovor preberie.

„Budem mať úvodnú reč,“ poviem Grace, no sústreďujem sa na Anu.

Kto to len môže byť?

„Pozri, José, teraz nie je vhodná chvíľa,“ začujem, ako vraví Ana.

Ten posratý fotograf. Čo len chce?

„Nechala som Elliotovi odkaz, potom som však zistila, že je v Portlande. Nevidela som ho od minulého týždňa,“ vraví Grace.

Ana zavesí.

Ako sa k nám Ana blíži, Grace pokračuje: „... a Elliot mi zavolal. Povedal, že si v meste – miláčik, nevidela som ťa už dva týždne.“

„Elliot to vedel?“ poznamenám.

Čo len ten fotograf zas chce?

„Myslela som, že by sme sa mohli spolu naobedovať. Ale vidím, že máš iné plány. No a ja ti ich nechcem narušiť.“ Grace vstane. Tentoraz som jej vďačný za intuíciu, za to, že situáciu pochopila. Aj teraz mi nastaví líce. Dám jej bozk na rozlúčku.

„Musím zaviezť Anastasiu späť do Portlandu.“

„Samozrejme, miláčik.“ Grace sa na Anu zoširoka usmeje. Ak sa nemýlim, v jej úsmeve badať i vďačnosť.

Irituje ma to.

„Anastasia, bolo mi veľkým potešením.“ Grace celá žiari, chytá Anu za ruku. „Veľmi dúfam, že sa opäť stretneme.“

„Pani Greyová?“ Na prahu izby sa zjaví Taylor.

„Ďakujem, Taylor,“ odvetí Grace a on ju cez dvojité dvere vyprevadí z izby do foyeru.

Nuž teda – zaujímavé.

Matka si vždy myslela, že som gay. No keďže vždy rešpektovala moje súkromie, nikdy sa ma na to nespýtala.

Tak, teraz vie, že nie som.

Ana sa pohráva so spodnou perou, zjavne je nesvoja... Oprávnene.

„Takže ti volal ten fotograf?“ poviem nevľúdne.

„Áno.“

„Čo chcel?“

„Chcel sa len ospravedlniť. Za ten... veď vieš – za piatok.“

„Aha.“ Možno si znovu brúsi zuby na Anu. Nepoteší ma to.

Taylor si odkašle. „Pán Grey, vyskytol sa problém s tou dopravou do Darfuru.“

Doriti. To mám za to, že som si ráno neskontroloval e-mail. Mal som plnú hlavu Any.

„Charlie Tango je späť na Boeing Field?“ pýtam sa Taylora.

„Áno, pane.“

Taylor sa s Anou rozlúči kývnutím hlavy. „Slečna Steelová.“

Ana sa naňho zoširoka usmeje. Taylor odchádza.

„Žije tu? Taylor?“ pýta sa Ana.

„Áno.“

Zamierim do kuchyne, zdvihnem telefón a narýchlo skontrolujem e-mail. Mám od Ros označenú správu a zopár esemesiek. Okamžite jej volám.

„Ros, o čo ide?“

„Christian, ahoj. Odpoveď z Darfuru nie je priaznivá. Nie sú schopní garantovať, že náklad a posádka budú v bezpečí. A ministerstvo zahraničných vecí nie je ochotné zásielku potravín odobriť bez toho, aby ich kryla nevládna organizácia.“

Došľaka s tým.

„Ani jednu posádku nevystavím riziku.“ To Ros vie.

„Mohli by sme do toho zapojiť žoldnierov,“ vraví.

„Nie, zruš–“

„Ale tá cena...“ zaprotestuje.

„Namiesto lode použijeme lietadlo.“

„Vedela som, že to povieš, Christian. Mám pripravený plán. Nebude to však lacné. Kontajnery môžu zatiaľ ísť z Filadelfie do Rotterdamu. Naložíme ich tam. To je všetko.“

„Dobre.“ Položím. Trochu viac podpory z ministerstva zahraničných vecí by neuškodilo. Rozhodnem sa, že zavolám Blandina a ešte to s ním preberiem.

Obrátim pozornosť späť na slečnu Steelovú, ktorá je v obývačke a díva sa na mňa s úzkosťou v tvári. Musíme sa vrátiť k našim veciam.

Áno. K zmluve. Ďalší krok vo vyjednávaní.

V študovni zhromaždím doklady, čo mám na stole, a napchám ich do hrubej hnedej obálky.

Ana je stále tam, kde som ju zanechal – v obývačke. Možno premýšľa o tom fotografovi... Moja nálada je v keli.

„Toto je tá zmluva.“ Zdvihnem obálku. „Prečítaj si ju, rozdebatujeme to budúci víkend. Možno by si si mohla o tom pár vecí zistiť, aby si vedela, čo to znamená...“ Prejde očami od hrubej hnedej obálky na mňa, v tvári je celá biela. „Samozrejme, ak súhlasíš. Veľmi dúfam, že áno,“ dodám.

„Pár vecí zistiť?“

„Neverila by si, čo všetko môžeš nájsť na internete.“

Zvraští obočie.

„Čo je?“ pýtam sa.

„Nemám počítač. Zväčša robím na počítačoch v škole. Možno by som mohla použiť Katin laptop.“

Nemá počítač? Ako je možné, že študentka nemá počítač? Je na tom Anastasia až tak zle? Podám jej obálku. „Počítač ti, pravdaže, požičiam. Zober si veci, vraciame sa do Portlandu. Cestou sa naobedujeme. Idem sa obliecť.“

„Len si ešte niekam zavolám,“ povie. Má nežný, váhavý hlas.

„Tomu fotografovi?“ šteknem. Ane sa v tvári zračí vina.

Dopekla! „Nerád sa delím, slečna Steelová. Pamätajte si to.“ Vybehnem z izby skôr, než poviem dačo nepríjemné.

Žeby mu bola predtým zavesila?

Alebo ma len používa, aby si mohla začať s ním?

Došľaka.

Čo ak ide o prachy? Táto dedukcia ma deprimuje... Ale veď Ana nepôsobí ako zlatokopka. Dosť rázne predsa odmietla môj návrh kupovať jej oblečenie. Vyzlečiem si džínsy, dám si boxerky. Kravata značky Brioni je na zemi. Zohnem sa a zdvihnem ju.

Zdalo sa, že sa jej páčilo, keď som ju zviazal... Máš teda nádej, Grey. Nádej...

Kravatu, čo som zdvihol, a dve ďalšie vopchám do cestovnej tašky spolu s ponožkami, so spodnou bielizňou a kondómami.

Čo to len vystrájaš?

Hlboko vo vnútri však viem, že strávim v Heathmane celý budúci týždeň... Aby som jej bol nablízku. Pripravím dva obleky a nejaké košele – Taylor mi ich môže priniesť koncom týždňa. Jednu košeľu potrebujem na promočnú slávnosť.

Vkĺznem do čistých džínsov a schmatnem koženú bundu. Cinkne mi telefón. Esemeska od Elliota.

Dnes sa vraciam Tvojím autom.

Dúfam, že Ti to nedodrbe plány.

Odpovedám.

Nie. O chvíľu sa vraciam do Portlandu.

Keď dorazíš, daj vedieť Taylorovi.

Spojím sa s Taylorom cez interný telefónny systém.

„Pán Grey?“

„Elliot berie esvéčko späť. Niekedy popoludní. Dovezte mi ho zajtra do Portlandu. Až do promočnej slávnosti budem v Heathmane. Nechal som vám tu zopár vecí. Aj tie mi prineste.“

„Áno, pane.“

„A nech je k dispozícii aj Audi. Možno budem potrebovať A3 skôr, než som myslel.“

„Už je pripravené, pán Grey.“

„Ach tak... Dobre, ďakujem.“

O auto je už postarané, teraz musím vyriešiť počítač. Zavolám Barneymu, predpokladám, že je v kancelárii a že budem mať poruke pekný, moderný počítač.

„Pán Grey?“ odpovie.

„Čo robíte v kancelárii, Barney? Je nedeľa.“

„Pracujem na dizajne toho tabletu. Tá vec s fotovoltickou bunkou mi nedá spávať.“

„Potrebujete byť aj s rodinou.“

Barney sa zasmeje – noblesný chlapík. „Čo pre vás môžem urobiť, pán Grey?“

„Máte nové laptopy?“

„Mám tu dva. Od Apple.“

„Výborne. Jeden z nich potrebujem.“

„Samozrejme.“

„Môžete ho nastaviť, aby tam bol e-mail pre Anastasiu Steelovú? Laptop je pre ňu.“

„Ako sa to píše? Steelová?“

„S.T.E.E.L.O.V.Á.“

„Ďakujem.“

„Super. Andrea sa vám dnes ozve kvôli doručeniu laptopu.“

„Samozrejme, pán Grey.“

„Ďakujem, Barney. A – choďte už domov.“

„Áno, pane.“

Pošlem Andrei esemesku s inštrukciami, aby nechala laptop doručiť na Aninu domácu adresu. Potom sa vrátim do obývačky. Ana sedí na pohovke, pohráva sa s prstami. Opatrne sa na mňa zahľadí, potom vstane.

„Pripravená?“ pýtam sa.

Prikývne.

Taylor sa vynorí z kancelárie. „Takže zajtra,“ poviem mu.

„Áno, pane. Ktoré auto si beriete, pane?“

„R8.“

„Šťastnú cestu, pán Grey. Slečna Steelová,“ povie Taylor, keď nám otvorí dvere na foyeri. Čakáme na výťah, Ana sa vedľa mňa mrví, zuby má zaborené v šťavnatej spodnej pere.

Spomeniem si, keď ich mala na mojom vtákovi.

„No čo je, Anastasia?“ pýtam sa a nahnem sa k nej. Potiahnem ju za bradu. „Prestaň si hrýzť peru. Inak ťa pretiahnem vo výťahu a bude mi jedno, kto nastúpi,“ zahromžím.

Šokuje ju to; aspoň myslím. Hoci, prečo by malo? Po tom, čo sme spolu robili... Zlepší sa mi nálada.

„Christian, mám problém,“ povie.

„Naozaj?“

Vo výťahu stlačím gombík do garáže.

„N-nuž,“ neisto zakokce, potom sa vystrie. „Musím sa pozhovárať s Kate. Mám toľko otázok, pokiaľ ide o sex, lenže teba sa na ne pýtať nemôžem. Si predsa v epicentre toho všetkého. Keďže chceš, aby som robila také veci... Ako budem potom vedieť...?“ Nato sa zháči, asi zvažuje slová. „Vôbec sa nemám na čo odvolať.“

Ach bože, znovu s tým začína. Už sme to predsa prebrali. Nechcem, aby sa o tom s niekým zhovárala. Podpísala DOM. Lenže znovu sa na to pýta. Musí to byť pre ňu dôležité. „Ak teda musíš, pozhováraj sa s ňou. Ale daj pozor, aby nič nepovedala Elliotovi.“

„To by nespravila. Ani ja by som ti nepovedala nič, čo mi ona povie o Elliotovi – ak mi teda vôbec niečo povie,“ vraví rozhodne.

Pripomeniem jej, že o Elliotov sexuálny život sa nezaujímam, ale súhlasím, že môže Kate povedať, čo sme robili, no nič viac. Ak by sa jej spolubývajúca dozvedela o mojich skutočných zámeroch, dostala by ma do chúlostivej situácie.

„Okej,“ povie Ana a zoširoka sa usmeje.

„Čím skôr sa mi podvolíš, tým lepšie. Potom môžeme s týmto prestať.“

„S čím s týmto?“

„S tvojím vzdorom.“ Rýchlo ju bozkám. Cítiť jej pery na mojich je božské.

„Pekné auto,“ povie, keď v podzemných garážach kráčame k R8.

„Viem.“ Nakrátko sa na ňu zazubím a ona ma odmení ďalším úsmevom. Potom vyvráti oči. Otvorím jej dvere, rozjímam, či by som nemal povedať niečo na margo prevracania očí.

„Takže, aké je to auto?“ pýta sa, keď si sadnem za volant.

„Audi R8 Spyder. Je nádherný deň, môžeme si stiahnuť strechu. Mám tu niekde bejzbalovú čiapku. Vlastne, mali by tam byť dve.“

Zapnem motor, dám dolu strechu a Bruce Springsteen – Boss – zaplní kabínu. „Brucea jednoducho musíš milovať.“ Zazubím sa na Anu a vyrazím na R8, unášam ho z bezpečia garáže.

Bojujeme s dopravou na diaľnici I-5, smerujeme k Portlandu. Ana je ticho, počúva hudbu, uprene sa díva z okna. Jej výraz je takmer nečitateľný – má na nose obrovské slnečné okuliare Wayfarer a mne výhľad trochu zastiera fanúšikovská čiapka klubu Mariners. Ako uháňame popri Boeing Field, sviští okolo nás vietor.

Tento víkend sa zatiaľ vyvinul dosť neočakávane. Hoci – čo som vlastne očakával? Myslel som, že sa spolu navečeriame, rozdebatujeme zmluvu... A potom čo? Trtkačke sa vyhnúť asi nedalo.

Hodím na ňu kradmý pohľad.

Áno... Znovu mám chuť pretiahnuť ju.

Kiežby som vedel, čo si myslí. Veľa toho síce neprezradí, no voľačo som sa o nej predsa len naučil. Navzdory vlastnej neskúsenosti je ochotná učiť sa. Kto by si len pomyslel, že pod tým plachým zovňajškom sa skrýva duša morskej panny? Predstavím si Anine pery okolo môjho vtáka a potlačím vzdych.

Presne... Je viac ako ochotná.

Je to vzrušujúca perspektíva.

Dúfam, že sa stretneme skôr, než príde pred víkendom.

Ešte aj teraz by som sa jej strašne rád dotkol. Načiahnem sa, položím jej ruku na koleno.

„Hladná?“

„Ani nie,“ odvetí tlmeným hlasom.

To je už trochu únavné – to isté stále dokola.

„Musíš jesť, Anastasia. Poznám fantastické miesto. Pri Olympii. Tam postojíme.“

Cuisine Sauvage je neveľké, plné dvojíc a rodiniek, čo namiesto neskorých raňajok chodia na skorý nedeľný obed. Držíme sa za ruky a kráčame za hosteskou, ktorá nás vedie k nášmu stolu. Naposledy som tu bol s Elenou. Rozmýšľam, čo by asi povedala na Anastasiu.

„Už som tu dávno nebol. Tu si vybrať nemôžeme – pripravia nám, čo ulovili alebo nazbierali,“ poviem, robím pritom grimasy, predstieram zdesenie. Ana sa smeje.

Prečo sa cítim ako kráľ, keď sa mi ju podarí rozosmiať?

„Dva poháre Pinot Grigio,“ objednám u čašníčky, ktorá sa na mňa zubí spod krátkej blond ofiny. Vyruší ma to.

Ana zvraští obočie.

„Čo je?“ pýtam sa, rozmýšľam, či dôvodom jej nepokoja môže byť aj príliš aktívna čašníčka.

„Chcela som diétnu kolu.“

Prečo si to teda nepovedala? Zvraštím obočie. „Majú tu veľmi dobrý Pinot Grigio. Bude sa hodiť k jedlu, nech si dáme čokoľvek.“

„Nech si dáme čokoľvek?“ pýta sa, od neistoty vypúli oči.

„Áno.“ Obdarujem ju megawattovým úsmevom, aby som si to u nej vyžehlil – že si nemohla objednať, čo chcela. Jednoducho nie som zvyknutý pýtať sa...

„Mame si sa páčila,“ dodám. Dúfam, že ju tým poteším. Dobre si pamätám Gracinu reakciu na Anu.

„Naozaj?“ pýta sa, vyzerá polichotená.

„Samozrejme. Vždy si myslela, že som gay.“

„Prečo?“

„Pretože ma nikdy nevidela s dievčaťom.“

„Ani s jednou z tých pätnástich?“

„Pamätáš si dobre. Nie, ani s jednou z tých pätnástich.“

„Ach...“

Presne... len ty, bejby. Je to znepokojivá predstava.

„Vidíš, Anastasia. Aj pre mňa to bol víkend plný vecí, ktoré som robil prvý raz.“

„Naozaj?“

„Nikdy som s nikým nespal, nikdy som nesexoval vo vlastnej posteli, nikdy som neletel s dievčaťom v Charlie Tango, nikdy som žiadnu ženu nepredstavil svojej mame. Čo to len so mnou robíš, Anastasia?“

Presne tak – čo to len so mnou robíš? Nespoznávam sa.

Čašníčka nám prinesie chladené víno, čo sme si vybrali. Ana si bez otáľania uchlipne. Stále sa na mňa díva, má jasné oči. „Tento víkend sa mi naozaj páčil,“ vraví, v hlase jej badať skromné nadšenie. To isté platí i o mne. Uvedomím si, že je to už hodná chvíľa, odkedy som si poriadne užil víkendu... Odkedy sme sa rozišli so Susannou. Poviem to Anastasii.

„Čo je to vanilkový sex?“ pýta sa.

Na jej spontánnej otázke, ako i na dramatickej zmene témy sa zasmejem.

„Je to jednoducho normálny sex, Anastasia. Bez hračiek, bez špeciálnych doplnkov či zvláštnych praktík.“ Myknem plecom. „Veď vieš... Či vlastne, viem, viem – nemôžeš. Ale znamená to asi toľko.“

„Ach tak,“ povie, pôsobí trochu zronene.

A teraz čo?

Čašníčka nás vyruší, ako pred nás stavia dve misky s niečím zeleným. „Žihľavová polievka,“ oznámi a dôležito odpochoduje do kuchyne. Pozrieme sa jeden na druhého, potom na polievku. Rýchlo ochutnáme. Je vynikajúca. Ana sa zachichoce nad mojím prehnaným výrazom úľavy.

„To je príjemný zvuk,“ poviem nežne.

„Prečo si nikdy predtým nemal vanilkový sex? Vždy si robil tie veci, čo robievaš teraz?“ Stále je zvedavá... Ako vždy.

„V podstate áno.“ A potom rozmýšľam, či by som jej k tomu nemal povedať viac. Z celej duše chcem, aby bola ku mne úprimná. Chcem, aby mi dôverovala. Zvyčajne nevravím, čo si myslím. Ale teraz usúdim, že jej môžem dôverovať, a tak jej to poviem. Veľmi starostlivo však vážim slová.

„Istá priateľka mojej matky ma zviedla, keď som mal pätnásť.“

„Ach bože.“ Ana sa zasekne s lyžičkou na polceste medzi miskou a ústami.

„Mala nesmierne vyhranené chúťky. Bol som jej podriadeným šesť rokov.“

„Ach...“ hlesne.

„Takže viem, v čom to väzí, Anastasia.“ Viac než si myslíš. „Nemal som bežné zasvätenie do sexu.“ Nezniesol som dotyk druhého. Stále ho neznesiem.

Čakám, čo ona na to, no Ana len ďalej chlípe polievku, nepochybne prelúskava útržok informácie, ktorú som jej práve poskytol. „Takže na škole si s nikým nechodil?“ spýta sa ma, keď doje.

„Nie.“

Čašníčka nás vyruší, keď príde odniesť prázdne misky. Ana čaká, kým odíde. Potom sa spýta: „Prečo?“

„Naozaj to chceš vedieť?“

„Áno.“

„Nemal som záujem. Ona bola všetkým, čo som chcel, čo som potreboval. Okrem toho by ma bola za to prizabila.“

Ana niekoľkokrát zažmurká, keď to spracováva. „Takže, keď šlo o priateľku tvojej matky, aká bola stará?“

„Dosť stará na to, aby čosi takéto nevyparatila.“

„Stále sa s ňou vídaš?“ Ana sa zdá šokovaná.

„Áno.“

„A stále... ehm...“ Je červená ako rak, kútiky úst má obrátené nadol.

„Nie,“ poviem rýchlo. Nechcem, aby nadobudla nesprávnu predstavu o mojom vzťahu s Elenou. „Sme veľmi dobrí priatelia,“ uistím ju.

„Ach tak. A vie to tvoja matka?“

„Samozrejme, že nie.“

Matka by ma zahlušila. A Elena tiež.

Čašníčka sa vráti s hlavným chodom: divina. Ana si poriadne chlipne z vína. „Ale nebol si jej stále k dispozícii, však?“ Jedlo ignoruje.

„Nuž, bol som, aj keď sme spolu neboli neprestajne. Bolo to... náročné. Koniec koncov, bol som stále na škole, potom som šiel na vysokú. A teraz jedz, Anastasia.“

„Naozaj nie som hladná, Christian.“

Zúžim oči. „Jedz.“ Vravím to potichu, snažím sa ovládať.

„Daj mi trochu času,“ povie tak ticho, ako som to povedal ja.

S čím má problém? S Elenou?

„Dobre teda,“ prestanem odporovať. Rozmýšľam, či som jej nepovedal príliš veľa. Dám si do úst kúsok diviny.

Ana konečne uchopí príbor a pustí sa do jedla.

Dobre.

„Takto bude teda vyzerať náš... ehm, vzťah?“ pýta sa. „Že ma budeš neustále dirigovať?“ Študuje tanier s jedlom, čo má pred sebou.

„Áno.“

„Aha.“ Prehodí si chvost dozadu.

„A čo viac, sama to budeš odo mňa chcieť.“

„To je dôležité rozhodnutie,“ povie.

„Áno, viem.“ Privriem oči. Chcem ísť do toho s Anou viac než kedykoľvek predtým. Čo môžem povedať, aby som ju presvedčil, že to má vyskúšať?

„Anastasia, musíš sa riadiť vlastnou intuíciou. Niečo si o tom naštuduj, prečítaj si zmluvu. Rád s tebou preberiem ktorýkoľvek aspekt. Budem v Portlande do piatka, ak by si sa chcela o tom pozhovárať skôr. Zavolaj mi – možno by sme sa mohli spolu navečerať, trebárs v stredu, čo povieš? Naozaj chcem, aby to fungovalo. Popravde som ešte nikdy nič nechcel tak veľmi ako toto.“

Pozrime sa. Aký príhovor, Grey. Ide azda o pozvanie na rande?

„Čo sa stalo s tými pätnástimi?“ pýta sa.

„To je rôzne. Ak to mám zhrnúť, vždy to stroskotalo na nezlučiteľnosti.“

„A myslíš, že my dvaja sme zlučiteľní?“

„Áno.“

Aspoň dúfam...

„Takže už sa so žiadnou z tých žien nestretávaš?“

„Nie, Anastasia, nestretávam. Vo vzťahoch som monogamný.“

„Aha.“

„Čo-to si o tom naštuduj, Ana.“

Zloží nôž a vidličku, čím naznačí, že dojedla.

„A to je všetko? Viac už nezješ?“

Prikývne, položí si ruky do lona a ústa sa jej skrútia v tvrdohlavej grimase... A mne je jasné, že presviedčať ju, aby po nej ostal prázdny tanier, by bolo nad ľudské sily. Niet divu, že je taká šťúpla. Na jej stravovacích návykoch budeme musieť popracovať. Ak sa teda rozhodne stať mojou. Pokračujem v jedení, Ana ku mne podchvíľou vzhliadne, líca jej zaplavuje pozvoľná červeň.

Ach, o čo ide tentoraz?

„Neviem, čo by som za to dal, keby som vedel, čo si v tejto chvíli myslíš.“ Je mi jasné, že myslí na sex. „Budem hádať,“ naťahujem ju.

„Som rada, že mi nevieš čítať myšlienky.“

„Myšlienky nie, Anastasia, ale telo áno. Tvoje telo odvčera poznám celkom dobre.“ Zazubím sa na ňu ako vlk a poprosím o účet.

Keď odchádzame, jej ruka je pevne v mojej. Nič nevraví, zdá sa stratená vo vlastných úvahách, a to celou cestou do Vancouveru. Veď som ju zavalil toľkými otázkami; má teda o čom premýšľať.

Musím však povedať, že aj ona navodila mnoho tém na rozmýšľanie.

Pôjde do toho so mnou?

Dočerta, pevne verím, že áno.

Keď k nej dorazíme, je ešte vidno, aj keď slnko už zapadá za horizont a zalieva Mount St. Helens ružovým a perlovým svetlom. Ana s Kate žijú na malebnom miestečku s úžasným výhľadom.

„Nepôjdeš ďalej?“ pýta sa, keď vypnem motor.

„Nie. Musím pracovať.“ Viem, že ak jej pozvanie prijmem, prekročím hranicu, ktorú nechcem prekročiť. Nie som typom chalana na randenie – a nechcem jej dať planú nádej o vzťahu, ktorý so mnou bude mať.

Pôsobí sklamane, ohrdnuto. Pozerá sa inam.

Nechce, aby som odišiel.

Ponížilo ju to. Načiahnem sa a vezmem jej ruku. Začnem jej bozkávať hánky, dúfam, že tým aspoň čiastočne napravím odmietnutie.

„Ďakujem za tento víkend, Anastasia. Bolo to... Bolo to najlepšie na svete.“ Obráti ku mne oči, žiaria. „Teda v stredu?“ pokračujem. „Vyzdvihnem ťa v práci alebo kdekoľvek inde...“

„Teda v stredu,“ povie. Nádej v jej hlase ma uvedie do rozpakov.

Doriti. Ale veď nejde o rande...

Znovu jej pobozkám ruku, vyštverám sa z auta a idem jej otvoriť dvere. Musím odtiaľto čím prv vypadnúť, inak spravím dačo, čo by som mohol neskôr ľutovať.

Keď vystúpi z auta, trochu sa vzchopí. Pôsobí inak než pred chvíľou. Pochoduje k vchodovým dverám, no nepríde ani ku schodom a náhle sa zvrtne. „Ach, mimochodom, mám na sebe tvoju spodnú bielizeň,“ povie triumfálne a potiahne sa za pás, aby som videl nápisy „Polo“ a „Ralph“, čo jej vytŕčajú z džínsov.

No teda – ukradla mi spodnú bielizeň!

Ohromí ma to. Na okamih ju chcem šialene vidieť vo vlastných boxerkách... A v ničom inom len v nich.

Pohodí hlavou dozadu, až sa jej roztancujú vlasy. Dôležito vojde do bytu, zanechávajúc ma na obrubníku ako blázna.

Pokrútim hlavou, vrátim sa do auta a ako štartujem, nemôžem si pomôcť a zubím sa sám na seba – tá mi ale dala...

Verím, že povie áno.

Skončím prácu a uchlipnem si z vínka Sancerre, ktoré mi priniesla tá tmavoočka z hotelovej služby. Prezeranie e-mailov, a ak treba, písanie odpovedí uvítam. Odvádza mi to pozornosť od myšlienok na Anu. Momentálne som príjemne unavený. Je to vďaka päťhodinovej práci? Alebo vari vďaka sexu včera v noci a dnes ráno? Spomienky na zvodnú slečnu Steelovú mi zaplavia myseľ: vidím ju v Charlie Tango, vo svojej posteli, v kúpeľni, vidím ju, ako mi tancuje po kuchyni. Pomyslím si, že všetko sa to začalo tu v piatok... A že teraz uvažuje o mojom návrhu...

Prečítala si už zmluvu? Spraví si domácu úlohu?

Znovu si skontrolujem telefón, či náhodou nemám esemesku alebo zmeškaný hovor. Samozrejme, nenájdem nič.

Bude súhlasiť?

Dúfam, že áno...

Andrea mi poslala Aninu novú e-mailovú adresu a uistila ma, že laptop dorazí zajtra ráno. Vzhľadom na tieto informácie, naklepkám nasledujúci e-mail.

Od: Christian Grey

Predmet: Tvoj nový počítač

Dátum: 22. mája 2011, 23.15

Komu: Anastasia Steelová

Vážená slečna Steelová,

dúfam, že ste sa dobre vyspali. Verím, že tento laptop patrične využijete – v zmysle našich rozhovorov.

Teším sa na večeru v stredu.

Ak budete mať otázky ešte predtým, rád ich e-mailom zodpoviem.

Christian Grey

Výkonný riaditeľ Grey Enterprises Holdings, s. r. o.

E-mail sa mi nevráti, takže adresa funguje. Rozmýšľam, ako Ana ráno zareaguje, keď si správu prečíta. Dúfam, že sa jej laptop páči. Pravdepodobne sa to dozviem zajtra. Vezmem si rozčítanú vec a uvelebím sa na pohovke. Je to kniha. Napísali ju dvaja renomovaní ekonómovia, ktorí skúmajú, prečo chudobní ľudia rozmýšľajú a správajú sa tak, ako rozmýšľajú a správajú sa. Prepadne ma predstava mladej ženy, ako si kefuje dlhé tmavé vlasy. Vidím, ako jej žiaria vo svetle popukaného žltého obloka. Vzduch sa hmýri zrniečkami prachu. Žena si nežne pospevuje, ako dieťa.

Zachvejem sa.

Nechoď tam, Grey.

Otvorím knihu a začnem čítať.

Pondelok 23. mája 2011

Je niečo po jednej ráno, keď idem spať. Uprene hľadím do stropu, som unavený, nie som nervózny, zároveň som aj vzrušený a plný očakávania, čo mi prinesie tento týždeň. Dúfam, že budem mať nový projekt – slečnu Anastasiu Steelovú.

Bežím k rieke, chodidlami monotónne udieram do chodníka na Main Street. Je 6.35 ráno, pomedzi mrakodrapy prebleskujú slnečné lúče. Okolité stromy sú sviežo zelené, posiate jarnými lístkami. Vzduch je čistý, doprava nie je hlučná. Spal som dobre. Počúvam, a to dosť nahlas, „O Fortuna“ z Orffovej Carmina Burana . Ulice sú dnes vydláždené možnosťami, perspektívami.

Odpovie mi na e-mail?

Ešte je skoro, skoro na akúkoľvek odpoveď, no i tak sa cítim voľnejšie než za posledné týždne. Prebehnem okolo sochy losa, smerom k Willamette.

Ešte nie je ani 7.45, a ja už zapínam laptop. Som osprchovaný, objednal som si raňajky. Pošlem Andrei e-mail, oznamujem jej, že budem celý týždeň pracovať z Portlandu. Tiež jej chcem povedať, aby mi zmenila osobné stretnutia na telefonické alebo videokonferenčné. Pošlem e-mail Gail, píšem jej, že minimálne do štvrtka večera nebudem doma. Potom si prečítam správy v inboxe. Medziiným tam nájdem i návrh na spoluprácu s lodenicou v Taiwane. Správu prepošlem Ros, aby ju pripojila k zoznamu vecí, čo musím prediskutovať.

Potom sa vrhnem na ďalšiu rozpracovanú akciu – na Elenu. Počas víkendu mi poslala zopár esemesiek, zatiaľ som jej však neodpovedal.

Od: Christian Grey

Predmet: Víkend

Dátum: 23. mája 2011, 08.15

Komu: Elena Lincolnová

Dobré ráno, Elena,

prepáč, že som Ti ešte neodpovedal. Cez víkend som mal toho veľa. Celý tento týždeň budem v Portlande. Stále neviem, či budem mať budúci víkend čas, ale ak áno, dám ti vedieť.

Najnovšie výsledky vo veci beauty biznisu vyzerajú sľubne.

Klobúk dolu, Madam...

Všetko dobré,

Christian Grey

Výkonný riaditeľ Grey Enterprises Holdings, s. r. o.

Stlačím odoslať a znovu mi napadne, čo by asi Elena povedala na Anu... A Ana na Elenu. Laptop mi oznámi, že mi prišiel nový e-mail – od Any.

Od: Anastasia Steelová

Predmet: Tvoj nový počítač (prenajatý)

Dátum: 23. mája 2011, 08.20

Komu: Christian Grey

Spala som veľmi dobre – ďakujem za opýtanie, Pane, neviem si to celkom vysvetliť. Rozumiem tomu tak, že počítač od Vás mám v prenájme, že teda nie je môj.

Ana

„Pane“ napísané veľkým P. Takže Anastasia si už čo-to naštudovala, pozisťovala. Napriek tomu sa so mnou stále rozpráva. Prihlúplo sa zazubím. Dobré správy. Hoci mi oznamuje aj to, že počítač neprijíma.

Nuž, to je trochu frustrujúce.

Pokrútim hlavou, zároveň ma to pobaví.

Od: Christian Grey

Predmet: Tvoj nový počítač (prenajatý)

Dátum: 23. mája 2011, 08.22

Komu: Anastasia Steelová

Počítač je prenajatý. Prenájom je časovo neobmedzený, slečna Steelová.

Z tónu Vašej správy som vybadal, že ste si prečítali dokumentáciu, čo som Vám poskytol.

Máte pre túto chvíľu otázky?

Christian Grey

Výkonný riaditeľ Grey Enterprises Holdings, s. r. o.

Ťuknem na odoslať . Kedy mi odpovie? Opäť sa pohrúžim do e-mailov – používam ich ako rozptýlenie, kým čakám na Aninu odpoveď. Mám tu zosumarizovanie istej správy od Freda, šéfa mojej telekomunikačnej divízie. Týka sa vývoja nášho tabletu poháňaného solárnou energiou – jedného z projektov, na ktorých mi veľmi záleží. Je to ambiciózny plán, len zopár mojich projektov je dôležitejších ako tento, som z toho vzrušený. Poskytnúť prvotriednu a cenovo dostupnú technológiu tretiemu svetu je niečo, čo jednoducho musím spraviť.

Môj počítač mi čosi oznamuje.

Ďalší e-mail od slečny Steelovej.

Od: Anastasia Steelová

Predmet: Zvedavé nátury

Dátum: 23. mája 2011, 08.25

Komu: Christian Grey

Mám mnoho otázok, lenže nie je vhodné, aby som ich poslala e-mailom. Okrem toho, niektorí ľudia musia pracovať, aby sa uživili.

Nechcem, a ani nepotrebujem počítač na neobmedzený čas.

Zatiaľ prajem pekný deň, Pane.

Ana

Tón jej e-mailu mi vyvolá úsmev na tvári, no vyzerá to tak, že sa chystá do práce. Takže toto je asi posledná správa, ktorú môžem v dohľadnom čase od Any očakávať. Jej neochota prijať ten prekliaty počítač je otravná. Dá sa to však chápať aj tak, že Ana nie je hrabivá. Žiadna zlatokopka – čo je medzi ženami, s ktorými mám tú česť, dosť výnimočné. Hoci – aj Leila bola taká.

„Pane, nie som hodna tejto prenádhernej róby.“

„Ale ste, ste. No tak, vezmite si ju. Už ani slovo. Rozumiete?“

„Áno, môj Vládca.“

„To je dobre. Tá róba vám bude nepochybne svedčať.“

Ach, Leila. Bola dobrou podriadenou, ale príliš sa na mňa upla. No a ja som nebol tým správnym mužom. Našťastie to netrvalo dlho. Teraz je vydatá, šťastná. Vrátim sa k Aninmu e-mailu, ešte raz si ho prečítam.

„... niektorí ľudia musia pracovať, aby sa uživili.“

To drzé dievčisko naznačuje, že ja nerobím vôbec nič...?

Dopekla!

Pozorne si z desktopu prečítam Fredovo trochu suché zosumarizovanie a rozhodnem sa uviesť veci s Anou na pravú mieru.

Od: Christian Grey

Predmet: Tvoj nový počítač (opäť prenajatý)

Dátum: 23. mája 2011, 08.26

Komu: Anastasia Steelová

Uvidíme sa neskôr, bejby.

P.S.: Aj ja musím pracovať, aby som sa uživil.

Christian Grey

Výkonný riaditeľ Grey Enterprises Holdings, s. r. o.

Nedokážem sa sústrediť na prácu, čakám na toho žalobníka, ktorý mi prezradí, že mi od Any prišiel nový e-mail. Keď sa tak stane, hneď si ho pozriem. Lenže nie je od Any, ale od Eleny. Vlastné sklamanie ma prekvapí.

Od: Elena Lincolnová

Predmet: Víkend

Dátum: 23. mája 2011, 08.33

Komu: Christian Grey

Christian, pracuješ príliš veľa. Prečo si v Portlande? Práca?

Tvoja bývalka

ELENA LINCOLNOVÁ

ESCLAVA

For The Beauty That Is You™

Povedať jej to? Ak to spravím, hneď ma začne bombardovať otázkami. Lenže nie som ešte zrelý vyzradiť, čo sa dialo cez víkend. Narýchlo naklepkám odpoveď, poviem, že som v Portlande pracovne, potom sa vrátim k čítaniu.

O deviatej mi volá Andrea, prejdeme spolu môj pracovný rozvrh. Keď-
že som v Portlande, požiadam ju, aby dohodla stretnutie s prezidentom a jeho zástupcom z oddelenia ekonomického rozvoja na WSU, na ktorom rozdebatujeme projekt v oblasti náuky o pôde, čo sme rozbehli, ako aj nevyhnutnosť ďalšej finančnej podpory na budúci rok. Dohodneme sa, že Andrea mi zruší všetky spoločenské povinnosti tento týždeň, a potom ma napojí na prvú videokonferenciu tohto dňa.

O 3.00 Študujem schémy dizajnu tabletu, čo mi poslal Barney. Vtom niekto zaklepe na dvere. Vyruší ma to, hoci na sekundu dúfam, že je to slečna Steelová. Je to Taylor.

„Dobrý deň, Taylor.“ Dúfam, že mi v hlase nebadať sklamanie.

„Priniesol som vám šaty, pán Grey,“ povie zdvorilo.

„Poďte ďalej. Môžete ich dať do šatníka? Čakám na konferenčný hovor.“

„Samozrejme, pane.“ Ponáhľa sa do spálne, nesie dve vrecia s oblekmi a flaušový obal.

Keď sa vráti, na hovor stále čakám.

„Taylor, nemyslím, že vás budem nasledujúce dva dni potrebovať. Nechcete si vziať voľno a navštíviť dcéru?“

„To je od vás veľmi láskavé, pane, ale jej matka a ja...“ nedopovie, je v rozpakoch.

„Ach, tak to je teda vo veci?“ pýtam sa.

Prikývne. „Áno, pane. Budeme sa musieť voľajako dohodnúť.“

„Okej. Čo tak streda?“

„Spýtam sa jej, pane.“

„Môžem pre vás v tomto smere niečo spraviť?“

„Už pre mňa robíte veľa, pane.“

Nechce o tom hovoriť. „Okej. Asi budem potrebovať tlačiareň. Môžete to zariadiť?“

„Áno, pane.“ Kývne. Keď odíde a potichu za sebou privrie, zvraštím obočie. Dúfam, že jeho žena mu to príliš nesťažuje. Aby som Taylora nestratil, pomáham mu aj s tým, že jeho dcére platím školu. Taylor je dobrý človek, nechcem oňho prísť. Zazvoní telefón – môj konferenčný hovor s Ros a so senátorom Blandinom.

Posledný hovor sa končí o 5.20. Ponaťahujem sa na stoličke, pripomeniem si, koľko som toho dnes urobil. Je až neuveriteľné, o čo som výkonnejší, keď nie som v kancelárii. Už mám prečítať len dve správy a nadnes padla. Pozriem von na skorú večernú oblohu a myseľ mi zablúdi k istej potenciálnej podriadenej.

Rozmýšľam, ako sa dnes mala u Claytonovcov, ako počítala cenu káblových svoriek, merala dĺžku lana. Verím, že jedného dňa to na nej vyskúšam. Táto predstava mi vyvolá výjavy Anastasie priviazanej v herni. Krátim si nimi chvíľu... Potom jej však pošlem e-mail, príliš o ňom nepremýšľam. Večné čakanie, práca, e-mailová korešpondencia – to všetko ma nesmierne rozrušuje. Viem, ako by som si najradšej vybil prebytočnú energiu, lenže musím sa uspokojiť len s behom.

Od: Christian Grey

Predmet: Pracujeme, aby sme sa uživili

Dátum: 23. mája 2011, 17.24

Komu: Anastasia Steelová

Milá slečna Steelová,

veľmi dúfam, že ste sa dnes mali v práci dobre.

Christian Grey

Výkonný riaditeľ Grey Enterprises Holdings, s. r. o.

Dám sa do bežeckého. Taylor mi priniesol ešte dva kusy nohavíc. Je mi jasné, že za ne vďačím Gail. Ako kráčam ku dverám, kontrolujem si e-mail. Ana odpovedala.

Od: Anastasia Steelová

Predmet: Pracujeme, aby sme sa uživili

Dátum: 23. mája 2011, 17.48

Komu: Christian Grey

Pane... Dnes som sa mala v práci veľmi dobre.

Ďakujem Vám.

Ana

Ale domácu úlohu si si nespravila. A tak odpovedám.

Od: Christian Grey

Predmet: Sprav, čo treba!

Dátum: 23. mája 2011, 17.50

Komu: Anastasia Steelová

Slečna Steelová,

som nesmierne rád, že ste sa dnes mali dobre.

Lenže keď píšete e-maily, neštudujete, čo máte študovať.

Christian Grey

Výkonný riaditeľ Grey Enterprises Holdings, s. r. o.

Namiesto toho, aby som odišiel, čakám na odpoveď. Nenechá ma dlho čakať.

Od: Anastasia Steelová

Predmet: Otrava

Dátum: 23. mája 2011, 17.53

Komu: Christian Grey

Pán Grey, prestaňte mi posielať e-maily, a ja začnem pracovať na zadaní. Chcela by som dostať ďalšiu jednotku.

Ana

Nahlas sa zasmejem. Presne. Tá jednotka však znamená voľačo iné. Privriem oči, znovu si predstavujem, znovu cítim jej ústa na mojom vtákovi.

Došľaka.

Chcem, aby sa to zblúdilé telo zotavilo. Ťuknem na odoslať . Potom vyčkávam.

Od: Christian Grey

Predmet: Netrpezlivý

Dátum: 23. mája 2011, 17.55

Komu: Anastasia Steelová

Slečna Steelová,

prestaňte mi posielať e-maily a spravte si zadanie.

Rád by som vám dal ďalšiu jednotku.

Tá prvá bola skutočne zaslúžená. ;)

Christian Grey

Výkonný riaditeľ Grey Enterprises Holdings, s. r. o.

Jej odpoveď už nie je až taká promptná. Zroní ma to. Nechám to však tak, radšej sa rozhodnem zabehať si. Lenže keď otvorím dvere, cinknutie v inboxe ma stiahne späť.

Od: Anastasia Steelová

Predmet: Výskum na internete

Dátum: 23. mája 2011, 17.59

Komu: Christian Grey

Pán Grey,

čo navrhujete napísať do prehliadača?

Ana

Dopekla! Prečo som len na to nepomyslel? Mohol som jej požičať zopár knižiek. Napadnú mi nespočetné webové stránky, lenže nechcem ju vyplašiť.

Možno by mohla začať s vanilkovým...

Od: Christian Grey

Predmet: Výskum na internete

Dátum: 23. mája 2011, 18.02

Komu: Anastasia Steelová

Slečna Steelová,

vždy začnite s Wikipédiou.

Už žiadne e-maily, len ak by ste sa chceli na niečo spýtať.

Jasné?

Christian Grey

Výkonný riaditeľ Grey Enterprises Holdings, s. r. o.

Vstanem od stola, predpokladám, že už neodpovie. Lenže ako zvyčajne, aj tentoraz ma prekvapí a odpovie. Neodolám.

Od: Anastasia Steelová

Predmet: Panovačný!

Dátum: 23. mája 2011, 18.04

Komu: Christian Grey

Áno... Pane.

Ste taký panovačný.

Ana

Trafila si klinec po hlavičke, bejby.

Od: Christian Grey

Predmet: Kontrolujem sa

Dátum: 23. mája 2011, 18.06

Komu: Anastasia Steelová

Anastasia, netušíš…

Alebo vari áno?

Urob, čo treba.

Christian Grey

Výkonný riaditeľ Grey Enterprises Holdings, s. r. o.

Ukáž jej, kto je tu pánom, Grey. Než ma opäť vyruší, odídem. Do uší mi revú Foo Fighters, bežím k rieke; videl som Willamette za brieždenia, teraz ju chcem vidieť za súmraku. Je príjemný večer: po nábreží sa prechádzajú dvojice, niektoré sedia na tráve, zopár turistov sa bicykluje po promenáde. Vyhnem sa im, v ušiach mi duní hudba.

Slečna Steelová má otázky. Ešte nie je teda z hry von – jej správy neznamenajú „nie“. Naša e-mailová výmena ma naplnila nádejou. Bežím popod Hawthorne Bridge a uvedomujem si, ako dobre a ľahko píše – oveľa lepšie píše, než rozpráva. Možno sa radšej vyjadruje písaným slovom. Nuž, študuje anglickú literatúru... Dúfam, že keď sa vrátim, bude ma čakať ďalší e-mail, možno ma v ňom i neslušne podpichne.

Áno. Mám sa na čo tešiť.

Keď bežím po Main Street, dovolím si dúfať, že môj návrh prijme. Je to vzrušujúca vyhliadka, dodáva mi energiu. Zvýšim tempo, do Heathmana priam šprintujem.

Je 8.15 A ja sedím na jedálenskej stoličke. Na večeru som mal divokého oregonského lososa – ďalšia pozornosť od slečny Tmavé oči –, ešte som nedopil Sancerre, ostáva mi pol pohára. Laptop mám otvorený a zapnutý pre prípad, že by prišli dôležité e-maily. Vezmem si správu o nebezpečných skládkach v Detroite, čo som si vytlačil. „Asi vyberiem Detroit,“ zamumlem nahlas a pustím sa do čítania.

Pár minút nato začujem cinknutie.

Je to e-mail, čo má v riadku Predmet napísané: „Šokovaná študentka.“ Takýto názov ma zdvihne zo stoličky.

Od: Anastasia Steelová

Predmet: Šokovaná študentka

Dátum: 23. mája 2011, 20.33

Komu: Christian Grey

Okej, videla som už dosť.

Rada som Ťa poznala.

Ana

Doriti!

Znovu si to prečítam.

Došľaka!

Veď to znamená „nie“! Uprene hľadím na obrazovku, nemôžem tomu uveriť.

A to je všetko?

Žiadna diskusia?

Nič?

Len „Rada som Ťa poznala“?

Prečo, došľaka?

Sedím na stoličke ako obarený.

Rada?

Rada.

RADA.

Som si istý, že jej pocity boli viac než „rada“, keď vyvracala hlavu pri orgazme.

Nerob unáhlené závery, Grey.

Čo ak ide o žart?

To je ale žart!

Od: Christian Grey

Predmet: RADA?

Dátum: 23. mája 2011

Komu: Anastasia Steelová

Lenže ako uprene hľadím na obrazovku s prstami nad klávesnicou, vôbec neviem, čo povedať.

Ako ma mohla odstaviť takto ľahko?

Veď šlo o jej prvú súlož.

Rozmýšľaj, Grey. Aké máš možnosti? Možno by som mal za ňou ísť. Aby som sa uistil, že to skutočne znamená „nie“. Možno ju budem vedieť presvedčiť, aby zmenila rozhodnutie. Skutočne neviem, ako mám na takúto správu zareagovať. Možno len našla príliš jadrné webové stránky. Prečo som jej len nedal zopár knižiek? Jej odpovedi sa dá len ťažko uveriť. Musí sa na mňa pozrieť a povedať „nie“ zoči-voči.

Tak to spravím. Pošúcham si bradu, kujem plány. O sekundu nato som už v šatni a vyberám kravatu.

Tú kravatu.

Tento obchod ešte nie je stratený. Z cestovnej tašky vylovím zopár kondómov a šuchnem ich do zadného vrecka nohavíc. Potom schmatnem sako a z minibaru vytiahnem fľašu bieleho. Dopekla, je to chardonnay... Aj to bude teraz dobré. Schmatnem kľúč od izby, zavriem dvere a vydám sa k výťahu. Od hotelovej služby si vyzdvihujem auto.

Keď zastavím s R8 pred bytom, kde Ana býva s Kavanaghovou, napadne mi, či je to rozumný krok. Ešte nikdy som nebol za žiadnou z mojich podriadených u nich doma – vždy chodili ony za mnou. Prekračujem hranice, čo som si sám stanovil, všetky hranice... Otvorím dvere auta a vyleziem. Nie som vo svojej koži; je nerozumné i trúfalé prísť až sem. Lenže, už som tu predsa bol dva razy, aj keď to bolo len na pár minút. Ak bude súhlasiť, budem musieť jej očakávania modifikovať. Toto sa už nesmie stať.

Predbiehaš udalosti, Grey.

Si tu, lebo si myslíš, že to znamená „nie“.

Zaklepem na dvere. Otvorí mi Kavanaghová. Je prekvapená, že ma vidí. „Ahoj, Christian. Ana nespomínala, že prídeš.“ Odstúpi, aby som mohol vojsť. „Ana je vo svojej izbe. Zavolám ju.“

„Nie. Rád by som ju prekvapil.“ Usmejem sa na Kavanaghovú najúprimnejšie a najneodolateľnejšie, ako viem. Niekoľkokrát zaklipká mihalnicami. No teda. To bola malina. Kto by si to len bol pomyslel? Poteší ma to. „Kde má izbu?“

„Tadiaľ, na prvé poschodie.“ Ukáže na dvere v obývačke. Izba je pomerne prázdna.

„Vďaka.“

Sako a vychladené víno nechám na debničke na sťahovanie a otvorím dvere. Je za nimi neveľká chodba s dvoma izbami. Predpokladám, že jedna je kúpeľňa. Zaklepem teda na druhé dvere. Po prvom zaťukaní otvorím. Nájdem Anu, ako sedí za malým stolíkom a niečo číta. Zdá sa, že študuje našu zmluvu. Na ušiach má slúchadlá, jalovo si prstami poklepkáva do rytmu. Samozrejme, ja nič nepočujem. Chvíľu tam stojím a pozorujem ju. Tvár má zvraštenú, sústreďuje sa. Má zapletené vlasy a oblečené športové nohavice. Možno si bola večer zabehať... Možno aj ona má prebytočnú energiu, ktorej sa potrebuje zbaviť. Poteší ma to. Jej izba je malá, čistulinká, pôsobí dievčensky: všetko v odtieňoch bielej, smotanovej a svetlomodrej, všetko sa kúpe v nežnom svetle nočnej lampičky. Je tu pomerne prázdno. Vtom si všimnem ešte zatvorenú sťahovaciu debničku, na ktorej je načmárané Anina izba . Čo je na tom dobré – má manželskú posteľ so železnou konštrukciou. To sa mi páči. Otvára to pole pôsobnosti...

Ana odrazu vyskočí, musí byť prekvapená, že som tu.

Presne. Som tu kvôli tvojmu e-mailu.

Dá si dolu slúchadlá. Ticho medzi nami vyplní plechovo znejúca hudba.

„Dobrý večer, Anastasia.“

Civie na mňa ako obarená, rozširujú sa jej zreničky.

„Mal som pocit, že tvoj e-mail si vyžaduje odpoveď zoči-voči.“ Snažím sa o neutrálny tón hlasu. Ústa sa jej otvoria, potom zatvoria, nič však nepovie.

Slečna Steelová stratila reč. Tak toto je bomba. „Môžem si sadnúť?“

Prikývne, no i naďalej na mňa neveriacky hľadí. Usadím sa na posteli.

„Premýšľal som, ako asi vyzerá tvoja izba,“ poviem akože na zmierenie, hoci plané reči nie sú mojou silnou stránkou. Obzerá sa po izbe, akoby ju videla prvý raz. „Je to tu nanajvýš tiché a pokojné,“ dodám, aj keď to tak momentálne necítim. Chcem vedieť, prečo na môj návrh povedala nie a vôbec o tom nediskutovala.

„Ako to, že...?“ šepne, potom sa zháči. Stále nemôže uveriť, že som tu, je to jasné z tónu jej hlasu.

„Stále bývam v Heathmane.“ Ale to predsa vie.

„Vypiješ si niečo?“ pípne.

„Nie, Anastasia, ďakujem.“ Tak, a to by sme mali. Našla dobré spôsoby. Ja chcem však prejsť na biznis, ktorý musíme prebrať: jej alarmujúci e-mail. „Takže, rada si ma poznala, áno?“ Zvýrazním slovo, čo ma v tej vete popudilo najviac.

Rada? Skutočne?

Hľadí si na ruky, má ich zložené v lone, prstami si nervózne bubnuje po stehnách. „Myslela som, že mi odpovieš e-mailom,“ vraví, jej hlas mi pripadá rovnako nepatrný ako jej izba.

„Hryzieš si peru naschvál?“ pýtam sa, vložím do toho viac odsúdenia, než som pôvodne zamýšľal.

„Neuvedomovala som si, že si hryziem peru,“ šepne, tvár má bledú, nevýraznú.

Jeden druhého hodnotíme.

Vzduch medzi nami akoby počuteľne praskal.

Došľaka.

Vari to necítiš, Ana? To napätie? Tú príťažlivosť? Keď vidím, ako sa jej rozširujú zreničky, zrýchli sa mi dych. Nenáhlivo, vypočítavo jej vojdem do vlasov a jemne zaťahám za gumičku, uvoľním jej jeden vrkôčik. Sleduje ma, je uchvátená, nespúšťa zo mňa oči. Uvoľním jej druhý vrkôčik.

„Takže si sa rozhodla, že si zacvičíš, áno?“ Prstami jej prebehnem po mäkučkej kožtičke na ušku. Dávam si veľký pozor, jemne potiahnem a stlačím šťavnatú dužinu na Aninom lalôčiku. Nemá náušnice, hoci uši prepichnuté má. Rozmýšľam, ako by sa tam vynímal trblietavý diamant. Pýtam sa jej, prečo cvičila, hovorím to ticho. Zrýchli sa jej dych.

„Potrebujem čas na premýšľanie,“ vraví.

„Premýšľanie o čom, Anastasia?“

„O tebe.“

„Preto si sa rozhodla, že si ma rada poznala? Poznala v biblickom zmysle slova?“ Zružovejú jej líca. „Nemyslela som, že poznáš Bibliu.“

„Chodil som do nedeľnej školy, Anastasia. Naučil som sa tam veľa.“

Katechizmus. Vina. A že na mňa Boh už dávno zabudol.

„Nepamätám si z Biblie nič o svorkách na bradavky. Teba možno učili z neskoršieho prekladu Biblie,“ šibne ma slovom, oči jej zažiaria, provokuje ma.

Ach bože, tie chutné ústočká.

„Nuž teda, myslel som, že by bolo dobré prísť ti pripomenúť, ako dobre bolo poznať ma.“ Výzva je v mojom hlase, a teraz i medzi nami dvoma. Od prekvapenia otvorí ústa. Ja jej však prstami preletím po brade, ústa jej zatvorím „Čo na to poviete, slečna Steelová?“ šepnem, ako tam na seba uprene hľadíme.

Zrazu sa vrhne ku mne.

Dočerta!

Podarí sa mi chytiť ju za ramená skôr, než sa ma dotkne, a vykrútiť jej ich? Anastasia pristáva na posteli, presne podo mnou, držím jej ruky nad hlavou. Obrátim si jej tvár ku svojej, silno ju pobozkám, jazykom ju sondujem, opäť si na ňu nárokujem. Ona na to reaguje, nadvihne sa a na odplatu aj ona mňa bozkáva. Rovnako vášnivo ako ja ju. Ďalej sa mrví, chce pokračovať, lež ja prestanem a zahľadím sa na ňu. Čas uplatniť v hre plán Bé.

„Dôveruješ mi?“ pýtam sa, keď otvorí viečka.

Náruživo súhlasí. Zo zadného vrecka nohavíc vytiahnem kravatu, ukážem jej ju, potom si na Anu obkročmo sadnem. Ponúkne mi zápästia, ja ich uchopím a priviažem ju k železnej tyčke postele.

Začne sa podo mnou metať, skúša, ako veľmi som ju zviazal, lenže kravata drží, ako sa patrí. Uniknúť sa nedá. „Tak sa mi to páči.“ Odľahne mi, usmejem sa – mám ju tam, kde som ju chcel mať. Teraz ju musím vyzliecť.

Chytím jej pravú nohu a začnem jej rozväzovať tenisku.

„Nie,“ hanblivo zavrčí, snaží sa vymaniť sa. Je mi jasné, že dôvodom jej nevôle je nedávny beh; preto nechce, aby som ju vyzul. Čo si myslí – že spotené nohy ma odradia?

Ale no tak, drahá!

„Ak sa budeš brániť, zviažem ti aj nohy. Ak budeš kričať, Anastasia, zapchám ti ústa. Buď ticho. Možnože je Katherine práve teraz za dverami a načúva.“

Ana sa prestane metať a ja viem, že moje inštinkty sú správne. Dôvodom sú spotené nohy. Kedy už konečne pochopí, že na takéto veci zvysoka kašlem.

V letku jej vyzujem tenisky, stiahnem ponožky i nohavice. Potom si ju poposúvam – leží teraz roztiahnutá na plachte, nie na tej roztomilej, ručne vyrobenej prešívanej prikrývočke. Ideme to tu rozbombardovať.

Prestaň si hrýzť tú prekliatu peru.

Prstom jej prejdem po ústach, fyzicky ju tak varujem. Našpúli pery, akoby ma šla pobozkať. Vyvolá mi to úsmev na tvári. Ana je nádherné stvorenie plné emócií.

Je tam, kde ju chcem mať. Vyzujem si topánky, dám si dolu ponožky, rozopnem si horný gombík nohavíc, stiahnem si košeľu. Nespúšťa ma z očí.

„Myslím, že si už videla dosť.“ Chcem, aby hádala, aby nevedela, čo bude nasledovať. Čosi ako fyzické prekáranie. Predtým som jej oči nezaviazal, takže toto sa bude rátať ako tréning. Teda, ak povie áno...

Znovu si na ňu obkročmo sadnem, schmatnem jej kraj trička a vyhrniem jej ho. Nezoblečiem ju, nechám jej tričko vyhrnuté cez tvár: praktické zaviazanie očí.

Vyzerá fantasticky – ako tam leží, ako je zviazaná. „Hm, stále lepšie a lepšie... Idem sa napiť,“ šepnem a pobozkám ju. Ako schádzam z postele, Anastasia lapá po dychu. Vyjdem na chodbu, dvere na jej izbe nechám máličko poodchýlené a vojdem do obývačky, aby som si vzal fľašu vína.

Kavanaghová sedí na pohovke, číta. Zdvihne oči a od prekvapenia jej vyletí obočie. Nehovor mi, že si ešte nevidela chlapa bez košele, Kavanaghová, pretože to ti teda neuverím. „Kate, kde by som našiel poháre, ľad a zátku?“ pýtam sa, ignorujem jej zhrozený výraz.

„Ehm. V kuchyni. Prinesiem ti ich. Kde je Ana?“

Ach, ach – takže máme odrazu strach o priateľku, všakže? No, pekné...

„Práve niečo robí, ale chce sa napiť.“ Uchopím fľašu chardonnay.

„A tak,“ povie Kavanaghová. Nasledujem ju do kuchyne. Ukáže na poháre na pulte. Všetky sú vonku, predpokladám, že ich idú pred sťahovaním zabaliť. Podáva mi otvárač a z chladničky vyberá tácku s ľadom. Vydoluje z nej priehľadné kocky.

„Ešte sa stále balíme. Vieš, že nám Elliot pomáha s balením, nie?“ povie vyčítavo.

„Áno?“ Dávam jej najavo, že ma to až tak nezaujíma. Otvorím víno. „Mohla by si dať ľad do pohárov?“ naznačím jej bradou. „Je to chardonnay, bude sa lepšie piť s ľadom.“

„Šacovala som ťa na červené víno,“ vraví, keď nalievam. „Prídeš Ane pomôcť so sťahovaním?“ Zaiskrí sa jej v očiach. Je to výzva.

Uzemni ju, Grey. Hneď teraz ju uzemni.

„Nie. Nemôžem.“ Hovorím to úsečne, lebo ma vytáča, že chce, aby som sa cítil vinný. Zovrie pery. Obrátim sa a odchádzam z kuchyne. V jej očiach však stihnem zachytiť nesúhlas.

Odpáľ, Kavanaghová.

Pomáhať nebudem v žiadnom prípade. Nemáme s Anou takýto druh vzťahu. A okrem toho – nemám na to čas.

Vrátim sa do Aninej izby a zavriem za sebou dvere, Kavanaghovú aj jej pohŕdanie vygumujem. Pohľad na rozkošnú Anu Steelovú, ako leží na posteli a v očakávaní sa jej prudko dvíha hruď, ma v okamihu uchlácholí. Položím jej na nočný stolík víno, z nohavíc si vyberiem balíček s kondómami a dám ho vedľa vína. Potom sa zoblečiem, pustím na zem nohavice i spodnú bielizeň, čím svojmu vtákovi značne ulahodím.

Uchlipnem si z vína – nie je najhoršie, čo je prekvapivé – a zahľadím sa na Anu. Stále nepovedala jediné slovo. Tvár má obrátenú ku mne, pery očakávaním pootvorené. Vezmem pohár a opäť si na ňu obkročmo sadnem. „Si smädná, Anastasia?“

„Áno,“ šepne.

Uchlipnem si z vína, skloním sa k nej a bozkám ju; do úst jej kvapnem trošku vína. Preglgne a z hĺbky hrdla sa jej vyderie slabučké, vďačné zamumlanie.

„Ešte?“ pýtam sa.

Prikývne, usmeje sa a ja jej vyhoviem.

„Aby sme to neprehnali – vieme, že alkohol neznášaš najlepšie, Anastasia,“ naťahujem ju. Ústa roztiahne do šialene širokého úsmevu. Skloním sa k nej a dám jej napiť z mojich úst. Nato sa podo mnou zahmýri.

„Páči sa ti to?“ pýtam sa a líham si vedľa nej.

Napne sa, zrazu je vážna, ale keď sa prudko nadýchne, pery sa jej pootvoria.

Poriadne si lognem vína, tentoraz prehltnem dve kocky ľadu. Keď ju pobozkám, medzi pery jej vtisnem malý kúsoček ľadu, potom jej sladko voňajúcu pokožku posejem od šije až po pupok retiazkou ľadových bozkov. Zanechám jej tam ďalší kúsoček ľadu a kvapôčku vína.

Ana zhlboka vdýchne.

„Teraz sa nesmieš pohnúť. Ak sa pohneš, Anastasia, porozlievaš víno po posteli.“ Hovorím to takmer nečujne, znovu ju bozkávam, tentoraz tesne nad pupkom. Zavlní bokmi. „Ach, ach... To teda nie. Ak rozlejete víno, slečna Steelová, potrestám vás.“

Odpoveďou sú mi sladké vzdychy. Potom potiahne za kravatu.

Všetko sú to dobré veci, Ana...

Vyslobodím jej prsia z podprsenky tak, aby ich podopierali košíky s kosticami. Jej ňadrá sú pikantné i zraniteľné zároveň, presne tak ich mám rád. Pomaly, nenáhlivo sa s nimi pohrávam, dotýkam sa ich perami.

„Aké pekné je toto?“ šepnem a nežne jej fúknem na bradavku. Pery jej poľavia v tichom „ach“. Vezmem si do úst ďalší kúsok ľadu a pozvoľna ním kopírujem jej hrudnú kosť až k bradavke, ľadom niekoľkokrát zakrúžim. Ana zastoná. Vezmem kocku do prstov, Anu ďalej sladko mučím, každú bradavku zvlášť – chladnými perami a zvyškom ľadovej kocky, čo sa mi roztápa pod prstami.

Ana podo mnou zamraučí. Dychčí, je napätá, no darí sa jej nepohnúť. „Ak rozleješ víno, nedovolím ti, aby si sa urobila,“ varujem ju.

„Ach, Christian, prosím ťa... Prosím, Pane, prosím. Dovoľte mi to,“ prosíka.

Ach bože, keď tieto slová počujem z jej úst...

Stále mám nádej.

Toto predsa nie je „nie“.

Prstami prechádzam po jej tele až k nohavičkám, naťahujem jej mäkučkú pokožku. Odrazu nadvihne panvu. Víno a ľad, ktorý sa medzitým zmenil na vodu, sa rozlejú. Myknem sa, tekutinu chcem rýchlo zlízať, chcem ju z Aninho tela zachytiť bozkami, chcem ju vtiahnuť do seba.

„Kristepane, Anastasia, pohla si sa. Čo ti mám za to spraviť?“ Vkĺznem jej prstami do nohavičiek a cestou sa jej obtriem o klitoris.

„Ach bože,“ zamraučí.

„Bejby, bejby,“ uznanlivo šepnem. Je vlhká. Je taká vlhká...

Vidíš. Vidíš, aké pekné je toto?

Vkĺznem do nej ukazovákom i prostredníkom a ona sa zachveje.

„Už si na mňa pripravená. Takto skoro...“ zamumlem a prsty pomaly vtláčam hlbšie – dnu a von. Odmenou mi je sladký ston. Anina panva sa dvíha do rytmu mojich prstov.

Božemôj, chce to, veľmi to chce.

„Si nenásytné dievča.“ Aj teraz rozprávam potichu a Ana sa prispôsobuje rytmu, čo som zadal. Začínam jej palcom krúžiť okolo klitorisu, naťahujem ju, mučím ju.

Ona vykríkne, jej telo sa podo mnou vymrští. Chcem jej vidieť do tváre, a tak sa natiahnem a druhou rukou jej strhnem z hlavy tričko. Otvorí oči, zažmurká do mäkkého svetla.

„Chcem sa ťa dotknúť,“ povie. Má zastretý hlas, plný túžby po naplnení.

„Viem,“ šepnem jej medzi pery a pobozkám ju. V rytme palca a prstov nepoľavujem. Chutí ako víno, ako túžba, ako ona sama. Aj Ana ma náruživo bozkáva – bozkáva ma ako nikdy predtým. Ruky jej obviniem okolo hlavy, držím ju na mieste, ďalej ju bozkávam, robím jej to prstom. Keď sa jej napnú nohy, tempo zmiernim.

To veru nie, bejby. Ešte nie...

Takto zaúradujem ešte tri razy, neustále jej pritom bozkávam teplé, sladké ústa. Piatykrát prsty nevytiahnem, len jej do uška nežne, sladko zanôtim: „Takto ťa trescem – si tak blízko, a predsa tak ďaleko. Je to pekné ?“

„Prosím,“ zamraučí.

Bože, ako rád ju počujem prosíkať.

„Ako to chceš, Anastasia?“

Prstami začnem znova hýbať, Ane sa zachvejú nohy, tempo aj tentoraz zmierňujem.

„Prosím,“ opäť hlesne, vraví to veľmi potichu, takmer nečujne.

„Čože to chceš, Anastasia?“

„Teba... hneď teraz,“ žobroní.

„Urobím ti to takto alebo takto, alebo takto? Máme toľko možností,“ zahundrem. Vytiahnem z nej prsty, z nočného stolíka schmatnem kondóm a kľaknem si jej medzi nohy. Nespúšťam z nej oči, stiahnem jej nohavičky a hodím ich na zem. Stmavnú jej oči, zračí sa v nich prísľub i túžba. Ako si pomaly nasadzujem gumu, oči sa jej rozšíria.

„Aká rada si tomuto?“ pýtam sa a chytím si vtáka.

„Myslela som to ako žart,“ zamraučí.

Ako žart?

Ešteže tak.

Nie všetko je stratené.

„Ako žart?“ spytujem sa a ruka mi kĺže hore-dolu po vtákovi.

„Áno, ako žart. Christian, prosím,“ zažobroní.

„Aj teraz sa smeješ?“

„Nie.“ Vraví to sotva počuteľným hlasom, no nepatrné pokrútenie hlavou mi povie všetko, čo chcem počuť.

Sledujem ju, ako ma potrebuje... Mohol by som vybuchnúť vo vlastnej ruke len z pohľadu na ňu. Schmatnem ju, obrátim, podržím jej skvostnú, parádnu ritku vo vzduchu. To je ale pokušenie. Plesnem ju po líci, ako sa patrí, potom do nej vniknem.

No došľaka. Už je skoro vo vare.

Prijme ma a vykríkne. Spravila sa.

Ach bože, bolo to príliš rýchle.

Držím jej boky, trtkám ju – pekne tvrdo – jazdím na jej orgazme. Zatínam zuby, znovu a znovu sa do nej ponáram a ona sa znovu a znovu pripravuje na vyvrcholenie.

No tak, Ana. Urob sa ešte raz . Prikazujem jej, búšim do nej.

Ona zastoná, zamraučí, na chrbte sa jej zaligocú kvapôčky potu.

Začnú sa jej chvieť nohy.

Už je blízko.

„No tak, Anastasia, ešte raz,“ zamumlem a ona vybuchne. Akýmsi zázrakom sa však jej orgazmus ako špirála prenesie do môjho tela. Paráda, som hotový! Bez jediného slova sa urobím, vlejem do Any.

Dobrý Pane! Zrútim sa na ňu. Som vyčerpaný.

„Aká rada si tomuto?“ Nadýchnem sa a opäť jej syknem do ucha.

Ako tam leží na posteli, dychčí, vytiahnem sa z nej a stiahnem si dokatovaný kondóm. Vstanem z postele a bleskurýchle sa oblečiem. Keď som hotový, skloním sa a uvoľním kravatu, Anu vyslobodím. Obráti sa, ponaťahuje si ruky i prsty, napraví si podprsenku. Keď ju prikryjem, ľahnem si vedľa nej, podopriem sa o lakeť.

„Bolo to pekné, som veľmi rada,“ povie s potmehúdskym úsmevom.

„Zasa to slovo.“ Sebavedome sa na ňu zazubím.

„Nepáči sa ti?“

„Nie. Nič pre mňa neznamená.“

„Ach tak... No neviem... Podľa mňa má na teba blahodarný vplyv.“

„Tak blahodarný vplyv, vravíš... Slečna Steelová, neviem, či by ste mohli moje ego narušiť ešte viac, než toto povedať.“

„Nemyslím, že máš narušené ego.“ Zvraští obočie, ale iba na sekundu.

„Naozaj?“

Doktor Flynn by nám o tom mohol rozprávať.

„Prečo sa ti nepáčia dotyky druhých?“ pýta sa, má sladký, nežný hlások.

„Nepáčia a basta.“ Pobozkám ju na čelo, aby som jej odviedol pozornosť od nie práve najvhodnejšieho vyzvedania. „Takže, ten e-mail bol tvoj nápad, ako si zažartovať?“

Hanblivo sa na mňa pozrie, ospravedlňujúco pokrčí plecami.

„Aha. Takže o mojom návrhu stále rozmýšľaš, je tak?“

„O tvojom obscénnom návrhu... Áno, rozmýšľam o ňom.“

Došľaka, vďaka!

Naša zmluva sa ešte len rodí. Očividne mi odľahne; takmer to zacítim v ústach.

„S niektorými vecami mám však problém,“ dodá.

„Sklamalo by ma, keby si nemala.“

„Išla som ti ich poslať e-mailom, lenže si ma, takpovediac, prerušil.“

„Coitus interruptus.“

„Vidíš? Vedela som, že máš aspoň štipku zmyslu pre humor.“ V očiach jej tancujú šibalské plamienky.

„Nie všetko sa dá obrátiť na žart, Anastasia. Myslel som, že vravíš nie – bodka.“

„Ešte neviem. Nerozhodla som sa. Budeš mi nasadzovať obojok?“

Jej otázka ma zaskočí. „Už si si čo-to naštudovala. Neviem, Anastasia. Nikdy som nikomu nenasadil obojok.“

„Nasadili tebe obojok?“ pýta sa.

„Áno.“

„Bola to pani Robinsonová?“

„Pani Robinsonová?“ Nahlas sa zasmejem. Anne Bancroftová z filmu Absolvent . „Poviem jej, že si to spomenula – bude nadšená.“

„Stále sa pravidelne stretávate?“ Vraví to piskľavým hlasom, rezonuje v ňom šok i rozhorčenie.

„Áno.“ Prečo má s tým taký problém?

„Aha.“ Teraz je stručná. Rozčúlilo ju to? Prečo? Nerozumiem. „Takže ty máš niekoho, s kým sa môžeš o svojom alternatívnom životnom štýle pozhovárať, ale ja to nemám dovolené.“ Tón jej hlasu je zlostný, znovu ma vyzýva.

„Nemyslím, že som to niekedy takto vnímal. Pani Robinsonová je súčasťou takéhoto životného štýlu. Povedal som ti – sme teraz dobrými priateľmi. Ak chceš, môžem ťa predstaviť niektorej z mojich bývalých subiek. Potom sa s ňou môžeš pozhovárať.“

„ Tvoja verzia vtipu?“ dožaduje sa.

„Nie, Anastasia.“ Som prekvapený jej prudkosťou, krútim hlavou, aby som zdôraznil, že nemá pravdu. Pre podriadenú je celkom normálne podebatovať si s bývalými subkami, aby sa uistila, že dominujúci vie, čo robí.

„To ti teda pekne ďakujem. Ale vystačím si sama.“ Trvá na svojom, načiahne sa po deku i prešívanú prikrývku a pritiahne si ich až po bradu.

To čo má byť? Urazil som ju?

„Anastasia, ja... Nechcel som ťa uraziť.“

„Nie som urazená. Som zhrozená.“

„Zhrozená?“

„Nechcem sa zhovárať so žiadnou z tvojich bývaliek, otrokýň, subiek – je mi jedno, ako ich voláš.“

No teda.

„Anastasia Steelová, vari len nežiarliš?“ Prekvapí ma to a tón môjho hlasu to patrične vyjadrí. Je červená ako paprika. Je mi jasné, že som prišiel veci na korienok. Dopekla, ako je len možné, že žiarli?

Drahá, kým si vstúpila do hry ty, žil som si vlastný život.

A bol nesmierne aktívny.

„Zdržíš sa?“ štekne.

Čože. Jasné, že nie. „Zajtra mám v Heathmane počas raňajok pracovné stretnutie. A okrem toho, už som ti povedal, že s priateľkami, otrokyňami, subkami, a tak ďalej nespávam. Piatok a sobota boli výnimkou. Už sa to nestane.“

Zovrie pery, nasadí si zvyčajný spurný výraz.

„Vieš, cítim sa unavená,“ povie.

Došľaka.

„Vyhadzuješ ma?“

Takto by to nemalo byť.

„Áno.“

No teda!

Slečna Steelová mi opäť dala lekciu. „Nuž, ďalšia vec, čo sa mi stala prvý raz,“ zamumlem.

Vyhodený. Nemôžem tomu uveriť.

„Takže – nechceš teraz nič prediskutovať? V súvislosti s našou zmluvou?“ pýtam sa. Je to len zámienka, ako tu ostať dlhšie.

„Nie,“ odvrkne. Jej nevrlosť ma irituje. Ak by bola skutočne mojou, netoleroval by som jej to.

„Bože, tak rád by som ťa poriadne vyplieskal. Cítila by si sa potom oveľa lepšie. A ja tiež,“ poviem.

„Také veci by si nemal vravieť. Ešte som nič nepodpísala.“ V očiach sa jej zračí truc.

Ach, bejby. Povedať to môžem. Len spraviť to nemôžem. Až keď mi to sama dovolíš. „Ľudia snívajú, fantazírujú, Anastasia. Takže v stredu?“ Stále sa s ňou chcem stretnúť. Rád by som však vedel, prečo to tak veľmi chcem; je predsa taká problematická. Letmo ju pobozkám.

„Tak v stredu,” súhlasí a mne zasa odľahne. „Vyprevadím ťa,“ dodá už prívetivejším tónom, „ak mi dáš minútku.“ Vytlačí ma z postele a natiahne si tričko. „Prosím, podaj mi športové nohavice,“ nariadi mi, ukazujúc na ne.

Vau. Slečna Steelová, aká malá komandérka je z vás.

„Áno, madam,“ podpichnem ju. Som si istý, že to nepochopí. Lenže ona zúži oči; vie, že si z nej uťahujem. Keď si potom navlieka nohavice, mlčí.

Cítim sa trochu zaskočený, že ma len tak vypoklonkuje na ulicu, ale aj tak ju nasledujem cez obývačku k vchodovým dverám.

Kedy sa takáto vec stala naposledy?

Nikdy.

Otvorí dvere, potom sa zadíva dolu na vlastné ruky.

Čo sa zasa deje?

„Si v poriadku?“ pýtam sa a palcom jej prejdem po spodnej pere. Možno nechce, aby som odišiel – alebo sa možno nevie dočkať, kedy odídem?

„Áno,“ povie nežne, tlmene. Nie som si istý, či jej radno veriť.

„V stredu,“ pripomeniem jej. Uvidíme sa v stredu. Zohnem sa, pobozkám ju, ona privrie oči. Nechce sa mi odísť. Pretože moja budúcnosť s Anastasiou je neistá. Držím jej hlavu, bozkávam ju náruživejšie a náruživejšie. Ona mi bozk opätuje, ponúka mi svoje ústa.

Ach, bejby, nevzdávaj to. Daj mi šancu.

Uchopí ma za ruky, na odplatu teraz bozkáva ona mňa. Ani za nič nechcem prestať. Je taká opojná. Vďaka tejto mladej žene temné sily v mojom vnútri driemu.

Tak ako ja, aj ona lapá po dychu. „Anastasia, čo mi to len robíš?“

„To by som mohla povedať aj ja tebe,“ šepne.

Viem, že už musím ísť. Som z nej emocionálne hotový, a sám neviem prečo. Dám jej bozk na čelo, potom sa vzďaľujem po chodníku k R8. Anastasia ma pozoruje odo dvier. Nevrátila sa dnu. Usmejem sa, som rád, že sa stále pozerá, aj keď už nastupujem do auta.

Keď sa však potom obrátim, je preč.

Dopekla. To má zasa čo byť? Prečo mi na rozlúčku nezakývala?

Naštartujem a namierim späť do Portlandu. Cestou analyzujem, čo sa medzi nami stalo.

Poslala mi e-mail.

Šiel som k nej.

Trtkali sme.

Vyhodila ma skôr, než som sám chcel odísť.

Je to prvý raz – no dobre, možno nie celkom prvý raz –, čo sa cítim tak trochu zneužitý, pokiaľ ide o sex. Znepokojí ma to, pripomenie mi to časy s Elenou.

Do pekiel horúcich! Slečna Steelová mieri vysoko, a ani o tom nevie. A ja, blázon, jej to dovolím.

Toto treba zmeniť. Takýto nejasný prístup k veci mi nerobí dobre.

Lenže Anastasiu chcem. Potrebujem, aby zmluvu podpísala.

Alebo žeby mi šlo len o dobýjanie? Toto ma v skutočnosti vzrušuje? Alebo ide o Anastasiu ako takú?

Došľaka , sám neviem. Dúfam, že v stredu sa dozviem viac. Ak sa však na vec pozerám pozitívne, to ale bol večer! Neviem si predstaviť krajší... Zazubím sa do spätného zrkadla a zatiahnem do hotelovej garáže.

Keď som už vo svojej izbe, sadnem si za laptop.

Sústreď sa na to, čo chceš, kam sa chceš dostať. Nie je to Flynnova teória? Nie je to to, za čo ma neustále karhá, otravuje svojím posraným riešením problému?

Od: Christian Grey

Predmet: Dnešný večer

Dátum: 23. mája 2011, 23.16

Komu: Anastasia Steelová

Slečna Steelová,

teším sa na Vaše poznámky v súvislosti so zmluvou.

Vyspi sa dobre, bejby.

Tak zatiaľ,

Christian Grey

Výkonný riaditeľ Grey Enterprises Holdings, s. r. o.

A rád by som dodal – Vďaka za ďalší zábavný večer... Ale to sa mi už vidí príliš. Laptop odložím, pretože Ana už pravdepodobne spí, vezmem si detroitskú správu a pokračujem v čítaní.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .