KRIMI TRILER:
DOM SMRTI

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Zločin – Čierny sneh

Zločin – Ľadové oči

Krimi triler – Slzy anjela

Ulrike Rylance

Krimi triler: Dom smrti – e-kniha

Copyright © Fragment 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

7. kapitola

Na dvere mi zaklopala Claire a spýtala sa, či mi nebude vadiť, keď bude ešte chvíľu cvičiť. Potom u mňa našla knihu, ktorá sa jej páčila, a nakoniec u mňa zostala trčať. Vykladala mi všetko možné o svojom štúdiu.

„S tebou sa aspoň dá rozprávať,“ povedala priamočiaro. „Chalani sú stále skúpi na slovo, ráno je lepšie ich vôbec neoslovovať a klebety nechcú počuť vôbec. Som rada, že tu zas býva dievča.“

„Prečo sa sem vlastne nenasťahuje Lauren?“ spýtala som sa. Bola to prvá otázka, ktorú som jej stihla položiť. So mnou sa jej zrejme rozpráva tak dobre preto, že ja sa vôbec nedostanem k slovu.

„Lebo jej to nedovolí mama.“ Claire sa na mňa zaškerila. „Koniec koncov, má len sedemnásť a ešte chodí do školy.“

Ja predsa tiež, chcela som povedať, ale nechala som to tak.

„No, v každom prípade si milá Lauren musí ešte rok počkať, kým sa bude môcť nasťahovať k svojmu miláčikovi. A ktovie, čo bude potom. To už bude možno mať dávno nejakú novú.“ Mávla rukou.

„Myslíš?“ spýtala som sa prekvapene.

Claire pokrčila plecami. „Ktovie. Cesty lásky…“ Potriasla hlavou ako nejaká veštkyňa.

Vyprskla som do smiechu. Claire sa pozrela na hodinky.

„Teraz už nemám chuť cvičiť. Poď ku mne, môžeme si ešte chvíľku pokecať. U teba je to také…“

Trochu zarazene sa obzerala okolo seba.

„… prázdne?“ napovedala som jej. Prikývla a bolo zjavné, ako sa jej uľavilo, že som sa neurazila.

Clairina izba sa mi okamžite zapáčila. Uprostred stál impozantný klavír, mala tu kopu kníh a na zemi hromadu nôt. Mala dokonca gauč a televízor a napodiv to nepôsobilo trápne, ale útulne.

„Chceš?“ Podávala mi čokoládu. Samozrejme, že som chcela.

„Keď som frustrovaná, vždy sa musím napchať,“ povedala.

„Frustrovaná?“ Vôbec nevyzerala na to, že by niekedy jedla čokoládu. Bola štíhla a akoby šľachovitá.

Mala plné ústa a namiesto odpovede len ukázala na klavír. Odlomila som si ešte kúsok a zaškúlila som po balíčku. Tá čokoláda bola strašne dobrá, obal popísaný elegantným zlatým písmom, nič zo supermarketu. V duchu som si kládla otázku, či má aj Claire toľko peňazí ako Julius. Spýtala som sa jej naňho.

„Ako to, že Juliusovi patrí taká veľká vila?“

„Čože? Tvrdil to?“

„Nie, ja… Teda, vravel to Benjamin.“

„Benjamin je trdlo. Zasa poriadne nepočúval. Tá vila patrí Juliusovmu otcovi.“

„A kde býva jeho otec?“ Na okamih som si v mysli vybavila ten nočný kradmý krok a záhadné horné podlažie, kam nesmie nikto vstúpiť.

Claire sa pobavene zavlnil kútik úst. „Predsa vo svojej ďalšej vile. So svojou druhou ženou. Alebo so siedmou, čo ja viem.“

„Aha,“ povedala som len. Zdalo sa, že jej to vôbec nepripadá čudné.

Claire zapla televízor, pretože chcela pozerať nejaký seriál, ktorý beží podvečer. O chvíľu jednoducho vošiel Julius a sadol si k nám. Snažila som sa ho ignorovať, aby zas nerobil nejaké blbé narážky na advokátov, ale bol ako vymenený. Vyložil si nohy na stôl, žartoval s Claire, stláčal ovládač, surfoval po všetkých možných televíznych kanáloch a jednu hlúpu reklamu na mačacie žrádlo komentoval tak, že sme sa prehýbali od smiechu. A odrazu bolo v Clairinej izbe plno ľudí. Objavil sa Benjamin, ktorého zrejme prilákal náš smiech, a nakoniec si ku mne dolu na zem sadli aj Stefan a Lauren, hoci mali pôvodne v pláne ísť do kina.

„Ľudia, vy ste mi zožrali celú čokoládu,“ frflala Claire, ale neznelo to naozaj naštvane.

„Len sa nerob.“ Julius jednoducho zamieril k jej písaciemu stolu. „Viem, že tu máš schovaný celý vagón sladkostí.“ Vytiahol zásuvku. Bola až po okraj napchatá pestrými baleniami.

Pozrime sa, Claire teda tajne maškrtí.

„Daj tie ruky preč!“ okríkla ho Claire, ale smiala sa a zostala sedieť.

Niekto priniesol pár fliaš malinovky s alkoholom a Julius ešte stále vyberal televízny program.

„Toto, toto!“ zvolala Claire, keď na obrazovke na okamih prebleskla reportáž o adeptkách na modelky, ale Julius len zaúpel a ďalej stláčal ovládač. Ja som medzitým rozmýšľala, či si nemám sadnúť niekam inam, pretože Lauren a Stefan do seba stále štuchali a Stefan do mňa v jednom kuse vrážal. Zrejme sa mu to zdalo zábavné. Ale už bolo neskoro. Môj drink sa so zarinčaním prevrátil a červená tekutina sa rozliala po dlážke.

„Dávaj pozor, človeče!“ Claire vyskočila a rýchlo si odniesla noty do bezpečia.

„Mrzí ma to.“ Videla som, že sa na mňa hnevá, aj keď to predsa nebola moja vina.

„Prinesiem handru.“ S tými slovami som odišla z izby.

„Vedľa chladničky visí rolka papiera,“ zavolal niekto za mnou. Hnevala som sa sama na seba, že som okamžite vyskočila, zatiaľ čo Lauren a Stefan sa ďalej oblizovali. Mala som niečo povedať. Na druhej strane som nechcela byť malicherná.

„Možno by sme sa mohli všetci trochu stlačiť k sebe,“ začala som, keď som znovu vstúpila do miestnosti. Ale nikto ma nepočúval. Všetci fascinovane sledovali televíziu. Lev udrel obrovskou labou levíča vreštiace od hrôzy a zahryzol sa mu do zátylku. Bolo to nakrúcané dosť zblízka. Vydesene som zadržala dych.

„Ach bože,“ povedala v tej chvíli Lauren.

„To je teda brutálne.“ Stefan pokrútil hlavou. Napriek tomu všetci ďalej sledovali krvavý masaker, ktorý sa im odohrával pred očami.

„Volá sa to infanticída,“ poznamenal Julius. „Zvieratá to robievajú často. Svine niekedy nedopatrením zožerú vlastné mláďatá, to ste nevedeli?“

„To je mi jedno, je to odporné. Vypni to!“ Claire siahla po diaľkovom ovládači.

„Fakt, vypni to. Je to hrôza.“ Benjamin len zriedkakedy niečo povedal, ale keď to urobil, malo to váhu.

Julius televízor podráždene vypol.

„Sú tam samé kraviny. Tak ja idem. Ahoj.“ A už ho nebolo.

„Poďme ešte do kina,“ prosíkala Lauren a ťahala Stefana za ruku. Nálada sa v priebehu minúty zmenila. Škoda, konečne tu bolo veselo. Skoro normálna atmosféra.

Až doteraz.

Lauren a Stefan zmizli, ale zrejme nie z domu, pretože som stále počula Laurenin piskľavý smiech.

„Tí dvaja by teda mohli trochu znížiť hlasitosť,“ povedala Claire. Benjamin prevrátil oči a súhlasne zahmkal. Ja som mlčala, ale v duchu som im dávala za pravdu. Zazvonil mi mobil. Nadja. Vystrúhala som ospravedlňujúci výraz a išla som von cez slabo osvetlenú halu do svojej izby.

„Ahoj, utečenkyňa!“ pozdravila ma Nadja. V pozadí cinkali poháre. Pravdepodobne volala z reštaurácie. „Už si si všetkých chalanov, s ktorými bývaš, omotala okolo prsta?“

„Prestaň! Nie som ako ty!“

Smiala sa. „Možno by som sa mala niekedy zastaviť. Konečne raz preč od večných rezňov s opekanými zemiakmi.“ Zastonala. „Teda poviem ti… Ešte k tomu v tých horúčavách!“

„No jasné, len príď!“ povedala som.

„Budem spať hoci aj na kuchynskom stole, keď to bude nutné. Raz si poriadne užiť. Sama! Človeče, ty ani nevieš, ako dobre sa máš. Mne by to naši nikdy nedovolili a k tomu ešte tá otrasná reštika…“

V pozadí na ňu niekto zavolal.

„Áno, áno,“ zamrmlala. „Upokoj sa. Hneď prídem. Teraz mi ešte rýchlo povedz – aké to tam máš?“

„No, izba je úplne skvelá a vila tiež a ľudia tu sú… sú…“ Vlastne som nevedela, čo povedať. „… v pohode,“ povedala som nakoniec neisto.

„Len v pohode?“

„No, ten chalan, čo mu patrí vila, je trochu zvláštny, taký chladný. A s tým druhým som si vlastne ešte nevymenila ani pol slova. Zakaždým ujde. To dievča je trochu náladové a…“ rozmýšľala som, „je tam ešte jeden naozaj fajn chalan.“

„Jéj,“ urobila Nadja. „Teraz to bude napínavé.“

„Nie,“ povedala som náhlivo. „Nie je to tak, ako si myslíš. Má frajerku. Ale je veľmi milý.“

„Nadja!“ ozvalo sa znovu.

„Dokelu, musím ísť,“ povedala. „A mimochodom – včera tu bol Oliver.“

„Sám?“ vytlačila som zo seba.

„Nie,“ povedala súcitne. „S ňou. Ale vyliala si džús rovno na šaty!“

Obe sme sa zasmiali.

„Tak čau!“

Odložila som mobil. Krátko som sa pozrela na svoju holú, prázdnu stenu a siahla som po knihe.

Po polhodine som ju zas odložila. Nedokázala som sa sústrediť. Dvere do záhrady boli otvorené a ja som začula, ako niekto kašle. Nejaká stará žena. Tá odnaproti? Tá, čo bola taká vydesená, keď ma uvidela? Naozaj to nemá v hlave v poriadku, ako tvrdil Stefan? Ale s kým si ma mohla pomýliť? Spomenula som si na modrú tašku, ktorú som si vzala. Žeby ma tá žena považovala za Jette? Pozrela som sa na kalendár na stene. Nalistovala som august. Jette si tam urobila niekoľko záznamov. Žúrka u Georga, študijná. A Práca u Gina. Čudné. Ako to, že si to všetko naplánovala, keď vedela, že pôjde do Škótska? Pustila som list. Možno bola jednoducho impulzívna. Vonku sa malo začať čoskoro zmrákať a ja som sa rozhodla, že pôjdem ešte na chvíľu do záhrady, nadýchať sa trochu čerstvého vzduchu.

Na susednom pozemku niekto kosil trávu. Monotónne vrčanie a vôňa čerstvo pokosenej trávy mi odrazu pripomenuli zeleninovú záhradku mojich rodičov, a aj keď by som to pred nikým na svete nepriznala, v tom okamihu sa mi zľahka zacnelo po domove. Nahovorila som si, že mi chýba plná chladnička a čerstvo povlečená posteľ, ale v hĺbke duše som vedela, že je v tom ešte niečo iné. Pocit bezpečia.

Otočila som sa a vydala som sa po úzkej cestičke. Toto je predsa ten nezávislý život, bez večne kritizujúcich rodičov a školských povinností, o ktorom som vždy snívala. Len škoda, že nikto nevidí, ako všetko zvládam. Zdá sa, že na ľudí okolo mňa to neurobilo taký veľký dojem ako na Nadju.

Ocitla som sa na konci záhrady, kde hustý živý plot bránil výhľadu na susedné vily. Tu vzadu bola záhrada zarastená ešte viac. Rástla tu metrová žihľava a bodliaky a váľal sa tu splesnivený starý matrac. Motorová kosačka naposledy zavyla a potom stíchla. Náhle ticho pôsobilo ako šok. V mojej bezprostrednej blízkosti niečo zašuchotalo. Zostala som stáť. Sú tu potkany? Oči mi behali doprava-doľava, i keď v tom šere som sotva mohla niečo vidieť. Vtom som pocítila nejaký pohyb pri členku. Zdesene som odskočila nabok a ešte som zbadala, ako v tme mizne huňatý chvost veverice.

Bože, čo sa to so mnou len deje? Som zrazu strašne bojazlivá. Je načase, aby som sa vrátila do svojej izby. Aby som si prezrela maily a prečítala blog svojej sesternice, ktorá je už niekoľko mesiacov v Austrálii. Obrátila som sa a pred sebou som uvidela osvetlenú vilu vo večernom súmraku. Majestátnu ako zo starých filmov. Obrovské svietiace okná dole, tmavé hore.

Ale pozor. Na hornom podlaží sa slabo zablesklo svetlo. Ako je to možné? Sústredene som sa zahľadela na okno, z ktorého svetlo vychádzalo.

Bolo tam ešte niečo.

Nejaký obrys alebo šikmo visiaci záves. Čím viac som sa približovala k domu, tým zreteľnejšie som to videla. A odrazu sa mi na sekundu zastavilo srdce. Nebolo pochýb.

Hore stál niekto pri okne a pozeral sa von. Priamo na mňa.

Nemohla som rozpoznať, kto to je, ale Claire už zase hrala na klavíri a Benjamin sa vo svojej izbe prechádzal sem a tam a telefonoval. Videla som ho cez okno. Stojí tam Stefan alebo Julius? Čo to je za nezmysel? Tá osoba sa nehýbala. A všimla som si ešte čosi. Hlavu. Bola podivne neforemná. Bežala som späť do svojej izby a otvorila som dvere do chodby. Stefan a Julius stáli pred horským bicyklom so skrutkovačom v ruke, Lauren sedela na zemi vedľa nich. Spýtavo na mňa hľadeli.

„Deje sa niečo?“ pozrel na mňa Stefan netrpezlivo.

Bez slova som sa vrátila do svojej izby. Hlavou sa mi zmätene preháňali rôzne myšlienky. V duchu sa mi stále znovu ako bludička zjavovala postava pri okne. Všetci sú dole v dome. Všetci sú tam, kde majú byť. Niet dôvodu na paniku. A predsa tam hore niekto je, jasne som ho videla. Duch? Strašidlá neexistujú. Nie som blázon. Ľahla som si na posteľ. Do rebier sa mi zarylo niečo tvrdé. Nechala som tam ležať knihu? Nadvihla som deku. Nebola to kniha. Bola to čokoláda v luxusnom obale s elegantným zlatým písmom.

8. kapitola

Celé nasledujúce predpoludnie som premýšľala. Až dosiaľ som sa čokolády ani nedotkla, aj keď som na ňu mala strašnú chuť. Niečo ma zadržalo.

V to ráno sa toho v kancelárii veľa nedialo. Ani pani Ottová, ani jej vnuk Lars neprišli. Mrzelo ma to. Po prvé mi bol sympatický a po druhé som mala potrebu porozprávať sa s niekým, kto nie je z vily. Mojou jedinou robotou bolo prejsť spisy. Nebola to práve práca, ktorá by na mňa kládla prehnané duševné nároky, a tak mi zostával čas na rozmýšľanie. Príliš veľa času.

Včera večer som predpokladala, že čokoláda je od Claire. Logicky, pretože presne tento druh mala vo svojej skrýši. A navyše som bola včera v noci úplne hotová z toho neznámeho v okne, takže som si z čudného darčeka nerobila ťažkú hlavu. Upadla som do nepokojného spánku, zobudila som sa celá spotená a dosť neskoro a hnala som sa do práce.

Až teraz som opäť pri zmysloch. A otázka, ktorá sa mi stále dotieravejšie preháňa hlavou, znie: Aký dôvod by mala Claire na to, aby mi tajne položila do postele čokoládu? Veď sa na mňa hnevala, lebo som jej takmer utopila noty v ružovočervenom alkohole. To nie je práve dôvod niekomu niečo dať. Mala azda výčitky svedomia? Nepripadala mi ako niekto, kto sa trápi výčitkami. To je skôr moja špecialita.

Je azda Claire… lesbička? Chcela mi naznačiť, že ma miluje? A čo si s tým mám počať? Nie, to je hlúposť. Hneď som tú myšlienku zahnala až do najvzdialenejšieho kútika svojho mozgu. Claire sa o mňa ani trochu nezaujíma. Je veľmi nepravdepodobné, že by bola do mňa buchnutá.

Ale keď to nebola Claire – kto potom? Musela som myslieť na postavu za okenným sklom. Na čudne zmrzačenú hlavu. Je niečo s tou čokoládou? Je niečo v tej čokoláde? Zdalo sa mi, že teplota v miestnosti prudko klesla o desať stupňov, hoci vonku nádherne svietilo slnko.

Ľahko som sa zachvela. Teraz žiadnu paniku. Veď je to len čokoláda, dokelu! Pravdepodobne je to zas nejaký vtip, ako s tými kvetmi. Pravdepodobne mám ešte šťastie – keby som bývala s nejakými počítačovými nadšencami, možno by mi dali do postele kábel.

„Nie je vám dobre?“ Pani Wagnerová vošla bez toho, aby som si ju všimla.

„Nie, nie, je mi fajn. Len si prezerám tie prípady.“

„To sú také strašné? Ste úplne bledá. Už si vôbec nespomínam na podrobnosti. Ukážte.“

Letmo sa pozrela na spis Patzmann proti Stillerovi.

„Aha, to bol ten, čo svojmu susedovi otrávil mačku. Nedopatrením, tvrdil. Nato si druhá rodina zaobstarala psa a ten ho teraz pohryzol. Nedopatrením, tvrdí mačacia rodina. Je to stále dokola… Zdá sa, že tí ľudia nemajú inú robotu, len sa hádať so susedmi.“ Povzdychla si. „No, viete, už sa s tým dnes nemusíte trápiť. Môžete pokojne ísť domov trochu skôr.“

Dvihla papiere, ktoré držala v ruke. „Urobte mi pár kópií a potom hurá na zmrzlinu!“

Prekvapene som sa na ňu pozrela.

„To predsa mladí ľudia v lete robia, nie? Alebo aj vy stále držíte diétu?“

„Aj ja?“

Pani Wagnerová si povytiahla sukňu, ktorá jej popravde bola trochu tesná. „Keď som mala toľko rokov ako vy teraz, prezývali ma Nitka, viete si to predstaviť?“

Nie, to som si teda nevedela. Zachichotala som sa a vzápätí som si dala s úľakom ruku pred ústa, ale ona sa len smiala.

„Tu.“ Podala mi papiere.

Usmievala som sa, ešte keď som vkladala do kopírky prvý list. Znudene som preletela očami druhý list. A užasla som. Bolo tam meno. Mne známe meno. Bola to náhoda?

Dokument, ktorý som držala v ruke, podpísal predsedajúci civilný sudca tretej trestnej komory pri krajinskom súde. Haky-baky, ktoré sa nedali rozlúštiť. Ale pod nimi stálo to meno ešte raz vytlačené: Behnisch.

Ako Julius Behnisch? Spomenula som si, ako na to meno reagovala pani Wagnerová.

Koľko asi zarába taký sudca? Dosť na dve vily?

„Musíte tam ten papier položiť, keď ho chcete odkopírovať.“

Za mnou stál pán Seibel a pobavene si ma premeriaval.

Ústa sa mi otvorili akoby samy od seba.

„Sudca Behnisch,“ povedala som. „Poznáte ho?“

„Áno, samozrejme.“

„A aký je? Myslím ako sudca, je prísny?“ Sama som poriadne nevedela, čo vlastne chcem.

„No, dobrácky rozprávkový deduško to práve nie je. To je dané charakterom jeho profesie.“ Pán Seibel sa zasmial. „Dá sa povedať, že nie je práve citlivý. Mohol by dávať miernejšie tresty.“

V duchu som pred sebou videla hrozivého starého muža, kombináciu môjho bývalého učiteľa matematiky a nejakého juhoamerického diktátora. Pán Seibel zatiaľ hovoril ďalej.

„Je dosť zvláštne, ako sa u niektorých ľudí vplyvom ich povolania rozvinie osobnosť typu Jekyll a Hyde. Vo svojich rodinných záležitostiach vraj nezakročil ani spolovice tak tvrdo.“

„Ako to myslíte?“ Odrazu som bola plne sústredená, ale pokračovala som v kopírovaní.

Pán Seibel sa trochu odvrátil, zrejme si až teraz uvedomil, s kým sa rozpráva.

„Viete, že nič z toho, čo tu budete počuť, sa nesmie dostať von?“

Prikývla som.

„No, môžem povedať len toľko: sudca Behnisch má syna, ktorý nie je polícii celkom neznámy. Neviem síce nič bližšie, ale jedno je isté: ten chlapec má nejaký problém a jeho otec sa ho snaží kontrolovať prostredníctvom peňazí. Podľa mňa je to márna snaha.“

Už som sa ho na nič nepýtala. Zostala som celá zmeravená. Medzitým kopírka vypľula poslednú stranu.

„Ale mňa sa nikto nepýta,“ uzavrel to pán Seibel. „Za našich čias…“ Mávol rukou. „Čo tu vlastne ešte robíte?“

„Ale, už som preč!“ Schytila som zo stola svoju tašku a nechala som tam zmäteného pána Seibela stáť.

Dala by som v tej chvíli svoju ľavú ruku za to, že toho nevydareného syna poznám.

9. kapitola

Vo vile bolo ako po vymretí. Hodila som tašku na posteľ, otvorila som dvere na terasu a potom som uvidela Lauren, ako sedí v záhrade. Znudene listovala v časopise. Keď ma zbadala, zablyslo sa jej v očiach.

„Nina! Konečne mi bude niekto robiť spoločnosť.“

„Ako si sa dostala do domu?“ spýtala som sa zarazená.

Prekvapene nadvihla bezchybne vytrhané obočie. „Pomocou kľúča, samozrejme. Čakám na Stefana, každú chvíľu by sa mal vrátiť z roboty.“

„Z roboty?“

„Bude ošetrovateľom, to si nevedela? Dnes má dopoludňajšiu. Teraz je na psychiatrii.“ Urobila si krúžok na čele, zrejme aby naznačila, že Stefan má čo do činenia s bláznami.

„Aha,“ povedala som. Z nejakého dôvodu ma tá novinka prekvapila. Tak trochu som si myslela, že Stefan je nemanželský syn nejakej filmovej hviezdy. So svojím výzorom manekýna a s vyšportovanou postavou…

„No, aspoň že si tu ty,“ povedala Lauren veselo. Evidentne ožila. „Poď si sadnúť ku mne.“ Pohrávala som sa síce s myšlienkou, že si vezmem k srdcu radu pani Wagnerovej a pôjdem na zmrzlinu, ale tu sa mi ponúkala výborná možnosť ďalšieho pátrania. Dlho som nerozmýšľala.

„Jasné, rada.“ Chcela som sa s povzdychom zložiť vedľa nej na lavičku, ale ona ma poťahala za rukáv.

„Môžem sa pozrieť na tvojho gekona?“

„Jasné.“ Išla som späť do izby a vyniesla som Billyho terárium von.

„Ten je rozkošný!“ zvýskla Lauren. Opatrne Billyho pohladila prstom po šupinatej koži. „Môžeš ho vypustiť?“

Váhala som. „No, neviem. Vo vysokej tráve mi rýchlo zmizne.“ Zdalo sa, že Billyho korálikové oči ma pozorujú. Túži aj on po slobode?

Lauren vzdychla. „Ty sa máš. Ja som nikdy nesmela chovať zviera. Moja mama má skoro na všetko alergiu.“

Chvíľu sme sedeli vedľa seba mlčky.

„A čo tvoja práca?“ prerušila ticho Lauren. „Je to náročné?“

„Nie, vôbec nie,“ povedala som. Asi som Lauren zle odhadla, považovala som ju za peknú, povrchnú a – ak mám byť úprimná – trochu hlúpu. Ale je to prvý človek, ktorý sa ma tu pýta, ako sa mi darí.

„Máš niečo do činenia so zločincami?“ spýtala sa zvedavo a podala Billymu steblo trávy, ktoré ignoroval.

Musela som sa zasmiať. „Nie, sú to všetko normálni ľudia. Len majú problémy s…“ Spomenula som si na sľub mlčanlivosti a vydesene som zmĺkla.

Lauren si povzdychla. „Aspoň máš nejakú prácu. Ja som chcela cez leto pracovať v reštaurácii Café Melange, ale mama ma nenechala. Zaobchádza so mnou ako s malým deckom.“ Zatvárila sa vzdorovito. „Ešte rok a potom sa aj tak odsťahujem preč.“

„Budeš bývať so Stefanom?“

Laurenine veľké modré oči akoby sa ešte zväčšili. „Samozrejme. Ako inak? Stefan je moja životná láska!“

Pripadalo mi to trochu teatrálne, ale nepovedala som nič. Lauren bola vlastne roztomilá.

„Ako dlho už spolu chodíte?“ spýtala som sa.

„Od minulého júla. Myslím si, že sa predtým cítil dosť osamelý.“

„Áno?“ Len ťažko som dokázala potlačiť úsmev. Stefan mi nepripadal práve ako smutný chalan, ktorý si nevie užívať život.

„Fakt! Úplne sám v tomto veľkom dome. Mala si vidieť jeho izbu, keď som sa s ním zoznámila. Vyzeralo to tam ako po výbuchu. Bol strašne šťastný, keď som mu tam prvý raz upratala.“

„Stefan tu býval sám?“ Bola som úplne zmätená. Namiesto odpovedí sa objavujú stále nové otázky. A Lauren mu upratovala? Azda mu aj žehlila jeho ošetrovateľskú uniformu?

„Tak dobre, skoro sám. Bola tu aj Claire. Smela odísť z domova, aj keď ešte nemala maturitu.“ Znelo to naštvane.

„Počkaj, Claire a Stefan tu bývali spolu?“ Preboha, ako to spolu mohli vydržať, sú obaja dosť konfliktní. A čo tá Jette? A kde bol vlastne Julius? „Kde boli vtedy Julius a Jette?“

„Ja presne neviem. Jette tu ešte nebola. A Julius… Myslím, že odcestoval. Možno chcel vilu len prenajať, aby zarobil nejaké peniaze.“

„Ale potom sa sem predsa len nasťahoval.“

„Áno, to je pravda.“ Lauren pôsobila mierne zmätene. „Ach, to je jedno.“

„Nepripadá ti zvláštne, že Julius má vilu?“

„Veď to je paráda.“ Lauren sa tvárila nevinne. „Želala by som si, aby mi naši darovali vilu. Ale môj otec nie je sudca.“

„Nie je sudca,“ zopakovala som nahlas. Mala som pravdu! Mala som pravdu!

„No áno, Juliusov otec je na súde takmer slávny. Veľký šéf.“ Tá téma ju zrejme zaujímala len okrajovo. Ale ja som sa chcela za každú cenu dozvedieť všetko. Tak ochotne ako Lauren mi tu ešte nikto na otázky neodpovedal.

„Takže jeho otec je sudca?“ ubezpečila som sa.

„No jasné. Ty si to nevedela?“ Videla som, ako to v nej pracuje. „Musela si to predsa vedieť. Veď teraz robíš v advokátskej kancelárii, nie?“

„Povinná mlčanlivosť.“ Začínala som to slovné spojenie milovať.

„Aha.“

„Julius musí byť svojmu otcovi dosť vďačný,“ pokúsila som sa zaviesť rozhovor na inú tému.

Pokrčila plecami. „Myslím, že sa neznášajú. Julius má tuším študovať právo, ale on nechce.“

To dávalo zmysel. Všetko odrazu dávalo zmysel. A moje detektívne pokusy sa mi naraz zdali detinské. Julius je rozmaznaný chalan, ktorý má viac peňazí než rozumu a nenávidí advokátov a všetky právnické profesie, pretože má problém so svojím otcom.

„Lauren,“ vykĺzlo mi, „bola si už niekedy na poschodí?“ Bola taká zhovorčivá, že som zrazu nemala zábrany a rozhodla som sa, že jej poviem o svojom nočnom zážitku. A o darčekoch na posteli.

„Nie, prečo? Je tam predsa zamknuté.“

„Ja som tam včera zo záhrady niekoho videla.“

„Si si istá? Kto by sa tam potĺkal?“ Lauren zažmúrila do slnka.

„Nemám tušenia. Možno by si mohla so mnou…“

„Ty chceš fakt ísť hore?“ Lauren nevyzerala nadšene. „Radšej sa spýtaj Juliusa, čo sa tam deje.“

Ale ja som sa nevzdala. Teraz alebo nikdy, pomyslela som si. Musela som si v tom proste urobiť jasno. A ak vôbec niekedy dokážem vyjsť hore, tak jedine s bezstarostnou Lauren po boku. Zdalo sa, že je absolútne imúnna proti záhadám akéhokoľvek druhu.

Znovu si povzdychla, ale vstala a dvihla Billyho terárium. Podala mi ho a šla so mnou k domu. „Máš doma nejakého chalana?“ spýtala sa ma. Pre Lauren existovala podľa všetkého len jediná téma.

Pomyslela som na Olivera. Chodili sme spolu pol roka. Ja som bola strašne zamilovaná, on zrejme menej, ako sa čoskoro ukázalo. Odrazu na mňa už nemal čas. Stále mal iný program – tréning, domáce úlohy, pomáhať babke. To, že sa babka volá Mia a chodí do paralelky, som sa dozvedela od jednej kamarátky. Pri predstave tých dvoch, ktorí pravdepodobne práve stoja niekde v kúte v továrni na sušienky a oblizujú sa, mi zovrelo žalúdok.

„Momentálne nie.“

„Určite si čoskoro niekoho nájdeš,“ utešovala ma. Postavila som terárium na schod a vydala som neurčitý zvuk.

„Vyzeráš fakt dobre. Kopa chalanov má rada ryšavé vlasy!“

Ja dávam prednosť „gaštanovým“ a po Oliverovi som mala chalanov plné zuby, ale kým sme stúpali po schodoch, nechala som ju rozprávať, nechala som jej bezstarostný prúd reči klokotať po dome. Možno má pravdu, možno sa opäť stretnem s Larsom.

Stáli sme hore na podeste. Prvé poschodie bolo od schodiska oddelené ešte sklenenými dverami. V špinavej tabuli mliečneho skla bola diera. Keď som dvere otvárala, niečo zaškrípalo. Bolo to tu cítiť prachom ako na starej povale. Tapeta sa odlepovala od steny. Dookola sa povaľovalo niekoľko škatúľ. V jednej boli staré topánky, druhá bola až po okraj naplnená starými papiermi a fotkami. Stálo na nej: Benjamin’s Box. Don’t touch!

„Tu to teda smrdí!“ Lauren pokrčila nosom. „A tu že sa niekto potuloval? Tomu neverím!“

„Hm,“ zamrmlala som ako duchom neprítomná. Ktoré okno som to videla zo záhrady? Hore bolo ešte päť alebo šesť miestností. Jedna z nich je určite ďalšia kúpeľňa. Na chodbe bolo šero. Nie je tu niekde vypínač? Našla som ho vedľa seba na stene, ale keď som ho stlačila, nič sa nedialo.

Potom som niečo zazrela. Jedny dvere boli pootvorené. Inštinktívne som vedela, že to je miestnosť, ktorú som predtým videla.

„Lauren!“ Odrazu som šepkala.

„Čo je? Pozri sa.“ Chichotala sa a v ruke držala obrázok, ktorý zrejme vypadol zo škatule. Čiernobiela fotografia ženícha a nevesty zo sedemdesiatych rokov. On s metrovými kotletami, ona zahalená do niečoho, čo vyzeralo ako koberec s divokým vzorom.

Natiahla som ruku pred seba a blížila som sa ku dverám. Našľapovala som opatrne ako mačka. Pozrela som sa cez štrbinu medzi dverami. A strhla som sa, akoby som siahla do zásuvky. Vnútri niekto bol!

„Lauren!“ Môj hlas znel len ako chrapľavý šepot. „Niekto tam vnútri je!“

Pustila fotku a zvedavo prišla bližšie. Bez slov som ukázala prstom na štrbinu.

Lauren zostala stáť. „Kto to je?“ zašepkala úplne potichu.

Pritisla som si ruku na ústa a nepatrne som pokrčila plecami. Chcela som naozaj vedieť, kto sa tu v podkroví skrýva?

Pozreli sme sa na seba. Zvnútra sa neozval ani hlások. Čo tam ten človek robí? Pozoruje nás? Nedokázala som sa znova pozrieť cez štrbinu dovnútra. Lauren urobila rozhodný krok vpred.

„Nie!“ hlesla som, ale to už jediným myknutím otvorila dvere. Videla som, ako sa jej rozšírili oči. Potom sa začala nahlas smiať.

„Čo…?“ Nerozumela som už vôbec ničomu. Lauren zmizla v izbe. Sledovala som ju, bola som úplne zmätená a potom som to konečne pochopila.

Pri okne stála krajčírska figurína! Blbá drevená krajčírska figurína, veľká ako človek. A na hlave mala klobúk. To bolo všetko. Žiadny človek postihnutý elefantizmom, žiadny bláznivý starý nájomník, strašidlo alebo zlodej. Zo srdca mi spadol kameň vážiaci hádam tonu. Najradšej by som Lauren objala. Namiesto toho som sa začala smiať. Smiali sme sa a smiali, až nám tiekli slzy. Náš smiech sa stupňoval a zmenil sa na vrešťanie.

„Prestaň, prestaň,“ kričala Lauren. „Lebo sa pocikám!“

Ale ja som nemohla prestať. Jednoducho sa mi hrozne uľavilo. Lebo aj keď som si to nepriznala, vila mi niečím naháňala strach. A všetci tu boli tak trochu čudáci. Okrem Lauren. Bola som taká rada, že sme sa trochu skamarátili. Vďaka nej som sa necítila taká odstrčená.

„Mohli by sme spolu niekedy niečo podniknúť,“ povedala som bezprostredne.

„Jasné. Dole ti dám svoje telefónne číslo.“

Ľudia, ja som bola šťastná. Možno som si tu práve našla prvú kamarátku.

Ešte stále sme sa chichotali a nasadili sme krajčírskej figuríne klobúk naopak. Z chodby odrazu zazneli kroky. Zdesene sme sa zarazili. Niekto strčil hlavu do dverí.

Bol to Stefan. Keď sme zbadali jeho vydesený výraz, začali sme sa znovu híkavo smiať.

„Vy ste ma ale vyľakali! Čo tu robíte? A prečo tak debilne híkate?“

Lapali sme po dychu.

Stefan pokrútil hlavou. Kĺzal pohľadom z Lauren na mňa a zase späť. Začal sa škľabiť a podišiel k nám.

„Myslel som si, že tu hore sú krysy, a pritom sú to dve bláznivé sliepky.“ Poťahal nás za vlasy a postrapatil nám ich, akoby sme boli dve neposlušné školáčky. Rozpačito som sa odtiahla.

„Ach, Stefan,“ zvýskla Lauren a hodila sa mu do náručia. „Mysleli sme si, že tá figurína je nejaký človek.“

„Ako to, že môj kamarát Billy je dole na schodoch úplne sám?“ Stefan ju zo seba striasol.

„Čo tu robíte?“ Za Stefanom sa náhle objavila Claire. „Nech vás nenachytá Julius. Zúril by. Tu hore je v stenách nejaká pleseň.“ Ale aj tak na poschodie zamorené plesňou zašla.

Začal vo mne narastať pocit ľahkej nespokojnosti. Chcela som ešte Lauren povedať o tých veciach v mojej posteli. A teraz, keď som vedela, že tu nestraší, rada by som si aj prezrela „Benjaminovu škatuľu“. Nedozvedela som sa ani to, aké mal Julius problémy s políciou. A najvhodnejší okamih bol preč. Pred Claire a Stefanom som hovoriť nechcela. Zatiaľ som totiž vedela jediné: Lauren môžem dôverovať, ona sa určite v noci nezakráda po dome a po záhrade. Ale čo ostatní?

Z nápadu sa pomaly formuje plán. Už to nemôžem vydržať. Spriadať fantázie mi už nestačí!

Chce to však dobre zvoliť správny okamih.

Je to vlastne úplne jednoduché. Všetci okolo mňa sú takí čitateľní. Takí naivní. Tak ľahko prehliadnuteľní. Svoje slabiny si nesú pred sebou ako na vývesnom štíte. Napríklad to dievča je také dôverčivé!

Dôverčivosť hraničiaca s idiotizmom.

Budem ju vedieť využiť.

A vyskúšam si to na tej hnusnej jašterici.

10. kapitola

Nasledujúci deň som mala voľno a spala som skoro až do obeda. Dúfala som, že Lauren bude ešte stále vo vile a že by sme spolu mohli niečo podniknúť, ale mala som smolu. Lauren musela pomáhať mame, ako som sa dozvedela od Stefana. Keď som vstala, šiel práve von s nahryznutou žemľou v ruke. Vlasy mal trochu strapaté a ešte vlhké od sprchovania. Úmyselne?

„Príde sem neskôr?“ spýtala som sa.

Pokrčil plecami. „Možno áno. Chodí skoro každý deň.“

Mýlim sa alebo z jeho hlasu srší nevôľa? Inak bol predsa jednoznačne najmilší z celého domu.

„Upratovať?“ vykĺzlo mi.

Zúžili sa mu oči. Zasmial sa trochu príliš nahlas. „Ako si na to prišla?“

„Prepáč,“ povedala som okamžite. „Raz sa o niečom takom zmienila. Asi to mal byť vtip. Alebo také niečo.“ Čím viac som hovorila, tým som bola rozpačitejšia.

„No hej, keď chce upratovať, tak jej v tom predsa nebudem brániť, však?“ Otvoril žemľu a vytiahol z nej šalátový list. „To by som bol poriadny kretén.“

Obaja sme pozorovali zvädnutý list, ktorý plachtil k zemi ako zelené ufo.

„Už musím ísť.“ Krátko si ťukol do imaginárnej čiapky a rýchlo vybehol von.

Mala by som Lauren zavolať? Narovnala som papierik, na ktorý mi načmárala telefónne číslo zlatou ceruzkou, ktorá písala ružovo a bola ozdobená vyrytými iniciálami. Keď mi hovorila, že to bol ten najkrajší darček na Vianoce, aký dostala, mala som čo robiť, aby som udržala vážny výraz. Zasa som papierik položila. Vlastne sme toho nemali zas až toľko spoločného. Radšej som zvolila Nadjino telefónne číslo.

„Áno,“ ozvalo sa uštvane.

„Človeče, Nadja, tu sa dejú zvláštne veci. Na mojej posteli ležali…“ začala som, ale ona ma hneď prerušila.

„Sorry, je to superdôležité? Úplne som zabudla rezervovať miesta pre jednu blbú skupinu turistov a teraz z toho všetci trochu šalieme.“

„Aha.“ Pokúšala som sa zakryť sklamanie.

„Zavolaj mi neskôr, okej? Alebo ti zavolám ja, až budem mať čas. Mysli na to, ako veľmi ti závidím!“ Ozval sa ženský smiech. Nadja ticho zanadávala. Rozlúčila som sa a ukončila som hovor. V záhrade bzučal hmyz a nejaká cudzia mačka bleskovo zdrhla, keď som sa na ňu pozrela. „Mici, Mici,“ volal odkiaľsi ženský hlas. Nejaká stará žena. Tá bláznivá Weberová? Spomenula som si na svoju predchodkyňu a podivné záznamy v jej kalendári. Šla som ku skrini a pozornejšie som sa pozrela na zásuvku. Stefan sa ju pokúsil otvoriť s použitím hrubého násilia, ja na to pôjdem s logikou. Ľahla som si na brucho. Zásuvka bola zaseknutá. Bola zle zasunutá, musím s ňou teda narábať opatrne. Postrkávala som ju a ťahala som za ňu, až naraz povolila a vykĺzla von. Pokrkvané oblečenie, nahádzané jedno cez druhé. Vytiahla som tričko s dlhými rukávmi. Spodok rukávov bol zašpinený. Privrela som oči. Je to krv? S miernym odporom som tričko pustila z rúk a siahla po ďalšom. Presne to isté. Prehrabala som šatstvo, väčšina odevov mala nejaké fľaky na rukávoch. Čo sa tu stalo? Žeby sa Jette poranila? Zakaždým, keď si obliekla niečo nové? To nie je veľmi pravdepodobné. Ublížil jej niekto iný? Potom tu ešte boli voľne poukladané listy papiera zaplnené písmom, ktoré sa mi len tu a tam podarilo rozlúštiť. Bolo to po anglicky. Crazy bitch… pain… red tears… beautiful… scars… death… salvation… Civela som na tie zmätené vety, z ktorých kričalo zúfalstvo. Predstavila som si bledú, smutnú vyznávačku štýlu emo s rukami postriekanými krvou, ktorá čučí vo svojej tmavej izbe. Mala strach?

A potom radostne vyrazila na výmenný študijný pobyt do Škótska? A prečo vlastne už teraz? Ani v chladnom Škótsku predsa nemajú prednášky uprostred leta.

V kuchyni sedela Claire a usrkávala kávu. Posadila som sa k nej.

„Povedz mi, tá Jette z mojej izby, rezala sa žiletkou? Našla som tam také veci…“

Claire prudko dvihla hlavu. „Čože?“ spýtala sa ostro.

„Môžem ti to ukázať, na jej tričkách je zaschnutá krv.“

„Ďakujem, nie. A ty by si sa, úprimne povedané, nemala hrabať v jej veciach. Až sa vráti zo Škótska, sotva sa jej to bude páčiť.“

„Prečo tam vlastne išla už teraz?“

Claire mlčala.

Nevzdávala som sa. „Semester sa predsa začína až na jeseň, nie?“

Prišuchtal sa Julius.

„Možno Julius vie, prečo je Jette v Škótsku už teraz?“ spýtala sa Claire hlasno. Jej hlas znel ľahko pobavene.

Julius niečo zamrmlal a na moje zdesenie siahol po škatuli s pizzou bez toho, aby sa pozrel dnu.

„To už nemôžeš…“ Ďalej som sa nedostala. Claire ma pod stolom kopla do píšťaly a sprisahanecky na mňa zažmurkala. Téma Jette bola pre ňu vybavená. Prehltla som zvyšok vety a zarazene som sledovala, ako si Julius ospalo strčil do úst pizzu, na ktorej si už celé generácie múch usporiadali orgie.

„Chutí?“ spýtala sa Claire. Julius bol zrejme proti irónii absolútne odolný. A kým som sa vnútorne ešte striasala od hnusu, o dve izby ďalej začala v kúpeľni šumieť sprcha. Claire a Julius sa na seba ako na povel pozreli a zaškerili sa.

„Benjamin?“ spýtal sa Julius. Claire prikývla. Julius šiel bez slova k drezu, otočil kohútik na horúcu vodu a počúval. Sekundu nato zazneli z kúpeľne zúrivé nadávky. Rozosmiali sa.

„Čo to robíš?“ Sú tu fakt všetci strelení?

„Keď niekto v kuchyni pustí horúcu vodu, chýba v kúpeľni. Je to proste starý dom,“ povedal Julius a pobavene pokrčil plecami. Zrejme ma považoval za neuveriteľne nechápavú. Benjamin čosi zakričal.

„Áno, ale Benjamin je predsa v sprche,“ povedala som zmätene.

„Dlhuje nájomné.“ Claire s pôžitkom otočila hlavu smerom, odkiaľ prichádzal rev.

„Presne.“ Julius sa zaškeril. „Žiadne nájomné, žiadna teplá voda.“ Teraz zase pustil studenú vodu a teplú zatvoril. Benjamin hulákal ešte hlasnejšie.

„Prestaň,“ povedala som. Ale on ma neposlúchol. Spolu s Claire sa smiali, ešte keď sa otvorili dvere a pred nami stál Benjamin s uterákom omotaným okolo pása. Stúpala z neho para a bol červený ako rak.

„Čo to má, doriti, znamenať?“ zahrešil.

„No, tieto staré kohútiky…“ Julius láskyplne pohladil kohútik na teplú vodu. „Raz darmo, je to v nich.“ Claire vyprskla a dala si ruku pred ústa.

„Prestaň s tým.“ Benjamin sa triasol. Či od zimy, alebo od zlosti, bolo ťažké povedať.

„Jasné, že prestanem. Až mi zaplatíš nájomné.“ Julius sa naňho láskavo usmial.

Benjamin sa otočil a tresol dverami.

„Beriem aj ďalšiu koláž,“ zakričal za ním Julius.

„Ďalšiu koláž?“ Zvraštila som čelo. O čo tu ide?

Claire mávla rukou. „Bennyho umenie. Ešte si ho nevidela? Má toho predsa plnú izbu. Jednu koláž daroval Juliusovi namiesto nájomného. Nevie narábať s peniazmi, stále robí dlhy.“

Ten odporný kus s nohami a rukami pochádza od Benjamina? Zhotovil ho na Juliusovo špeciálne želanie? Alebo to boli Benjaminove vlastné zmätené fantázie? Pozorovala som Juliusa, ktorý si absolútne pokojne napchával fajku. A ešte niečo bolo zvláštne. Julius mal peňazí ako pliev, to bolo jasné. Prečo by robil taký cirkus pre mizerných dvesto-tristo eur? Nedávalo to zmysel. Ibaže… Pri tom pomyslení sa mi urobilo trochu nevoľno. Ibaže by Juliusovi robilo potešenie trápiť ostatných.

Nechala som tých dvoch sedieť a ako omámená som odišla do svojej izby. Do akého blázinca som sa to dostala? Budú aj na mne čoskoro skúšať nejaké hrôzostrašné fóry? Jettino šatstvo vykukovalo zo zásuvky a ja som sa vnútorne striasla. Prečo reagovala Claire tak vyhýbavo? Spýtam sa Lauren, až ju najbližšie uvidím. V tomto dome je niečo zlé. Akoby tu niekto mal malé špinavé tajomstvo. Nikto sa so mnou nerozprával naozaj otvorene. Azda až na Stefana, ale ten si zo všetkého len strieľal. Julius to nemal v hlave v poriadku, Claire svojím spôsobom tiež a Benjamin… Pomyslela som na jeho koláže a na škatuľu tam hore. Niekto odišiel z domu. Načúvala som.

Sú všetci preč? Bolo absolútne ticho. Rýchlo som vybehla na chodbu, krátko som sa poobzerala a trielila som po schodoch nahor. Medzitým sa mne samej začalo zdať trochu bláznivé, že mi horné podlažie nedávno v noci naháňalo takú hrôzu. Otvorila som sklenené dvere a nechala som ich pootvorené, aby som počula, keby niekto išiel hore.

Kde je tá škatuľa? Tam! Kľakla som si na zem a siahla do nej. Obrovské množstvo fotografií. A načatých koláží. Niektoré predstavovali tváre, ku ktorým bolo niečo prilepené alebo z nich odrezané. Dosť morbídne veci. Je toto ten pravý Benjamin a umelecké veci v jeho izbe sú len fasáda?

Zbadala som niečo červenohnedé. Strhla som sa. Bolo to odporné, absolútne odporné. Hlava chlapca, z ktorého vyrezaných očných jamiek prúdili samé krysy. Tá červená mazanica má byť krv? Je to krv? Rýchlo som papier položila. A čo je toto? Bola tam fotka Benjamina, ako sedí na lavičke, šťastne žmúri do slnka a ruku má obtočenú okolo niekoho, kto sedí vedľa neho. Ale tá osoba bola celá začiernená, bolo z nej vidieť len štíhlu ruku položenú na Benjaminovom kolene.

Cez fotku bolo červenou načmárané hate. Mimovoľne som sa striasla od zimy. Čoho všetkého je taký človek vlastne schopný? S kým to tu bývam pod jednou strechou? Odrazu niečo zapraskalo. Obrátila som sa.

Cez rozbité mliečne sklo na mňa civela nejaká tvár.

11. kapitola

Bola to Claire. Usmievala sa na mňa. „Hľadáš niečo?“ spýtala sa vľúdne. Nevedela som, čo povedať. Koniec koncov, situácia bola jednoznačná, pozorovala ma predsa.

„Ja…“ začala som nesmelo. „Len som sa bola pozrieť,“ zamrmlala som.

Claire sa ešte stále usmievala a mlčala. Pripadala som si ako malé dieťa, ktoré pristihli pri maškrtení. Všetkými trhlinami v podkroví prúdila popoludňajšia horúčava.

„Pôjdem zas dole,“ hlesla som chabo.

„To je dobrý nápad. Tu hore to nie je bezpečné.“

Claire išla za mnou, pružne ako mačka. Ako to, že som ju nepočula prichádzať?

Šla som do kuchyne po kolu. Ale už tam nebola. Naštvane som pribuchla dvere chladničky.

„Moja kola je fuč,“ povedala som.

„Vravela som ti, že si máš na všetko napísať meno.“ Claire len pokrčila plecami.

Áno, to vravela. Ale myslela som si, že preháňa.

„Mám ešte vodu, ak chceš niečo studené.“ Vybrala z chladničky fľašu.

„Vďaka.“ Hltavo som sa napila.

V tom okamihu zarachotil kľúč v domových dverách. Vedela som, že je to Lauren, ešte skôr ako vošla. Jej parfum prenikal dnu ako neviditeľná hmla.

„Lauren!“ zvolala Claire. „Sme v kuchyni!“

Lauren sa pomaly vliekla, bledomodro nalakované nechty na nohách vo vietnamkách, dlhé nohy v károvaných šortkách.

„Stefan chce dnes pomáhať nejakému kamarátovi,“ povedala smutno. „Ale doma to nevydržím. Mama mi strašne lezie na nervy.“

„Vitaj v klube vynervovaných,“ zamrmlala Claire. Strhla som sa. Myslela tým snáď mňa?

Lauren si chcela niečo vybrať z tašky a dať to do chladničky, ale Claire ju predbehla.

„Čo dobré to máš?“

„Víno na potom. Až sa vráti Stefan.“

„Blbosť, vypijeme ho teraz!“ navrhla Claire.

„Ja neviem…“ Lauren sa tvárila trochu zarazene.

„Jasné. Potom ti pri benzínovej pumpe kúpim novú fľašu. Hej, dámska jazda! Čo hovoríte?“

Takúto som Claire ešte nezažila. Bolo síce ešte trochu skoro popoludní, ale zdalo sa mi, že je to najrozumnejšia vec, ktorú vyslovila od chvíle, čo som sa prisťahovala. Zrejme sme to neboli my, kto jej liezol na nervy.

„Ja neviem,“ vzdychala Lauren. „Vlastne som chcela počkať na Stefana.“

„To predsa môžeš aj s nami. Ktovie, kedy príde.“ Štuchla som do nej. Konečne sa niečo dialo.

„Presne tak. Ideme do mojej izby,“ vyhlásila Claire. „Z tejto bezútešnej kuchyne človek dostane depku.“

„Alebo samovražedné myšlienky.“ Teraz sa Lauren konečne zasmiala.

Ja som sa zachichotala: „Príčina smrti: nevkusná tapeta!“

Rýchlo som bežala do svojej izby, už vo dverách som si sťahovala tričko cez hlavu a rozopínala si zips na rifliach. Hodila som oblečenie na zem. Krátko som sa pozrela do zrkadla, potom na neustlanú posteľ. Na sandále, ktoré ležali pred posteľou naopak – presne tak ako som ich včera večer skopla z nôh. A niečo biele. Ponožka?

Lenže ja som včera nemala ponožky. A rozhodne by som si nikdy v živote nevzala biele ponožky do sandálov.

Stuhla som. Čo je to? Ležalo to tu už dnes napoludnie? Bola som len príliš otupená, aby som si to všimla? Siahla som po tom končekmi prstov. A dvihla som zložený papier. Rozložila som ho. Uprostred inak prázdneho listu papiera stáli tri riadky:

Moja ruka na tvojej

Potichu ťa nechám tušiť

Čo už dávno vieš

Civela som na to písmo, až ma začali páliť oči. Potom ma pochytila zlosť. Kto sa mi stále vkráda do izby? Čo majú znamenať tie tajomné náznaky? Prečo si vlastne izbu nemôžem zamykať? Ruky na sebe a tiché tušenie? Je to ľúbostná báseň? Je to vôbec báseň?

Začula som hlas, ako volá: „Nina!“ Claire. Zavreli sa nejaké dvere. Náhlivo som papier skrčila a hodila som ho na písací stôl. Potom som poslala esemesku Nadji. Zavolaj mi! Súrne! Natiahla som si capri nohavice a top a vlasy som si zviazala šatkou dozadu. Teraz si užijem dámsku jazdu a na zmätené ľúbostné básne nebudem myslieť. Ak to teda je ľúbostná báseň. Alebo má ten papier znamenať niečo celkom iné? Pri tej myšlienke sa mi na okamih zastavil dych. Spomenula som si na krvavočervený kvet, na čokoládu, ktorej som sa ešte ani nedotkla. Na strašné koláže hore v podkroví.

Potichu ťa nechám tušiť, čo už dávno vieš…

Pozrela som sa na papierovú guľku, ktorá sa zas trochu rozbalila, akoby sa mi posmievala. Ten text mohol byť práve tak aj vyhrážkou.

12. kapitola

Keď som prišla, Claire a Lauren ryčali od smiechu. Už si otvorili fľašu a pili z drahých baňatých pohárov, pri ktorých som si bola istá, že patria Claire. Lauren držala v ruke fotku, ktorá bola zjavne zdrojom ich veselosti. Len nejasne som vytušila, že je to Stefan – s vlasmi dlhými ako dievča.

Nemám dôjsť po ten papier, aby sme sa na ňom mohli baviť v trojici? Zostala som nerozhodne stáť.

„Vedela si, že Stefan niekedy vyzeral takto?“ vrešťala vyrehotaná Lauren.

„Nie.“ Ako by som aj mohla?

„Ja zomriem od smiechu. Tie lokne!“ Lauren sa nedokázala prestať smiať. „Chýba mu snáď už len čelenka!“ Siahla po fotke. „Tú mi musíš venovať, Claire.“

„Nie, nie, ešte ju potrebujem,“ povedala rýchlo Claire. „Do svojho albumu. Vypýtaj si od Stefana nejakú sama.“

Zdalo sa mi zvláštne, že Lauren nevedela, že Stefan kedysi vyzeral ako hipisák. Ale nič ma do toho nebolo. A teraz nebola vhodná chvíľa na to, aby som začala o tej básni.

„Roztomilý top.“ Claire na mňa kývla a podala mi pohár.

„Vďaka. Je nový.“ A dala som zaň pol svojho majetku, dodala som v duchu. Jeden z mojich úplne najdrahších kusov oblečenia, zaobstarala som si ho špeciálne na pobyt vo veľkomeste.

„Viem, kam by sme si potom mohli vyraziť.“ Claire odložila pohár a začala sa prehrabávať v taštičke s kozmetikou.

„Kam? Myslela som, že zostaneme tu.“ Popíjala som len mierne. Víno bolo vlažné, malo sa predsa najprv vychladiť. Opatrne som položila pohár na zem. Hlavne aby som zas niečo neprevrátila. Keď išlo o veci, ktoré boli pre Claire cenné a dôležité, dokázala byť naozaj protivná. Sedela so špirálou v ruke pred veľkým zrkadlom, v ktorom som mohla nás všetky pozorovať. Vyzerali sme ako bežná verzia troch úplne rozdielnych najlepších kamarátok: Claire s krátkymi vlasmi a so šikmými mačacími očami vyzerala trochu ako pankerka, blonďavá Lauren s anjelskými lokňami a večne prekvapeným pohľadom, vymaľovaná a ovešaná šperkmi ako malé umelecké dielo, a nakoniec ja sama s ťažkými gaštanovými vlasmi, ktoré sa v takých horúčavách dali zniesť jedine vyčesané dohora, s bledou, ale bezchybnou pleťou, ktorú mi Nadja závidela, a s miniatúrnymi pehami, ktoré sa Oliverovi ešte pred pol rokom zdali rozkošné. No najlepšie kamarátky sme neboli.

Ale možno by z nás ešte mohlo niečo byť? Claire teraz mierne pootvorila ústa.

„Prečo musí vlastne človek vždy otvoriť ústa, keď si maľuje mihalnice?“ vyhŕkla bezprostredne Lauren. Tentoraz som sa na rehote zúčastnila aj ja.

Keď sme sa konečne upokojili, vytiahla Claire rúž a povedala: „Vyrazíme do  Irish Pubu . Dnes tam hrá jedna moja známa so svojou kapelou. Írsku ľudovú hudbu, veď viete.“ Naznačila fidlikanie na husliach. S odvážnym rozmachom si dokončila pery a dala im tvar srdiečka.

„Krásna farba,“ poznamenala Lauren. Niekto zaklopal.

„Áno?“ povedala Claire.

Lauren zvýskla, ešte než bolo možné niekoho vidieť. Bol to Stefan vo svojej uniforme.

„Čo tu zas vyvádzate, vy bláznivé sliepky?“

„Ideme do  Irish Pubu , Stefan,“ zakrákala Lauren.

„Skvelý nápad. Len sa rýchlo prezlečiem.“ Ťapol ju po zadku a zažmurkal na mňa.

Odovzdane som zavrela oči. Zbohom, dámska jazda.

Pred Irish Pubom už sedela na terase kopa ľudí, a tak sme si museli nájsť miesto vnútri. Okrem Stefana sa k nám pridal aj Julius. Zrejme mu tá strašná pizza neuškodila. Práve naopak, zdalo sa, že je v najlepšej nálade. Na ďalší deň chcel rozhodne usporiadať párty. Neustále telefonoval a pozýval rôznych ľudí. Pýtala som sa sama seba, či predtým schová svoju zbierku ohryzkov. Benjamin s nami nešiel. Vraj nemal chuť. Žeby chcel robiť ďalšie krvavé koláže?

Všade v bare viseli plagáty s pivom, hudobné nástroje a írske haraburdie. Pravdepodobne preto, aby aj ten najhlúpejší hosť pochopil, že nie je v ruskej čajovni. Vzduch sa dal krájať, dnu stále prúdili ďalší ľudia. Claire pozdravila dievča v dlhých šatách so strapcami, ktoré vytiahlo husle. Chalan v klobúku zahral na skúšku krátku melódiu na malej flaute a zrazu to vypuklo. Chvíľu som sa nechala unášať hudbou. V ten nádherný letný večer som sa cítila takmer uvoľnene. No tak, prežívame spolu večer v pube, zajtra má byť dokonca nejaká párty. Možno to v tomto podnájme ešte bude za niečo stáť.

„Daj mi konečne pokoj s tými stupídnymi otázkami!“ Zo zamyslenia ma vytrhol Stefanov hlas. Práve naštvane vstal. Lauren sedela ako zbitý pes a smutne za ním hľadela. Čo sa už zasa stalo? Claire sa zaškerila. Rovnako ako Julius mala záľubu v bolesti druhých. A ja som musela okamžite myslieť na tie čudné veci v mojej izbe. Aby som sa rozptýlila, išla som k baru. Rad postupoval len veľmi pomaly. Barman mal na hlave napriek tej horúčave zelenú vlnenú čiapku a hojdal pohármi do taktu čoraz divokejšej hudby. Musela som naňho svoju objednávku trikrát zakričať, kým mi porozumel. Keď som konečne držala v rukách ľadovo studené, zarosené poháre a zamierila s nimi k nášmu stolu, zbadala som, že tam sedí len Lauren a strúha znudenú tvár.

„Kde sú všetci?“ spýtala som sa a položila som nápoje na stôl.

„Claire zmizla. Stefan išiel po cigarety a Julius sa hrá na Jamesa Bonda.“ Kývla smerom k baru. A naozaj – bol tam Julius a v ruke mal nápoj, v ktorom plávala oliva. Pred ním stálo nejaké dievča a smialo sa tak veľmi, až jej vyšpľachol nápoj z pohára.

„Ach,“ povedala som ohromene. Pri najlepšej vôli som si nedokázala predstaviť, aká Juliusova poznámka mohla spôsobiť taký výbuch smiechu.

Claire nebolo naozaj nikde vidieť. Vtom mi niečo napadlo. Sadla som si vedľa Lauren. „Povedz,“ začala som. „Poznala si dobre tú Jette, čo bývala v mojej izbe?“

Lauren s úľakom dvihla hlavu. „No,“ zamrmlala. „Až tak dobre zasa nie.“

„Nebola tak trochu bláznivá? Nerezala sa žiletkou a tak? Našla som tam také veci.“

„Neviem. Je v Škótsku,“ vyhŕkla okamžite.

„Naozaj? Plánovala si ešte nejaké stretnutia na august.“

„Je v Škótsku,“ opakovala Lauren. Teraz mala v hlase stopu zúfalstva.

„Lauren, to mi teda nemôžeš nahovoriť. Prečo mi nikto nepovie, čo sa deje? Že má nejaké dievča všetky veci zašpinené od krvi, to predsa nie je normálne! To je… To je…“ Zakoktala som sa. Príšerné , zašepkal hlas v mojej hlave.

Lauren čosi zamrmlala.

„Čože?“

„Musím najprv hovoriť so Stefanom! Neviem, či o tom môžem rozprávať!“

Na okamih som stratila reč.

„Ty si musíš od Stefana vypýtať povolenie , aby si mi to mohla povedať?“

„Áno,“ odsekla vzdorovito.

Bože, bože, bože. Ako len môže byť taká závislá od toho chalana? Potom ma však trochu schladila spomienka, ako som po večeroch sedávala pri okne s ďalekohľadom a žiarlivo som pozorovala vchod do Miinho domu, ktorý bol na našej ulici o kus ďalej. Nebola som na to práve hrdá.

„No tak sa teda spýtaj. Ja musím ísť na záchod, sorry,“ ospravedlnila som sa polovičato a vydala som sa popri pestro polepených stenách a nadšene tlieskajúcich ľuďoch smerom k toaletám. Bola tu tlačenica ako na japonskej burze. Na toalete bolo naopak príjemné ticho. Krátko som sa na seba pozrela v zrkadle. Napravila som si šatku. Blížili sa nejaké hlasy, rýchlo som zapadla do kabínky.

Začula som, ako niekto hovorí: „… že ťa tu stretnem, myslela som si, že si dávno zmizla. Nemôžem uveriť, že tam ešte bývaš.“

„Takú izbu inde nedostanem,“ odpovedal dievčenský hlas. Claire!

„Ale ten chalan je ako časovaná bomba. Nikdy nevieš, kedy zas vybuchne.“

„Má za sebou terapiu a prepustili ho. Musí byť predsa zdravý.“

Stála som bez pohnutia, ruky zastrčené do nohavíc, a zadržiavala som dych. O kom tie dve hovoria?

„Tomu neverím,“ odvetilo neznáme dievča. „Raz feťák, navždy feťák. Alebo chceš skončiť ako ten starý pán, ktorého zabil?“

„Ten predsa nezomrel. A závislosť od liekov nie je taká istá ako drogová závislosť.“ To bola opäť Claire. Závislosť od liekov? Za bitie ?

„No čo, nič ma do toho nie je. Kým si u svojho Juliusa šťastná…“

„Nie je to môj Julius!“ Clairin hlas znel odrazu ostro.

„Tak som to vôbec nemyslela. Je pekné, že si tu niečo našla.“

Zašuchotal papier, niekto potiahol splachovač. Nehýbala som sa. Claire sa nesmie dozvedieť, že som tu načúvala.

Začula som, ako sa pýta: „Ako je vo Weimare?“

„Super! Je to, samozrejme, strašne náročné, ale nič iné som ani nečakala. Je to už svojím spôsobom elitná škola.“

„Hmm,“ urobila Claire. V tom okamihu som vycítila, že tie dve sa neznášajú. Nebola vysoká škola, ktorá Claire odmietla, vo Weimare?

Šumenie vody ustalo.

„Ahoj, ešte sa uvidíme.“ Neviditeľná účastníčka rozhovoru s vrznutím dverí zmizla. Claire nebolo vôbec počuť. Neodvažovala som sa dýchať, už mi skoro praskli pľúca. Konečne kradmé kroky. Potom sa ozval Clairin hlas pridusený od hnevu: „Krava jedna sprostá!“

Po takpovediac nekonečnom čase vyšla zo záchoda aj ona. Vybehla som z kabínky a pri umývadle som si postriekala tvár studenou vodou. Julius niečo spáchal? Terapia pre závislosť od liekov? Nemala som vôbec predstavu, o čo ide. Mne sa protivilo, už keď som mala vypiť rozpustný aspirín. A čo ešte vravelo to dievča? Chceš skončiť ako ten starý pán, ktorého zabil?

Celkom zmätená som sa vypotácala von. V spánkoch mi nepríjemne búšilo. Niekto mi odrazu položil ruku na plece, až som sa strhla. Žeby ma Claire predsa len videla?

Pomaly som sa otočila.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .