Kronika Cartera Kana 2

Ohnivý trón

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Kronika Cartera Kana 1 – Červená pyramída

Kronika Cartera Kana 3 – Tieň hada

Rick Riordan

Kronika Cartera Kana 2 – Ohnivý trón – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

6.
Takmer ma zabije napájadlo pre vtáky

Amos krútil v prstoch pancier skarabea. „Trojhlavý had, hovoríš?“

Pripadal som si previnilo, že to hádžem naňho. Od Vianoc si toho užil už vyše hlavy. Potom sa konečne uzdravil, vrátil sa domov a bum – do tréningovej miestnosti nám vrazí obluda. No nevedel som, s kým iným by som sa o tom mohol porozprávať. Bolo mi trochu ľúto, že tu nie je Sadie.

[Neteš sa toľko, Sadie. Až tak ľúto mi to zase nebolo.]

„Áno,“ prikývol som, „s krídlami a chrlil oheň. Videl si niekedy niečo také?“

Amos odložil pancier chrobáka na stôl. Štuchol doň, akoby čakal, že ožije. Mali sme knižnicu sami pre seba, čo bolo dosť neobvyklé. Tá veľká kruhová miestnosť sa väčšinou hemžila učňami, ktorí pátrali v radoch priehradiek po zvitkoch alebo posielali aportovacích vešebtov do sveta po rozličné artefakty, knihy alebo pizzu. Na podlahe bol nakreslený obraz boha zeme Geba s telom posiatym stromami a riekami. Na strope nad našimi hlavami sa ťahala bohyňa Nut s hviezdnatou kožou. Inokedy som sa medzi dvoma bohmi, ktorí sa k nám vždy správali priateľsky, cítil bezpečne, ale teraz som stále pokukoval po aportovacích vešebtoch, rozmiestnených po knižnici, a uvažoval, či sa náhodou aj oni nerozpadnú na panciere skarabeov alebo na nás nezaútočia.

Nakoniec Amos vyvolal rozkaz: „A’max.“

Zhor.

Nad skarabeom sa rozsvietil malý červený hieroglyf:

Pancier vzbĺkol a premenil sa na kôpku popola.

„Spomínam si na jednu kresbu,“ povedal Amos, „v hrobke Thutmoseho Tretieho. Bol na nej trojhlavý okrídlený had ako ten, ktorého opisuješ. No čo to znamená?“ Pokrútil hlavou. „Hady môžu byť v egyptských legendách buď dobré, alebo zlé. Môžu to byť Reovi nepriatelia alebo ochrancovia.“

„Toto ochranca nebol,“ zahundral som. „Chcel zvitok.“

„Lenže mal tri hlavy, čo by mohlo symbolizovať tri Reove aspekty. A narodil sa z ruín Reovej sochy.“

„Nebol od Rea,“ trval som na svojom. „Prečo by nám chcel Re brániť, aby sme ho našli? Okrem toho, ten hlas som spoznal. Patril tvojmu…“ zahryzol som si do jazyka, „… chcem povedať, že to bol hlas toho Sutechovho pomocníka z červenej pyramídy, toho, ktorý bol posadnutý Apopom.“

Amos sa zahľadel niekam do diaľky.

„Hrozná tvár,“ spomenul si. „Myslíš, že Apop k tebe prehovoril prostredníctvom toho hada?“

Prikývol som. „Podľa mňa nastražil tie pasce v Brooklynskom múzeu on. Hovoril ku mne prostredníctvom toho baua. Ak je taký mocný, že prenikne až sem do domu…“

„Nie, Carter. Aj keby si mal pravdu, nebol to sám Apop. Keby sa dostal z väzenia, vyvolalo by to v duate také mocné vlny, že by ich cítil každý mág. No ovládať myseľ pomocníkov alebo poslať ich na chránené miesta, aby odovzdali odkaz – to je oveľa ľahšie. Nemyslím si, že ti ten had mohol nejako veľmi ublížiť. Musel byť už poriadne slabý, keď sa predral našou obranou. Poslali ho sem, aby ťa varoval a vydesil.“

„To sa mu podarilo,“ zavrčal som.

Nepýtal som sa Amosa, ako to, že toho toľko vie o ovládaní a metódach chaosu. Keď sa jeho tela zmocnil Sutech, diabolský boh, dostal na tú tému intenzívny rýchlokurz. Vyzeralo to, že už sa spamätal, ale po vlastných skúsenostiach s delením sa o myseľ s Horom som vedel: len čo raz hostíš boha – či už dobrovoľne, alebo nie – nikdy už nebudeš rovnaký. Zostanú ti spomienky, možno aj stopy bohovej sily. Nemohol som si nevšimnúť, že farba Amosovej mágie sa zmenila. Kedysi bývala modrá. Teraz hieroglyfy, ktoré vyvolal, žiarili načerveno – Sutechovou farbou.

„Posilním čary okolo domu,“ sľúbil. „Je najvyšší čas vylepšiť zabezpečenie. Postarám sa, aby Apop už nemohol posielať odkazy.“

Prikývol som, ale veľmi ma to neupokojilo. Zajtra, ak sa Sadie v poriadku vráti naspäť, vyrazíme na výpravu. Musíme nájsť ďalšie dva zvitky Reovej knihy.

Jasné, posledný boj so Sutechom sme prežili, ale Apop bol úplne iná liga. A my sme už v sebe nemali bohov. Proti zlým mágom, démonom, obludám, duchom a večnému vládcovi chaosu sme stáli zas len ako decká. Mohol som rátať akurát tak so svojou strelenou sestričkou, s mečom, paviánom a bláznivým gryfom. A to sa mi ani trochu nepáčilo.

„Amos,“ povedal som zúfalo, „čo ak sa mýlime? Čo ak sa nám Rea nepodarí prebudiť?“

Je to už dlho, čo som naposledy videl strýka smiať sa. Inokedy oca veľmi nepripomínal, ale keď sa usmial, spravili sa mu okolo očí rovnaké vrásky.

„Chlapče, pozri, čo ste už dokázali. Ty a Sadie ste znovu objavili spôsob mágie, ktorý sa nepraktizoval tisícročia. Za dva mesiace ste dostali svojich učňov ďalej, než postúpi väčšina nováčikov prvého nomu. Bojovali ste s bohmi. Zvládli ste toho viac ako ktorýkoľvek žijúci mág – či už ja, alebo Michel Desjardins. Ver vlastným inštinktom. Keby som bol stávkar, na teba a tvoju sestru by som stavil kedykoľvek.“

Stiahlo mi hrdlo. Takúto povzbudzujúcu reč som naposledy počul, ešte keď oco žil, a ani som netušil, ako veľmi ju teraz potrebujem.

Desjardinsovo meno mi, nanešťastie, pripomenulo, že okrem Apopa máme aj ďalšie problémy. Sotva sa vydáme na výpravu, pokúsi sa nás zabiť magický ruský zmrzlinár Vlad Sipľavec. No ak je Vlad tretí najmocnejší mág na svete…

„Kto je druhý?“ spýtal som sa.

Amos sa zamračil. „Čo tým myslíš?“

„Vravel si, že ten Rus, ten Vlad Menšikov, je tretí najmocnejší žijúci mág. Prvý je Desjardins. Kto je teda druhý? Chcel by som vedieť, či si máme dávať pozor ešte na ďalšieho nepriateľa.“

Amosa to zrejme pobavilo. „S tým si hlavu nelám. A napriek tým ťahaniciam s Desjardinsom, jeho by som za naozajstného nepriateľa nepovažoval.“

„Povedz to jemu,“ navrhol som.

„To som aj spravil, Carter. Keď som bol v prvom nome, hovorili sme spolu viackrát. Myslím, že to, čo ste so Sadie dokázali pri červenej pyramíde, naňho spravilo dojem. On vie, že bez vás by Sutecha neporazil. Stále s nami nesúhlasí, ale keby sme mali viac času, možno by som ho dokázal presvedčiť…“

Znelo to asi tak pravdepodobne, ako že Apop a Re sa stanú priateľmi na facebooku, ale rozhodol som sa radšej už nič ďalej nehovoriť.

Amos prešiel rukou ponad dosku stola a vyslovil kúzlo. Objavil sa červený Reov hologram – miniatúrna kópia sochy v tréningovej sále. Slnečný boh vyzeral ako Hor: muž s hlavou dravca, ale na rozdiel od Hora mal Re namiesto koruny slnečný disk a držal pastiersku berlu a bojový cep – dva symboly faraónov. Mal na sebe rúcho, nie zbroj, a sedel na tróne s takým majestátnym výrazom, akoby ho tešilo, že ostatní sa ho boja. Čudné bolo, že jeho obraz žiaril červenou farbou chaosu.

„Zamysli sa skôr nad niečím iným,“ varoval ma Amos. „Nehovorím to preto, aby som ťa odradil, ale pýtal si sa, prečo by chcel Re zabrániť tomu, aby ste ho prebudili. Reova kniha nebola rozdelená len tak, ale aby sa dala ťažko nájsť, takže uspejú len tí, ktorí si to zaslúžia. Musíte na svojej výprave počítať s výzvami a prekážkami. Ďalšie dva zvitky budú chránené aspoň tak ako ten prvý. A mal by si sa spýtať sám seba, čo sa stane, keď prebudíš boha, ktorý nechce, aby ho niekto prebudil.“

Dvere knižnice sa rozleteli tak prudko, že som takmer vyskočil zo stoličky. Do knižnice sa vrútila Cleo s ďalšími troma babami s rukami plnými zvitkov. Rozprávali sa a chichotali.

„Tu je moja trieda výskumníčok.“ Amos mávol rukou a Reov hologram zmizol. „Poobede sa ešte porozprávame, Carter.“

Prikývol som, ale už vtedy som tušil, že ten rozhovor nikdy nedokončíme. Keď som sa vo dverách knižnice obzrel, Amos sa zdravil so študentkami a akoby nič zmietol zo stola popol zo skarabeovho panciera.

Vo svojej izbe som našiel Chufua, ako leží na posteli a prepína športové kanály. Mal na sebe obľúbený sveter Lakers a na bruchu misku piškót. Odkedy sa k nám nasťahovali učni, bola hlavná miestnosť príliš hlučná na to, aby tam Chufu mohol pozerať televíziu, takže sa pasoval za môjho spolubývajúceho.

Asi to bola pocta, ale bývať s opičiakom nie je nijaká zábava. Myslíš, že psy a mačky pĺznu? Tak skús dostať zo šiat paviánie chlpy!

„Čo sa deje?“ spýtal som sa.

„Agh!“

To hovoril vždy.

„Fajn,“ odpovedal som. „Budem na balkóne.“

Vonku bolo stále chladno a popŕchalo. Vo vetre, ktorý fúkal od East River, by sa triasli aj Felixove tučniaky, ale mne neprekážal. Prvý raz v ten deň som mohol byť konečne sám.

Odkedy do nášho domu prišli učni, pripadal som si večne ako na javisku. Musel som sa tváriť sebavedome, aj keď som o sebe pochyboval. Nemohol som sa na nikoho naštvať (no, len občas na Sadie), a keď sa niečo pokašľalo, nesmel som frflať príliš nahlas. Ostatní dorazili zďaleka, aby s nami mohli trénovať. Mnohí z nich cestou k nám bojovali s obludami alebo s mágmi. Nemohol som priznať, že neviem, čo robím, ani uvažovať nahlas, či nás tá vec s cestou bohov všetkých nezabije. Nemohol som povedať: „No, teraz, keď ste tu, mám dojem, že to vlastne nebol až taký dobrý nápad.“

Lenže dosť často som si to myslel. Chufu mi okupoval izbu a balkón bol jediným miestom, kde som mohol osamote zúfať.

Zadíval som sa cez rieku na Manhattan. Bol to skvelý pohľad. Keď sme so Sadie prvý raz dorazili do brooklynského domu, Amos nám povedal, že mágovia sa Manhattanu vyhýbajú. Tvrdil, že Manhattan má svoje vlastné problémy – nech tým myslel čokoľvek. A niekedy, keď som sa pozrel cez rieku, bol by som prisahal, že vidím rozličné veci. Sadie sa tomu smiala, ale raz som mal dojem, že som zazrel lietajúceho koňa. Možno to bol len optický klam vyvolaný čarovnými bariérami domu, ale aj tak to bolo čudné.

Otočil som sa k jedinej veci na balkóne: k svojej vešteckej miske. Vyzerala ako vtáčie napájadlo – bronzová miska na kamennom podstavci –, ale bol to môj obľúbený magický predmet. Walt mi ju dal krátko po tom, ako k nám dorazil.

Raz som totiž nadhodil, že by bolo fajn vedieť, čo sa deje v iných nomoch, a on mi vyrobil tú misku.

Videl som, ako ich používali nováčikovia v prvom nome, ale vždy mi pripadalo ťažké zvládnuť to. Walt bol našťastie expert na čary. Keby moja veštecká miska bola auto, bol by to cadillac s posilňovačom riadenia, automatickou prevodovkou a vyhrievanými sedadlami. Stačilo mi len naliať do nej čerstvý olivový olej a vysloviť príkaz. Ukázala mi čokoľvek, ak som si to dokázal predstaviť a nebolo to chránené mágiou. S miestami, kde som nikdy nebol, to bolo horšie. No ľudia a prostredie, ktoré som videl osobne alebo pre mňa veľa znamenali, to bývalo ľahké.

Stokrát som hľadal Ziu, ale márne. Vedel som len to, že jej starý učiteľ Iskandar ju uviedol do magického spánku, niekde schoval a nahradil ju vešebtom, aby bola v bezpečí, ale netušil som, kde tá pravá Zia spí.

Skúsil som niečo nové. Prešiel som rukou ponad misku a predstavil som si miesto červeného piesku. Nestalo sa nič. Nikdy som tam nebol, netušil som, ako to tam vyzerá, vedel som len, že je tam piesok a že je červený. Olej mi ukazoval iba vlastný odraz.

Dobre, Ziu som teda nevidel. Spravil som druhú najlepšiu vec. Sústredil som sa na jej tajnú izbu v prvom nome. Bol som tam len raz, ale spomínal som si na každý detail. Bolo to prvé miesto, kde som si so Ziou pripadal blízky. Hladina oleja sa zavlnila a zmenila sa na magickú videonahrávku.

V izbičke sa nič nezmenilo. Na stolíku stále horeli magické sviečky. Steny pokrývali Ziine fotografie – obrázky jej dediny na Níle, mamy a otca, Zie ako malého dievčatka.

Rozprávala mi o tom, ako jej otec našiel egyptskú pamiatku a nešťastnou náhodou oslobodil nejaké monštrum. Mágovia prišli na pomoc, ale dorazili, až keď bola celá dedina zničená. Prežila len Zia, ktorú rodičia schovali. Iskandar, bývalý hlavný lektor, ju vzal do prvého nomu a cvičil ju. Bol pre ňu ako otec.

Vlani na Vianoce sa potom dostali na slobodu bohovia v Britskom múzeu. Jedna bohyňa z nich – Nebthet – si vybrala za hostiteľku Ziu. Byť bôžikom sa v prvom nome trestalo smrťou, nech už človek hostil božieho ducha naschvál alebo nie. Takže Iskandar Ziu ukryl. Chcel ju priviesť naspäť, až sa všetko vyrieši, ale zomrel skôr, než k tomu došlo.

Zia, ktorú som poznal, bola teda kópia, ale musel som veriť, že vešebt a pravá Zia sa delili o myšlienky. Nech bola skutočná Zia kdekoľvek, spomenie si na mňa, až sa prebudí? Bude vedieť, že medzi nami niečo bolo – možno začiatok vzťahu? Nezniesol by som, že som sa buchol len do kopy hliny. A rozhodne som sa odmietal zmieriť s tým, že nie je v mojej moci Ziu zachrániť.

Sústredil som sa na obrázok v oleji. Zameral som sa na fotografiu Zie na otcových pleciach. Na tej fotke bola ešte malá, ale už bolo vidieť, že až vyrastie, stane sa z nej kráska. Lesklé tmavé vlasy mala zastrihnuté rovno, ako keď som ju spoznal. Jej oči pripomínali žiarivý jantár. Fotograf ju zachytil vo chvíli, keď sa so šibalským úsmevom snažila rukami zakryť otcovi oči.

Zničím to dievča, ktoré hľadáš, povedal ten trojhlavý had, ako som zničil jeho dedinu.

Bol som presvedčený, že myslí Ziinu dedinu. No ako útok pred šiestimi rokmi súvisel s povstaním Apopa? Ak to nebola len nešťastná náhoda – ak Apop Ziin domov zničil naschvál –, prečo to spravil?

Musel som Ziu nájsť. Nebola to už len osobná vec. Nejako súvisela s tým blížiacim sa bojom s Apopom. A ak had hovoril pravdu – ak si musím vybrať medzi hľadaním Reovej knihy a záchranou Zie? No, zastaveniu Apopa som už obetoval mamu, oca, svoj starý život. Nehodlal som prísť ešte aj o Ziu.

Práve som uvažoval, ako veľmi by ma Sadie kopla, keby toto počula, keď vtom niekto zaklopal na sklenené dvere balkóna.

„Ahoj!“ Vo dverách stál Walt a držal za ruku Chufua. „Hm, dúfam, že neruším. Chufu ma pustil dovnútra.“

„Agh!“ potvrdil to Chufu. Vyviedol Walta von a potom vyskočil na zábradlie vo výške tridsať metrov nad riekou.

„Okej,“ kývol som. Niežeby som mal na výber. Chufu Walta miloval, asi preto, že hral basketbal lepšie než ja.

Walt ukázal na vešteckú misku. „Ako to funguje?“

V oleji sa stále mihotal obraz Ziinej izby. Mávol som rukou nad miskou a zmenil ho. Keďže som myslel na Sadie, vybral som babkinu a dedkovu obývačku v Londýne.

„Dobre.“ Otočil som sa naspäť k Waltovi. „Ako sa cítiš?“

Všimol som si, že celý stuhol. Pozrel sa na mňa, akoby som sa ho snažil zahnať do kúta. „Ako to myslíš?“

„Ako ti je po tej príhode s trojhlavým hadom v tréningovej miestnosti? Na čo iné by som sa podľa teba mohol pýtať?“

Šľachy na krku sa mu napäli. „Aha… prepáč, ešte stále som z toho mimo. Vysvetlil to Amos nejako?“

Rozmýšľal som, čo ho mohlo tak vykoľajiť, ale rozhodol som sa to nechať tak. Opísal som mu svoj rozhovor s Amosom. Walt ma pozorne počúval, no stále mi pripadal akýsi opatrný a napätý.

Keď som skončil, oprel sa o zábradlie, kde ako na bidle čupel Chufu. „Apop tú vec pustil do domu? Keby sme ju neboli zastavili…“

„Amos si myslí, že ten had nemal veľa sily. Prišiel len odovzdať odkaz a nahnať nám strach.“

Walt zničene pokrútil hlavou. „No… teraz aspoň vie, čo dokážeme. Napríklad, že Felix skvele hádže topánkami.“

Pri tých slovách som sa musel uškrnúť. „Jasné, ale práve toto som nemyslel. To sivé svetlo, ktorým si toho hada napálil… a ako si toho cvičného vešebta premenil na prach…“

„Chceš vedieť, ako som to spravil?“ Walt bezradne pokrčil plecami. „Ak mám byť úprimný, Carter, netuším. Rozmýšľam nad tým, odkedy… no, skrátka to bol inštinkt. Najprv som si myslel, že ten vešebt má v sebe nejaké samodeštrukčné kúzlo a ja som ho náhodou spustil. Niekedy sa mi to s magickými predmetmi stáva – spustím ich alebo vypnem.“

„Lenže to nevysvetľuje, čo si spravil s hadom.“

„Nie,“ prisvedčil. Zdalo sa, že je z tej príhody ešte väčší magor než ja. Chufu sa mu začal hrabať vo vlasoch – hľadal vši –, ale Waltovi to bolo fuk.

„Walt…“ zaváhal som, nechcel som ho do ničoho tlačiť. „Táto nová schopnosť premieňať veci na prach – nesúvisí to náhodou nejako s… vieš, s tým, čo si hovoril Jas?“

Zase na mňa vrhol pohľad zvieraťa v klietke.

„Jasné,“ dodal som rýchlo, „nič ma do toho nie je. No v poslednom čase si trochu mimo. Ak ti môžem nejako pomôcť…“

Civel dolu na rieku. Vyzeral tak skľúčene, že ešte aj Chufu povzbudivo zamrmlal a potľapkal ho po pleci.

„Niekedy uvažujem, prečo som sem prišiel,“ zašomral Walt.

„Robíš si srandu?“ spýtal som sa. „Mágia ti ide skvele. Si jeden z najlepších! Máš tu veľkú budúcnosť.“

Vytiahol niečo z vrecka – jedného z tých vysušených chrobákov z tréningovej miestnosti. „Vďaka. No to načasovanie… je to ako zlý vtip. Mám to zložité, Carter. A budúcnosť… neviem.“

Mal som dojem, že nehovorí len o našej štvordňovej lehote na záchranu sveta.

„Pozri, ak máš nejaký problém…“ začal som. „Ak ide o to, ako Sadie a ja učíme…“

„Nie, to nie, ste super. A Sadie…“

„Ona ťa má veľmi rada,“ skočil som mu do reči. „Ja viem, že je do všetkého hŕŕ. Ak chceš, aby spomalila…“

[Jasné, Sadie, možno som to nemal hovoriť. No ty nie si práve diplomat, keď sa ti niekto páči. Pripadalo mi, že ho to môže znervózňovať.]

Walt sa rozosmial. „Nie, nejde o Sadie. Aj ja ju mám rád. Som len…“

„Agh!“ Chufu zajačal tak nahlas, až som nadskočil. Vyceril tesáky. Otočil som sa a zbadal, že vrčí na vešteckú misku.

Stále ukazovala dedkovu a babkinu izbu. No keď som sa pozrel poriadne, došlo mi, že niečo nie je v poriadku. Svetlá aj televízor boli vypnuté, pohovka prevrátená.

V ústach som zacítil kovovú pachuť.

Sústredil som sa a posúval obraz, až som zbadal predné dvere. Niekto ich rozmlátil na kusy.

„Čo sa deje?“ pristúpil ku mne Walt. „Čo je to?“

„Sadie…“ Sústredil som všetku energiu na to, aby som ju našiel. Poznal som ju tak dobre, že som ju väčšinou objavil hneď, ale tentoraz olej sčernel. Za očami ma ostro bodlo a hladina oleja vzbĺkla.

Walt ma odtiahol, než mi oheň stihol ošľahnúť tvár. Chufu sa vydesene rozvrešťal a sotil bronzovú misku cez zábradlie do East River.

„Čo sa stalo?“ chcel vedieť Walt. „Ešte som nevidel, že by miska takto…“

„Portál do Londýna!“ Rozkašľal som sa od toho, ako ma v nose štípal rozpálený olivový olej. „Najbližší. Rýchlo!“

Zdalo sa, že Walt pochopil. Zatváril sa drsne a odhodlane. „Náš portál ešte chladne. Musíme naspäť do Brooklynského múzea.“

„Ten gryf,“ vydýchol som.

„Áno. Pôjdem s tebou.“

Otočil som sa k Chufuovi: „Choď povedať Amosovi, že vyrážame. Sadie má problém. Nie je čas na dlhé reči.“

Chufu zavrešťal a skočil cez okraj balkóna – expresným výťahom priamo dole.

Walt a ja sme vyrazili z izby a hnali sa po schodoch na strechu.

7.
Darček od psohlavca

No, už si toho natáral dosť, braček.

Zatiaľ čo si tu bľabotal, všetci si ma predstavovali, ako vo dverách dedkovho a babkinho bytu vydesene jačím: „Pomooooc!“

A to, že ste s Waltom vyrazili do Londýna, lebo ste usúdili, že potrebujem zachraňovať, nemá chybu!

Vlastne to bola pravda. Ja som fakt potrebovala pomoc. Lenže o to nešlo.

Naspäť k veci: práve som začula, ako zhora syčí nejaký hlas: „Vitaj doma, Sadie Kanová.“

Jasné, vedela som, že to neveští nič dobré. Ruky mi brneli, akoby som strčila prsty do elektrickej zástrčky. Skúsila som povolať paličku a palicu, ale ako som už asi spomínala, neviem vyťahovať veci z duata, kedy si zmyslím. Preklínala som sa, že som neprišla pripravená – ale nedalo sa predsa čakať, že sa večer vyberiem s kamoškami do mesta v ľanovom pyžame a s čarodejníckym vakom cez plece.

Napadlo mi, že utečiem, ale dedko a babka mohli byť v nebezpečenstve. Nemohla som len tak zmiznúť a nepresvedčiť sa, že sa im nič nestalo.

Schody zavŕzgali. Hore sa objavil lem čiernych šiat a nohy v sandáloch, ktoré neboli úplne ľudské. Pokrútené a kožovité prsty s prerastenými nechtami vyzerali ako vtáčie pazúry. Keď tá žena zišla dolu a objavila sa celá, dosť trápne som zafňukala.

Vyzerala na sto rokov, celá dokrivená a vyziabnutá. Tvár, uši a krk mala samý záhyb vráskavej ružovej kože, akoby príliš vysedávala pod horským slnkom. Namiesto nosa mala zvesený zobák. Oči vo veľkých jamkách sa jej leskli a bola takmer holohlavá – až na pár umastených čiernych chumáčov, čo jej viseli z hrboľatej lebky.

No handry mala prepychové: boli temné ako polnoc, nadýchané a mohutné ako kožuch väčší aspoň o šesť čísel. Keď sa starena vybrala smerom ku mne, tie šaty sa pohli a mne došlo, že nie sú z kožušiny, ale z čiernych pier.

Vystrčila z rukávov ruky a pazúrmi ma pozývala ďalej. Uškrnula sa a odhalila zuby pripomínajúce sklenené črepy. A už som hovorila, ako smrdela? Nebol to len pach staroby, ale pach starých mŕtvych ľudí.

„Čakala som na teba,“ povedala tá babizňa. „Našťastie som dosť trpezlivá.“

Chňapla som do vzduchu po paličke. Samozrejme, toľko šťastia som nemala. Bez Eset v hlave som ani nemohla len tak odriekať mocné slová. Potrebovala som na to nástroje. Mala som jedinú šancu: hrať o čas a dúfať, že sa sústredím a dokážem siahnuť do duata.

„Kto ste?“ spýtala som sa. „Kde sú babka s dedkom?“

Babizňa sa dostala pod schody. Z dvoch metrov to vyzeralo, že má tie šaty posiate kúskami… bŕr, no fuj… kúskami mäsa.

„Nespoznávaš ma, drahá?“ Jej obraz sa zamihotal. Šaty sa premenili na kvetovaný župan. Zo sandálov sa stali chlpaté zelené papuče. Objavili sa kučeravé sivé vlasy, zastreté modré oči a výraz vydeseného králika. Babkina tvár.

„Sadie?“ Jej hlas znel slabo a zmätene.

„Babi!“

Premenila sa naspäť na tú ježibabu s čiernymi perami. Príšerná ochabnutá tvár sa zlomyseľne škľabila. „Áno, drahá. Tvoja rodina je predsa krv faraónov – dokonalí hostitelia bohov. No nenúť ma, aby som sa namáhala. Srdce tvojej babky už nie je, čo bývalo.“

Roztriasla som sa. Vedela som, ako to vyzerá, keď je niekto posadnutý, a vždy je to odporné. No predstava nejakej egyptskej stareny, ktorá ovláda chuderku babku, bola príšerná. Ak som v sebe mala nejakú krv faraónov, teraz mi tuhla v žilách.

„Nechajte ju na pokoji!“ chcela som zajačať, ale znelo to skôr ako vydesené pišťanie. „Vypadnite z nej!“

Babizňa sa krákavo rozrehotala. „No, to nemôžem. Vieš, Sadie Kanová, niektorí z nás pochybujú o tvojej sile.“

„Niektorí z koho – z bohov?“

Jej tvár sa zavlnila, na chvíľku sa premenila na ohavnú vtáčiu hlavu, holú a šupinato ružovú s dlhým ostrým zobákom. Potom sa stala zase tou rozškľabenou babizňou. Vážne by som bola rada, keby sa už rozhodla pre jednu podobu.

„Silní mi neprekážajú, Sadie Kanová. Za starých čias som dokonca chránila faraónov, keď sa ukázalo, že za to stoja. No tí slabí… len čo na nich raz padne tieň mojich krídel, už ich nepustím. Počkám si, až zomrú. Počkám si na krmivo. A myslím, moja drahá, že mojím ďalším chodom budeš ty.“

Pritisla som sa chrbtom k dverám.

„Ja vás poznám,“ zaklamala som. Horúčkovito som v duchu prechádzala zoznam egyptských bohov a pokúšala sa tú starú čarodejnicu niekam zaradiť. Na rozdiel od Cartera som si stále nedokázala zapamätať ani polovicu z tej kopy čudných mien. [Nie, Carter, to nebola lichôtka. Znamenalo to skrátka, že si väčší bifloš.] Lenže po týždňoch trénovania našich učňov som sa v tom vypracovala.

V menách sa skrýva sila. Keby som zistila meno tej nepriateľskej čarodejnice, bol by to dobrý prvý krok k jej porážke. Hnusný čierny vták… Vták, ktorý sa kŕmi mŕtvolami…

Na moje vlastné prekvapenie mi fakt svitlo.

„Vy ste supia bohyňa,“ vyhlásila som víťazoslávne. „Nechviet, však?“

Babizňa si odfrkla: „Nechbet!“

No nič, nebola som ďaleko.

„Lenže vy máte byť dobrá bohyňa!“ protestovala som.

Roztiahla ruky. Premenili sa na krídla – čierne zježené perá plné múch a pachu smrti. „My supy sme veľmi dobré, Sadie Kanová. Odstraňujeme chorých a slabých. Krúžime okolo nich, kým nezomrú, potom sa kŕmime ich mŕtvolami a zbavujeme svet zápachu. Zatiaľ čo ty chceš priviesť naspäť Rea, tú zoschnutú starú mŕtvolu slnečného boha. Posadíš na trón bohov slabého faraóna. To je proti prírode! Majú prežiť len silní. Mŕtvych treba zožrať.“

Jej dych smrdel ako zdochlina na ceste.

Ohavné tvory, tieto supy: určite najnechutnejšie vtáky vôbec. Asi sú na niečo dobré, ale musia byť také mastné a šeredné? Nemôžu namiesto nich čistiť cesty roztomilé huňaté zajačiky?

„Jasné,“ spustila som. „Tak po prvé, vypadnite z mojej babky. A ak budete dobrá supica, kúpim vám mätové cukríky proti zápachu z úst.“

Tým som sa asi dotkla Nechbetinho citlivého miesta. Vrhla sa na mňa. Uhla som nabok, preskočila som pohovku a pritom ju prevrhla. Nechbet zhodila z príborníka babkinu zbierku porcelánu.

„Zomrieš, Sadie Kanová!“ zajačala. „A ja oberiem tvoje kosti dočista. Potom ostatní bohovia uvidia, že si bola nehodná!“

Čakala som na ďalší útok, ale len na mňa zúrivo zazerala z druhej strany pohovky. Napadlo mi, že supy nezabíjajú. Čakajú, až ich korisť umrie.

Nechbet roztiahla krídla a zaplnila celú izbu. Padol na mňa jej tieň a zahalil ma tmou. Odrazu som si pripadala chytená, bezmocná ako malé slabé zvieratko.

Keby som si už skôr nebola vyskúšala svoju vôľu proti bohom, možno by som v tom nebola spoznala mágiu – to naliehavé nutkanie kdesi v hlave, ktoré mi našepkávalo, aby som sa zúfalo vzdala. Lenže už som raz stála proti kope strašných bohov z podsvetia, a tak som si povedala, že jednu umastenú vtáčiu starenu zvládnem.

„Dobrý pokus,“ odfrkla som si, „no ja si len tak neľahnem a nezomriem.“

Nechbet sa zaleskli oči. „Možno to chvíľku potrvá, moja drahá, ale ako som povedala, som trpezlivá. Ak sa nevzdáš, čoskoro tu budú tvoje smrteľné priateľky. Akože sa volajú – Liz a Emma?“

„Tie z toho vynechajte!“

„Ale, ale, bude z nich výborné predjedlo. A ešte si ani nepozdravila svojho milého starého deduška.“

V ušiach mi zahučalo. „Kde je?“ chcela som vedieť.

Nechbet sa pozrela k stropu. „No, bude tu čoskoro. Aby si vedela, my supy rady nasledujeme poriadneho predátora a počkáme si, až zabíjanie vybaví on.“

Zhora sa ozvala tlmená rana – akoby z okna vyletela veľká truhlica.

Dedkov hlas vykríkol: „Nie! Niééé!“ potom sa zmenil na ryčanie zdiveného zvieraťa: „Gŕŕŕ!“

Zvyšky odvahy ma opustili a srdce mi spadlo až niekam do vojenských topánok. „Č… čo to…“

„Áno,“ prikývla Nechbet. „Babi sa prebúdza.“

„Ba… bi? Vy máte boha, ktorý sa volá Babi?“

„Ty si dosť natvrdnutá, čo, dievča?“ zavrčala supia bohyňa.

Omietka na strope praskala pod váhou ťažkých krokov. Niečo dupotalo smerom k schodisku.

„Babi sa o teba dobre postará,“ sľubovala Nechbet. „A plno toho zvýši pre mňa.“

„Zbohom!“ vyhŕkla som a vyrazila k dverám.

Nechbet sa ma nepokúšala zastaviť, len za mnou zakričala: „Naháňačka! Výborne!“

Už som bola na druhej strane ulice, keď vybuchli predné dvere. Obzrela som sa a zbadala, že z trosiek a prachu sa čosi vynára – temná chlpatá silueta, trochu priveľká na to, aby to bol dedko.

Nečakala som, až ju uvidím lepšie.

Zahla som za roh na South Colonnade a narazila priamo do Liz a Emmy.

„Sadie!“ zajačala Liz a pustila narodeninový darček. „Čo sa deje?“

„Nemám čas!“ zakričala som. „Poďte!“

„Aj my ťa rady vidíme,“ zahundrala Emma. „Kam letíš?“

Ten tvor za mnou zahulákal. Zdalo sa, že je už veľmi blízko.

„Vysvetlím vám to neskôr,“ povedala som. „Ak nechcete, aby vás roztrhal boh menom Babi, švihajte za mnou!“

Keď na to tak spomínam, musím oceniť, aké to boli mizerné narodeniny, ale vtedy som bola jednoducho príliš vyplašená na to, aby som sa stihla poriadne poľutovať.

Hnali sme sa po South Colonnade a Lizine a Emmine protesty takmer prehlušili ten rev za nami.

„Sadie,“ hučala do mňa Emma, „to má byť zase nejaký vtip?“

Trochu vyrástla, ale stále nosila tie veľké lesklé okuliare a krátke ježaté vlasy. Mala na sebe čiernu koženú minisukňu, huňatý ružový sveter a neuveriteľné topánky s platformou, v ktorých sa takmer nedalo chodiť, nieto bežať. Ako sa volal ten krikľavý rokenrolový chlapík zo sedemdesiatych rokov – Elton John? Keby mal indickú dcéru, vyzerala by asi ako Emma.

„To nie je vtip,“ okríkla som ju. „A, preboha, zahoď tie topánky!“

Emma sa zhrozila. „Vieš, koľko stáli?“

„Nerob drahoty, Sadie,“ zamiešala sa medzi nás Liz. „Kam nás to vlečieš?“

Bola oblečená rozumnejšie, v rifliach a športových topánkach, bielej blúzke a rifľovej bunde, ale vyzerala rovnako zadychčaná ako Emma. Darček pre mňa, ktorý niesla pod pazuchou, sa trochu pokrčil. Liz bola ryšavka s množstvom pieh, a keď sa hanbila alebo namáhala, očervenela tak, že jej pehy úplne zmizli. Inokedy sme sa jej s Emmou za to posmievali, ale dnes nie.

Ten tvor za nami zase zareval. Obzrela som sa, čo bola chyba. Pribrzdila som, až do mňa kamošky narazili.

Chvíľku som si myslela, že je to Chufu.

Lenže Chufu nebol veľký ako grizly. Nemal lesklú striebornú srsť, tesáky ako šable ani krvilačný výraz v očiach. Tento pavián, ktorý pustošil Canary Wharf, vyzeral, že žerie všetko, nielen veci na p, a že by ma pokojne roztrhal na kusy.

Pozitívne na tom bolo jedine to, že ho na chvíľu zdržal pouličný ruch. Autá kľučkovali, aby sa netvorovi vyhli. Chodci jačali a utekali. Pavián začal prevracať taxíky, rozbíjať výklady a vyvolávať všeobecný chaos. Keď sa k nám dostal bližšie, všimla som si, že mu z ľavej ruky visí kus červenej látky – zvyšky dedkovej obľúbenej vesty. Na čele mal narazené jeho okuliare.

Až v tej chvíli na mňa doľahol ten šok. Tá vec bol môj dedko, ktorý nikdy nepoužíval mágiu a nikdy nespravil nič, čím by naštval egyptských bohov.

Boli časy, keď som dedka a babku neznášala, zvlášť keď nadávali na oca, ignorovali Cartera alebo dovolili Amosovi, aby ma minulé Vianoce odviedol. No aj tak ma šesť rokov vychovávali. Dedko ma brával na kolená, keď som bola malá, a čítal mi tie staré príbehy Enid Blytonovej. Strážil ma v parku a často ma vodil do zoo. Kupoval mi sladkosti, aj keď babka to neschvaľovala. Možno sa vedel poriadne naštvať, ale inak to bol celkom neškodný starý dôchodca. Rozhodne si nezaslúžil, aby mu niekto takto ukradol telo.

Pavián vytrhol dvere jednej krčmy a strčil hlavu dovnútra. Vydesení hostia sa vyvalili von oknom a hnali sa po ulici ešte s pollitrami v rukách. Nejaký policajt sa rozbehol k tomu zmätku, potom sa otočil, utekal opačným smerom a žiadal cez vysielačku posily.

Keď sa pohľad smrteľníkov stretne s magickými udalosťami, zvyčajne sa skratuje a vysiela mozgu len to, čo dokáže pochopiť. Netuším, čo si tí ľudia mysleli, že vidia – možno zviera na úteku zo zoo alebo šialeného lupiča –, ale mali dosť rozumu, aby utekali. Uvažovala som, čo z toho zachytili londýnske bezpečnostné kamery.

„Sadie,“ ozvala sa potichu Liz, „čo je to?“

„Babi,“ odpovedala som. „Hlúpy boh paviánov. Zmocnil sa môjho dedka a chce nás zabiť.“

„Prepáč,“ ubezpečovala sa Emma, „povedala si, že nás chce zabiť boh paviánov?“

Pavián zareval, ale potom zažmurkal a zaškúlil, akoby zabudol, čo robí. Možno zdedil dedkovu roztržitosť a mizerný zrak. Možno si neuvedomil, že má na čele okuliare. Oňuchal zem, zúrivo zavrčal a rozmlátil výklad pekárne.

Takmer som uverila, že nám praje šťastie a hádam tej oblude utečieme. Lenže potom nám nad hlavami preletel temný tieň, roztiahol čierne krídla a zakričal: „Tu! Rýchlo sem!“

Paráda! Pavián s leteckou podporou.

„Vlastne sú to dvaja bohovia,“ povedala som kamoškám. „A ak nemáte ďalšie otázky – tak zdrháme!“

Tentoraz Liz a Emma nepotrebovali popoháňať. Emma si vyzula topánky, Liz zahodila môj darček, čo ma trochu zamrzelo, a vyštartovali sme.

Kľučkovali sme uličkami, tisli sme sa k múrom a schovávali sa, keď nám nad hlavami preletela supia bohyňa. Počula som Babiho, ako za nami reve, kazí ľuďom príjemný večer a likviduje všetko naokolo, ale zdalo sa, že na chvíľu stratil našu stopu.

Zastali sme na križovatke troch ulíc a ja som sa zamyslela, kadiaľ pokračovať. Pred nami stál starý kostolík, akých sa v Londýne nájde plno – ponurá stredoveká kamenná stavba, vklinená medzi Caffè Nero a drogériu s neónovými reklamami, ponúkajúcimi tri vybrané vlasové produkty za libru. Pri kostole bol cintorín, obohnaný hrdzavým plotom, ale ani by som si ho nebola všimla, keby zvnútra niekto nezašepkal: „Sadie.“

Srdce mi len zázrakom nevyskočilo z hrude. Otočila som sa a zistila, že stojím priamo pred Anupom. Vyzeral ako smrteľník – chalan s tmavými strapatými vlasmi a so srdečnými hnedými očami. Oblečené mal čierne tričko s obrázkom skupiny Dead Weather a čierne džínsy, ktoré mu fakt sekli.

Liz a Emma sa v prítomnosti pekných chalanov nesprávajú práve decentne. Naopak, mozog im v takých chvíľach úplne vypína.

Liz zabrblala niečo ako: „Jéj… á… kto… čo… to?“

Emma stratila kontrolu nad vlastnými nohami a narazila do mňa.

Obidve som zoškvarila pohľadom a potom som sa otočila k Anupovi.

„Už bolo načase, aby sa objavil niekto spriatelený,“ vydýchla som si s úľavou. „Snaží sa nás zabiť pavián a supica. Prosím ťa, mohol by si ich zničiť?“

Anup našpúlil pery a ja som začala mať dojem, že mi nenesie dobré správy. „Poď na moje územie,“ vyzval ma a otvoril bránku cintorína. „Musíme sa porozprávať a nemáme veľa času.“

Emma o mňa zase zakopla. „Na tvoje, hm, územie?“

Liz preglgla. „Kto… ééé…?“

„Psst,“ umlčala som ich a snažila sa zachovať si chladnú hlavu, ako keby som s takými úžasnými chalanmi chodila na cintorín každý deň. Keď som sa poobzerala po ulici, nevidela som Babiho ani Nechbet, ale stále som ich počula – boh paviánov reval ako zmyslov zbavený a supia bohyňa krákala babkiným hlasom (keby sa babka kŕmila štrkom a hltala anaboliká): „Tadiaľ! Tam!“

„Počkajte tu,“ povedala som kamoškám a prešla bránkou.

Vzduch okamžite ochladol. Z vlhkej zeme stúpala para. Náhrobné kamene sa leskli a všetko za plotom sa trošku rozostrilo. Samozrejme, Anup ma dokázal rozhodiť v mnohých smeroch, ale toto som poznala. Vkĺzli sme do duata – vnímali ten cintorín vo dvoch rovinách súčasne: v Anupovom aj v mojom svete.

Odviedol ma k rozpadávajúcemu sa kamennému náhrobku a úctivo sa pred ním uklonil. „Nebude ti prekážať, ak si sadneme, Beatrice?“

Nič sa nestalo. Nápis na náhrobku sa už dávno odral, ale zrejme tam odpočívala nejaká Beatrice.

„Ďakujem ti.“ Anup mi naznačil, aby som si prisadla. „Neprekáža jej to.“

„Čo by sa stalo, keby jej to prekážalo?“ Opatrne som si sadla.

„Osemnásty nom,“ vyhlásil Anup.

„Čože?“

„Musíš ísť tam. Vlad Menšikov má druhú časť Reovej knihy v hornej zásuvke stola vo svojom sídle v Petrohrade. Samozrejme, je to pasca. Dúfa, že vás tam chytí. No ak chcete zvitok, nemáte na výber. Mali by ste vyraziť dnes večer, ešte než stihne posilniť svoju obranu. A, Sadie, keby ostatní bohovia zistili, že som ti toto povedal, mal by som poriadne problémy.“

Vyvalila som naňho oči. Niekedy sa správal tak detinsky, až sa mi nechcelo veriť, že má tisícky rokov. Asi to bolo tým životom v ústraní v krajine mŕtvych, kde sa ho nedotýkalo plynutie času. Ten chalan si fakt potreboval častejšie vyraziť niekam von.

„Ty sa bojíš, že budeš mať problémy?“ spýtala som sa. „Anup, niežeby som bola nevďačná, ale mám práve iné starosti. Deda s babkou posadli dvaja bohovia. Ak mi chceš pomôcť…“

„Sadie, ja nemôžem zasahovať.“ Zúfalo zdvihol ruky. „Povedal som ti to už minule, toto nie je moje pravé telo.“

„Škoda,“ zamrmlala som.

„Čo?“

„Ale nič. Pokračuj.“

„Môžem sa zjavovať na miestach smrti, ako je tento cintorín, ale mimo svojho územia toho veľa nezmôžem. Keby si už bola mŕtva a chcela by si pekný pohreb, to by som vedel zariadiť, ale…“

„Tak to ti pekne ďakujem!“

Niekde blízko zareval paviání boh, až sa rozletelo sklo a rozsypali tehly. Kamošky na mňa kričali, ale mne to znelo, akoby na mňa volali spod hladiny.

„Ak budem ďalej utekať sama, bez kamošiek,“ spýtala som sa Anupa, „dajú im bohovia pokoj?“

Anup pokrútil hlavou. „Nechbet loví vysilených. Vie, že by ťa oslabilo, keby im ublížila. Preto sa zamerala na tvojich prarodičov. Jediná cesta, ako ju zastaviť, je poraziť ju. A čo sa týka Babiho, ten stelesňuje to najhoršie z vás primátov: vražedný hnev, nespútanú silu…“

„Z nás primátov?“ zopakovala som. „Prepáč, ale považuješ ma za paviána?“

Anup si ma premeral s akousi rozpačitou úctou. „Už som zabudol, ako sa dokážeš rozčúliť. Chcem povedať, že ťa zabije len pre radosť zo zabíjania.“

„A ty mi nemôžeš pomôcť.“

Venoval mi žalostný pohľad krásnych hnedých očí. „Prezradil som ti to o tom Petrohrade.“

Páni, bol taký pekný, ale taký protivný.

„Tak dobre, ty boh neužitočnosti,“ povzdychla som si, „máš ešte niečo, než sa pôjdem dať zabiť?“

Natiahol ruku. Na dlani sa mu objavil zvláštny nôž. Mal tvar ako britva Sweeneyho Todda: dlhý, zakrivený a nebezpečne ostrý, vyrobený z čierneho kovu.

„Vezmi si to,“ povedal Anup. „To ti pomôže.“

„Videl si, aký je ten pavián obrovský? To ho mám oholiť?“

„Nie je to na boj s Babim ani s Nechbet,“ pokrútil hlavou, „ale čoskoro to budeš potrebovať na niečo ešte dôležitejšie. Je to nôž neceri, vyrobený z meteorického železa. Používal sa na obrad, o ktorom som ti kedysi hovoril – na otváranie úst.“

„No dobre, ak prežijem túto noc, tak ten nôž určite vezmem a otvorím niekomu ústa. Srdečná vďaka.“

Vtom vykríkla Liz: „Sadie!“ Cez hmlu na cintoríne som o pár blokov ďalej zazrela Babiho, ako sa rúti ku kostolu. Zbadal nás.

„Choďte metrom,“ navrhol mi Anup a pomohol mi vstať. „O pár blokov ďalej smerom na juh je stanica. Pod zemou ťa nedokážu vypátrať tak ľahko. Dobrá je aj tečúca voda. Prechod cez rieku tvory duata oslabí. Ak s nimi budeš musieť bojovať, nájdi si most cez Temžu. Ozaj, a povedal som tvojmu šoférovi, aby ťa vyzdvihol.“

„Môjmu šoférovi?“

„Áno. Mal sa s vami stretnúť až zajtra, ale…“

Vzduchom preletela červená poštová schránka a narazila do vedľajšej budovy. Kamošky na mňa zajačali, nech už konečne idem.

„Bež,“ kývol na mňa Anup. „Je mi ľúto, že nemôžem spraviť viac. A pekné narodeniny, Sadie.“

Naklonil sa a pobozkal ma na pery. Potom sa zmenil na hmlu a zmizol. Cintorín vyzeral zase normálne – ako obyčajný, nemihotavý svet.

Mala som sa na Anupa poriadne naštvať. Dal mi pusu bez dovolenia – drzáň! No ja som tam len stála celá ochromená a hľadela som na ošarpaný Beatricin náhrobok, kým Emma nezajačala: „Sadie, švihaj!“

Kamošky ma chytili pod pazuchy a ja som si spomenula, ako donútiť nohy, aby bežali.

Hnali sme sa na stanicu Canary Wharf. Pavián za nami reval a prebíjal sa pouličnou premávkou. Nechbet nám nad hlavou krákala: „Tam sú! Zabi ich!“

„Čo to bolo za chalana?“ chcela vedieť Emma, keď sme vbehli do stanice. „Vyzeral božsky.“

„Božsky,“ zamrmlala som. „To sedí.“

Zasunula som si čiernu britvu do vrecka a vrhla sa dole po eskalátore. Pery mi ešte stále brneli od mojej prvej pusy.

A do toho, že som si pospevovala „Veľa šťastia, zdravia!“ a prihlúplo sa cerila, zatiaľ čo som bežala ako o život – no, do toho nikoho nič nie je, jasné?

8.
Všeobecné meškanie na stanici Waterloo (za toho obrovského paviána sa ospravedlňujeme)

Londýnske metro má parádnu akustiku. Zvuky sa pekne nesú tunelmi, takže keď sme sa dostali dolu, počula som hučanie vlaku, muzikantov žobrajúcich o peniaze a, samozrejme, zabijackého paviánieho boha, ktorý krvilačne reval a demoloval turnikety.

Pri dnešných teroristických hrozbách a zvýšenej opatrnosti by človek čakal, že bude poruke pár policajtov; ale v tom večernom čase a na takej malej stanici po nich, nanešťastie, nebolo ani chýru, ani slychu. Hore na ulici kvílili sirény, ale než by dorazila pomoc smrteľníkov, boli by sme mŕtve alebo dávno niekde preč. A ak sa polícia pokúsi zastreliť Babiho, kým je v dedkovom tele… To nie! Nútila som sa na to nemyslieť.

Anup mi poradil, aby sme sa presúvali pod zemou. A ak budeme musieť bojovať, mám nájsť most. Musela som sa toho plánu držať.

Na stanici Canary Wharf nebol veľmi veľký výber spojov. Linka Jubilee našťastie prišla práve včas. Dorazili sme na nástupište, naskočili do posledného vagóna, práve keď sa zatvárali dvere, a zvalili sa na sedadlá.

Vlak sa vrútil do temného tunela. Nevidela som nijaké stopy toho, že by nás Babi alebo babizňa prenasledovali.

„Sadie Kanová,“ zalapala po dychu Emma, „vysvetlila by si nám láskavo, čo sa deje?“

Chuderky kamošky. Do takého maléru som ich ešte nikdy nezatiahla, ani keď nás v škole zatvorili do chalanskej šatne. (Je to na dlhé rozprávanie, ale šlo tam o stávku o päť libier, trenírky Dylana Quinna a veveričku. Možno to tu niekedy opíšem.)

Emma mala po tom behu naboso totálne poškriabané nohy obsypané pľuzgiermi. Jej ružový sveter pripomínal zagebrený pudlí kožuch a na okuliaroch jej chýbalo pár ozdobných kamienkov.

Liz bola červená ako valentínska pohľadnica. Vyzliekla si rifľovú bundu, čo ešte nikdy neurobila, pretože jej je večne zima. Jej biele tričko zdobili fľaky potu a pehavé ruky mi pripomínali kožu bohyne nebies Nut posiatu hviezdami.

Emma sa tvárila naštvanejšie a čakala na vysvetlenie. Liz vyzerala vydesene, hýbala ústami, akoby chcela niečo povedať, ale stratila hlas. Myslela som, že nejako komentuje tých krvilačných bohov, ktorí nás prenasledovali, ale keď sa jej konečne vrátila reč, vyhŕkla: „Ten chalan ti dal pusu!“

Musím uznať, že Liz má jednoznačne usporiadané priority.

„Ja vám to vysvetlím,“ sľúbila som im. „Viem, je odo mňa hrozné, že som vás do toho zatiahla, ale prosím, dajte mi čas. Potrebujem sa sústrediť.“

„Na čo?“ chcela vedieť Emma.

„Psst, Emma!“ okríkla ju Liz. „Chce, aby sme ju nechali na pokoji.“

Zavrela som oči a snažila sa upokojiť.

Nebolo to ľahké, obzvlášť pred divákmi. Bez svojich nástrojov som však bola bezbranná a ďalšiu šancu vyzdvihnúť si ich už asi nedostanem. Pomyslela som si: Toto zvládneš, Sadie. Je to len siahnutie do inej dimenzie. Len spravíš dieru do látky reality.

Načiahla som sa. Nič sa nestalo. Skúsila som to znovu a ruka mi zmizla v duate. Liz zajačala. Našťastie som nestratila sústredenie (a ruku). Prsty sa mi zovreli okolo popruhu čarodejníckeho vaku a konečne som ho vytiahla.

Emma vyvalila oči. „To je bomba. Ako si to spravila?“

To by zaujímalo aj mňa. Samej sa mi nechcelo veriť, že sa mi to v tej situácii podarilo hneď na druhý pokus.

„Je to, hm… mágia,“ zamrmlala som.

Kamošky na mňa civeli úplne popletené a vydesené a na mňa sa zrazu zosypali moje problémy v celej svojej obludnosti.

Ešte pred rokom som sa mohla s Liz a Emmou pokojne viezť týmto vlakom do zábavného centra Funland alebo do kina. Mohli sme sa rehotať na vyzváňacích tónoch Lizinho telefónu alebo na Emminých fotkách nenávidených báb zo školy, upravených vo Photoshope. Najnebezpečnejšie veci v mojom živote boli babkina kuchyňa a dedkov hnev, keď videl moje polročné vysvedčenie.

Teraz sa stal z deda obrovský pavián. Babka sa zmenila na diabolskú supicu. Kamošky na mňa zízali, akoby som spadla z inej planéty, čo nebolo ďaleko od pravdy.

Ani so svojimi magickými schopnosťami som netušila, čo spravím. Nemala som už k dispozícii Esetinu silu. Keby som sa pokúsila bojovať s Babim a Nechbet, mohla by som dedkovi a babke ublížiť a s najväčšou pravdepodobnosťou by som pri tom sama zomrela. Lenže ak ich nezastavím ja, tak potom kto? Nadvláda boha ľudského hostiteľa nakoniec spáli. Strýkovi Amosovi sa to takmer stalo napriek tomu, že je plne kvalifikovaný mág a vie sa brániť. Babka a dedko boli starí, krehkí a úplne nečarovní. Nezostávalo im veľa času.

Začínala som prepadať zúfalstvu – oveľa černejšiemu než krídla tej supej bohyne.

Nevnímala som, že revem, kým mi Liz nepoložila ruku na plece. „Sadie, moja, je nám to ľúto. Len to je trochu… čudné, vieš? Povedz nám, čo sa deje, nech ti môžeme pomôcť.“

Roztrasene som sa nadýchla. Kamošky mi veľmi chýbali. Odjakživa mi pripadali trochu švihnuté, ale teraz sa mi zdali nádherne normálne – ako súčasť sveta, ktorý už nebol môj. Obe sa snažili tváriť statočne, ale tušila som, že sa boja. Najradšej by som ich niekde nechala, schovala, udržala mimo nebezpečenstva, ale spomenula som si, čo povedala Nechbet: „Bude z nich výborné predjedlo.“ Anup ma varoval, že tá supia bohyňa kamošky chytí a ublíži im len preto, aby ublížila mne. Kým budú so mnou, môžem sa ich aspoň pokúšať chrániť. Nechcela som im spackať život tak, ako som ho mala spackaný ja, ale dlhovala som im pravdu.

„Bude sa vám to zdať úplne šialené,“ varovala som ich.

Vyrozprávala som im najkratšiu možnú verziu – prečo som odišla z Londýna, ako egyptskí bohovia utiekli do sveta a ja som zistila, že pochádzam z rodu mágov. Povedala som im o našom boji so Sutechom, o oživení Apopa a o šialenom pláne prebudiť boha Rea.

Minuli sme dve stanice, ale tak som sa do toho rozprávania zabrala, že som stratila pojem o čase.

Keď som skončila, Liz a Emma sa na seba pozreli. Určite uvažovali, ako mi jemne naznačiť, že mi preskočilo.

„Ja viem, že to znie neuveriteľne,“ povzdychla som si, „ale…“

„Sadie, my ti veríme,“ prerušila ma Emma.

Zažmurkala som: „Fakt?“

„Jasné, že hej.“ Liz bola červená ako po pár jazdách na horskej dráhe. „Nikdy som ťa nepočula hovoriť o niečom tak vážne. Ty… ty si sa zmenila.“

„Som teraz skrátka mág a… nechce sa mi veriť, ako hlúpo to znie.“

„Nejde len o to.“ Emma si prezerala moju tvár, akoby sa premenila na niečo dosť strašidelné. „Vyzeráš staršia. Dospelejšia.“

Znelo to smutne a ja som si uvedomila, ako sme sa navzájom vzdialili. Akoby sme stáli na opačných stranách rastúcej priepasti. Netešilo ma to, ale vedela som, že tá trhlina je už príliš široká na to, aby som ponad ňu preskočila naspäť.

„Ten tvoj chalan je super,“ dodala Liz, asi aby ma rozveselila.

„To nie je môj…“ zarazila som sa. Táto hádka s Liz sa nedala vyhrať. Okrem toho ma ten prekliaty šakal Anup tak doplietol, že som nevedela, kde začať.

Vlak spomalil. Zbadala som nápisy stanice Waterloo.

„Dofrasa,“ vzdychla som. „Chcela som vystúpiť na Londýnskom moste. Potrebujem most.“

„Nemôžeme sa vrátiť?“ spýtala sa Liz.

Na tú otázku nám odpovedal rev z tunela za nami. Obzrela som sa a zbadala obrovskú poskakujúcu postavu s lesklým strieborným kožuchom. Dotkla sa napájacej koľajnice, vyleteli iskry, ale paviání boh neohrozene postupoval ďalej. Vlak začal brzdiť a Babi nás doháňal.

„Vrátiť sa nemôžeme,“ povedala som. „Musíme sa dostať na most Waterloo.“

„To je pol míle od stanice!“ namietla Liz. „Čo ak nás dobehne?“

Zašmátrala som v batohu a vytiahla som svoju palicu. Okamžite vyrástla do plnej veľkosti a vrch s vyrezanou levou hlavou zlato zažiaril. „Tak budeme musieť bojovať.“

Mám opísať stanicu Waterloo, ako vyzerala predtým alebo až potom, čo sme ju zničili? Hlavná hala bola veľká. Mala leštenú mramorovú podlahu, plno obchodov a stánkov a strop z trámov a skla tak vysoko, že by vnútri mohla pohodlne poletovať helikoptéra.

Prúdy ľudí smerovali dovnútra a von, miešali sa, delili sa a občas sa zrážali cestou k eskalátorom a nástupištiam.

Keď som bola malá, táto stanica ma dosť desila. Bála som sa, že obrovské viktoriánske hodiny pod stropom spadnú a rozpučia ma. Hlásenia mi pripadali strašne hlasné. (Najradšej som najhlasnejšia široko-ďaleko ja sama.) Ľudia postávajúci pod tabuľami odjazdov a vyzerajúcim vlaky mi pripomínali dav z nejakého filmu o zombiách – jasné, ako malá som také veci nemala pozerať, ale vždy som bola trochu popredu.

Skrátka, upaľovali sme s kamoškami cez stanicu, postupovali k najbližšiemu východu, keď sa zrazu schodište za nami rozletelo na kusy.

Ľudia sa rozutekali a z trosiek vyliezol Babi. Biznismeni jačali, púšťali kufríky z rúk a bežali ako o život. Liz, Emma a ja sme sa pritlačili k novinovému stánku, aby nás neušliapal dav splašených talianskych turistov.

Babi zavyl. Kožuch mal po tom behu cez tunel samá sadza. Na ruke mu viseli franforce dedkovej vesty, ale okuliare mu nejakým zázrakom zostali na čele.

Zavetril, najskôr v snahe zachytiť moju stopu. Potom sa nám nad hlavou zjavil temný tieň.

„Kamže, kam, Sadie Kanová?“ zakrákala Nechbet. Preletela cez terminál a vrhla sa dolu na už aj tak vydesené davy cestujúcich. „Myslíš, že kto utečie, ten vyhrá? Nie si nás hodná!“

Stanicou sa rozľahlo pokojné hlásenie: „Vlak do Basingstoku s odjazdom o 8.02 príde na nástupište číslo tri.“

„Grrr!“ Babi zvalil bronzovú sochu nejakého slávneho chlapíka, až jej odletela hlava. Rozbehol sa k nemu policajt s pištoľou. Než som naňho stihla zakričať, aby to nerobil, vypálil. Liz a Emma zajačali. Strela sa odrazila od Babiho kožucha, akoby bol z titánu, a roztrieštila štít McDonaldu o kúsok ďalej. Policajt na mieste omdlel.

Nikdy som nevidela, aby toľko ľudí zmizlo zo stanice tak rýchlo. Uvažovala som, že pobežíme za nimi, ale napadlo mi, že to bude nebezpečné. Nemohla som dopustiť, aby tí šialení bohovia pozabíjali kopu nevinných ľudí len preto, že som medzi nimi ja. A keby sme sa pridali k utekajúcim, ešte by sme v tej davovej mánii uviazli alebo by nás ľudia rozpučili.

„Pozri, Sadie!“ ukázala Liz a Emma zvrieskla.

Nechbet vyletela k trámom na strope a usadila sa tam medzi holubmi. Zúrivo na nás zazerala a kričala na Babiho: „Tu je, môj drahý! Tu!“

„Mohla by držať zobák,“ zahundrala som.

„Eset sa zbláznila, keď si ťa vybrala!“ jačala Nechbet. „Nakŕmim sa tvojimi vnútornosťami!“

„Grrr!“ od srdca súhlasil Babi.

„Vlak do Brightonu s odjazdom o 8.14 bude meškať,“ oznámil rozhlas. „Ospravedlňujeme sa za vzniknuté komplikácie.“

Babi nás zbadal. V očiach mu zahorela primitívna zlosť, ale jeho tvár mi trochu pripomenula aj dedka. Zvraštil obočie a vysunul bradu rovnako ako dedko, keď sa pred televíziou naštval a soptil na ragbistov. Len čo som ten výraz zbadala v tvári paviánieho boha, takmer som spanikárila.

Nemienila som tam umrieť. A nemienila som dopustiť, aby tí dvaja protivní bohovia ublížili mojim priateľom alebo zničili babku s dedkom.

Babi sa vliekol k nám. Teraz, keď nás našiel, už sa so zabíjaním tak neponáhľal. Zdvihol hlavu a zavrešťal na obe strany, akoby zvolával kamarátov na večeru. Emma mi zaborila prsty do dlane. Liz zakvílila: „Sadie…?“

Davy už takmer zmizli. V dohľade neboli nijakí ďalší policajti. Možno utiekli alebo sa všetci valili na stanicu Canary Wharf a nedošlo im, že problém sa teraz presunul sem.

„Nezomrieme,“ sľúbila som babám. „Emma, podrž mi palicu.“

„Palicu – áno, jasné.“ Opatrne ju chytila, akoby som jej podávala bazuku. So správnym kúzlom by sa na ňu možno dala premeniť.

„Liz,“ prikázala som jej, „sleduj toho paviána.“

„Mám sledovať paviána,“ prikývla. „Toho človek len tak neprehliadne.“

Zaborila som ruky do čarodejníckeho vaku a zúfalo som preberala zásoby. Palička… dobrá na obranu, ale proti dvom bohom naraz som potrebovala niečo lepšie. Figúrky Horových synov, magická krieda – toto nebolo miesto na kreslenie ochranného kruhu. Musela som sa dostať k mostu. Potrebovala som získať čas, aby sme vypadli z tejto stanice.

„Sadie!“ varovala ma Liz.

Babi skočil na strechu stánku s prírodnou kozmetikou. Zareval a zo všetkých strán sa vynorili menšie paviány – drali sa ponad hlavy utekajúcich cestujúcich, hojdali sa na trámoch, vyliezali zo schodísk a z obchodov. Boli ich desiatky a všetci mali čierno-strieborné basketbalové dresy. Čo je basketbal nejaký univerzálny paviání šport?

Až dodnes som mala paviány celkom rada. Tie, ktoré som stretla, ako Chufu a jeho družní kamaráti, boli posvätné zvieratá boha poznania Thowta. Mala som však podozrenie, že Babiho tlupa je z úplne iného cesta. Tieto zvieratá mali krvavočervenú srsť, divoké oči a tesáky, pred ktorými by sa mohol ísť schovať aj šabľozubý tiger.

Začali sa k nám sťahovať a vrčať, pripravovali sa na útok. Vytiahla som z vaku kus vosku – nebol čas vymodelovať vešebta. Dva amulety tijet, posvätné symboly Eset – no, tie by mohli pomôcť. Potom som našla sklenenú fľaštičku s korkovou zátkou, na ktorú som už úplne zabudla. Vnútri bola kalná tekutina: môj prvý pokus o elixír. Ležal na dne vaku celú večnosť, pretože som zatiaľ nebola dosť zúfalá na to, aby som ho použila.

Vzala som fľaštičku. Tekutina zažiarila odporným zeleným svetlom. Zavírili v nej kúsky nejakého svinstva. Vytiahla som zátku. Smrdelo to horšie než Nechbet.

„Čo je to?“ spýtala sa Liz.

„Hnus,“ zaškľabila som sa. „Animačný zvitok zmiešaný s olejom, vodou a niekoľkými tajnými prísadami. Nanešťastie sa v tom spravili hrudky…“

„Animačný?“ spýtala sa Emma. „To tu chceš vyčarovať nejaký kreslený film?“

„To by bolo super,“ uznala som. „No toto je nebezpečnejšie. Ak sa mi to podarí, dostanem do seba plno mágie a nevyhorím.“

„A ak nie?“ zaujímalo Liz.

Podala som každej jeden Esetin amulet. „Vezmite si toto. Až poviem ,Teraz!‘, zdrhnite na stanovište taxíkov. Nezastavujte sa.“

„Sadie,“ zaprotestovala Emma, „čo to, preboha…“

Skôr než by som stratila odvahu, vyliala som ten odvar do seba.

Nechbet nad nami zakrákala. „Vzdaj to! Nám čeliť nemôžeš!“ Tieň jej krídel akoby sa rozťahoval nad celou halou. Zvyšní cestujúci pred ním vydesene utekali a aj mne nahnal strach. Vedela som, že je to len kúzlo, ale aj tak ma takmer premohlo nutkanie zmieriť sa s rýchlou smrťou.

Pár paviánov zlákala vôňa jedla a vrhli sa na McDonald. Niekoľko ďalších naháňalo sprievodcu a mlátilo ho zrolovanými módnymi časopismi.

Väčšina paviánov sa, žiaľ, stále sústredila na nás. Obkľúčili novinový kiosk. Babi zo svojho veliteľského stanovišťa navrchu stánku s kozmetikou zavyl – jasný povel na útok.

Potom sa mi odvar dostal do tela. Telom mi prešla mágia. V ústach som zacítila chuť, akoby som prehltla mŕtvu ropuchu, ale už som chápala, prečo si prastarí mágovia elixíry tak obľúbili.

Oživovacie kúzlo, ktoré som spisovala celé dni a normálne by mi zabralo najmenej hodinu, mi teraz brnelo v žilách. Jeho silu som cítila až v končekoch prstov. Jediný problém bol to kúzlo usmerniť, zaistiť, aby ma nespálilo na uhoľ.

Začala som privolávať Eset, ako som najlepšie vedela, a zapájať jej moc, aby mi pomohla vytvoriť kúzlo. Predstavila som si, čo chcem, a v hlave mi naskočilo to správne mocné slovo: Ochrana. N’dah. Uvoľnila som mágiu. Predo mnou sa rozžiaril zlatý hieroglyf:

Halou prešla vlna zlatého svetla. Tlupa paviánov zaváhala. Babi na streche stánku sa zaknísal. Dokonca aj Nechbet na tráme pod stropom zakvílila a stratila rovnováhu.

Po celej stanici sa dali do pohybu oživené predmety. Batohy a kufre sa zrazu naučili lietať. Regály, žuvačky, sladkosti a rozličné chladené nápoje vyrazili zo stánkov a napadli opičiu tlupu. Z ničoho nič sa zjavila odrazená hlava bronzovej sochy, tresla Babiho do hrude a zrazila ho dozadu cez strechu stánku. K stropu sa vznieslo víriace tornádo ružových novín Financial Times. Obalili a oslepili Nechbet, ktorá sa zatackala a s krikom sa zrútila z bidla ako ružovo-čierna lavína.

„Teraz!“ zakričala som na baby. Rozbehli sme sa k východu, vyhýbajúc sa paviánom, ktoré mali príliš veľa práce na to, aby nás dokázali zastaviť. Do jedného práve búšilo pár fliaš s perlivou vodou, ďalší sa bránil pred kufrom a komandom samovražedných telefónov.

Babi sa pokúšal zdvihnúť, ale zasypal ho príval kozmetiky – vodičiek, hubiek a šampónov, ktoré ho mlátili, striekali mu do očí a tvrdošijne mu prerábali fasádu. Zúrivo zareval, šmykol sa a zrútil sa naspäť do zničeného obchodu. Pochybovala som, že moje kúzlo bohom ublíži natrvalo, ale dúfala som, že pri troche šťastia ich na pár minút zamestná.

S Liz a Emmou sme sa dostali zo stanice. Nečakala som, že po jej vyľudnení zostali na stanovišti nejaké taxíky, a pri obrubníku bolo naozaj prázdno. Už som sa zmierila s tým, že budeme musieť až na most Waterloo bežať, aj keď Emma nemala topánky a z odvaru sa mi dvíhal žalúdok.

„Pozri!“ vyhŕkla Liz.

„No, to sa ti teda podarilo, Sadie,“ skonštatovala Emma.

„Čo?“ nechápala som. „Čo som spravila?“

Potom som si všimla toho šoféra – krpatého zanedbaného chlapíka, ktorý stál na konci cesty v čiernom obleku a držal ceduľu s nápisom Kanová.

Moje kamošky si asi mysleli, že som ho privolala nejakým kúzlom. No než som im to stihla vyvrátiť, Emma zavelila: „Ideme!“ a rozbehli sa k tomu skrčkovi. Nemala som na výber, musela som ísť za nimi. Spomenula som si, ako mi Anup sľúbil, že mi pošle šoféra. Hovorila som si, že to musí byť on, ale čím viac sme sa k nemu blížili, tým som z neho bola menej nadšená.

Bol asi tak o polovicu nižší než ja, zavalitejší než strýko Amos a určite najohyzdnejší na celom svete. Tvár mal ako neandertálec. Pod hustým huňatým obočím, ktoré sa mu v strede spájalo, mal jedno oko väčšie než druhé. Jeho brada vyzerala, akoby ňou vytieral mastné hrnce. Hnusnú kožu mu hyzdili červené škrabance a jeho vlasy pripomínali vrabčie hniezdo, ktoré niekto najskôr zapálil a potom podupal.

Keď ma zbadal, zamračil sa, čo mu na kráse vôbec nepridalo.

„No konečne!“ zvolal s americkým prízvukom. Grgol si do dlane a vzápätí ma takmer zvalil pach karí. „Ty si tá Bastetina kamarátka? Sadie Kanová?“

„No… možno.“ Povedala som si, že sa s Bastet vážne porozprávam o jej výbere kamošov. „Len tak mimochodom, idú po nás dvaja bohovia.“

Bradavičnatý mužík zamľaskal. Silný dojem to naňho nespravilo. „Tak to chceš ísť asi na most.“

Otočil sa k obrubníku a zareval: „Búúú!“

Akoby od strachu z toho trpaslíka sa pred nami zhmotnila čierna limuzína značky Mercedes.

Šofér sa za mnou obzrel a zdvihol obočie. „No? Nasadajte!“

V limuzíne som ešte nesedela. Dúfam, že existujú aj lepšie než táto. Na zadnom sedadle sa povaľovali obaly od jedla, papiere od rýb s hranolčekmi, vrecká od čipsov a špinavé ponožky. Napriek tomu sme sa tam s Liz a Emmou natlačili, pretože sadnúť dopredu si netrúfla ani jedna z nás.

Možno si myslíš, že som blázon, keď vleziem do auta cudziemu chlapovi. Jasné, máš pravdu. No Bastet nám sľúbila pomoc a Anup povedal, že mám čakať šoféra. To, že tá sľúbená pomoc je špinavý zákrpok s čarovnou limuzínou, ma až tak neprekvapilo. Už som videla aj čudnejšie veci.

A navyše som si nemohla vyberať. Odvar už vyprchal a od vypätia z uvoľnenia takej mágie sa mi točila hlava a triasli nohy. Na to, že počas cesty k mostu Waterloo neomdliem, by som nestavila ani deravý groš.

Šofér šliapol na plyn a vyrútil sa spred stanice. Polícia ju obkľúčila, ale naša limuzína sa vyhla barikádam, prešla okolo zhluku spravodajských vozidiel BBC a davu zvedavcov, a nikto si nás ani nevšimol.

Šofér si začal hvízdať melódiu, ktorá znela ako Short People od Newmana, čo by sa k nemu fakt hodilo – hlavou nedočiahol ani na opierku, takže som z neho videla akurát špinavú šticu a chlpaté ruky na volante.

Za slnečnou clonou mal zastrčený identifikačný preukaz s dosť čudnou fotkou – bola spravená z tesnej blízkosti, takže ukazovala len rozmazaný nos a šeredné ústa, ktoré akoby sa snažili zjesť objektív. Na preukaze stálo: Dnes vás vezie Bes.

„Vy ste určite Bes,“ povedala som.

„Nemusíš mať stres, odvezie ťa Bes.“

„To auto je des,“ zamrmlala Liz.

„Ak neprestane s tými básničkami,“ zavrčala Emma, „tak sa asi povraciam.“

„Takže pán Bes?“ spýtala som sa a snažila som sa to meno zaradiť do egyptskej mytológie. Bola som presvedčená, že boha šoférov tam nemajú. „Vládca Bes? Bes, najmenší zo všetkých?“

„Len Bes,“ zavrčal. „S jedným s. A nie, nie je to dievčenské meno. Ak mi povieš Bessie, zabijem ťa. A že som malý? Čo si asi tak čakala, keď som boh trpaslíkov? Mimochodom, tam vzadu máte vodu, ak ste smädné.“

Pozrela som sa na zem. Pri nohách sa mi váľali dve napoly prázdne fľaše. Jedna mala viečko od rúžu a druhá vyzerala, akoby ju niekto požul.

„Ani nie, ďakujem,“ odmietla som.

Liz a Emma zahundrali, že ani ony si nedajú. Prekvapilo ma, že z toho všetkého nie sú úplne mimo, ale na druhej strane, boli to moje kamošky. Predsa by som sa neťahala s nejakými padavkami, nie? Kamarátiť sa so mnou, to vyžadovalo silnú osobnosť a poriadnu dávku prispôsobivosti už predtým, než som objavila mágiu. [A ty drž hubu, Carter.]

Most Waterloo blokovali policajné autá, ale Bes sa im vyhol, nabehol na chodník a rútil sa ďalej. Policajti ani nemrkli.

„Sme neviditeľní?“ spýtala som sa.

„Pre väčšinu smrteľníkov áno.“ Bes si odgrgol. „Tí sú ale natvrdnutí, čo? Až na veľavážené prítomné a tak ďalej, a tak ďalej.“

„Fakt ste boh?“ spýtala sa Liz.

„A veľký,“ potvrdil Bes. „Vo svete bohov som veľký.“

„Veľký boh trpaslíkov,“ žasla Emma. „Myslíte ako tých v Snehulienke alebo…“

„Všetkých.“ Bes rozhodil rukami, čo ma trochu vydesilo, pretože pustil volant. „Egypťania mali filipa. Uctievali ľudí, čo sa narodili výnimoční, a trpaslíkov brali ako poriadnu mágiu. Takže áno, som boh trpaslíkov.“

Liz si odkašľala. „Nie je pre to dnes nejaký slušnejší názov? Ako… ľudia nedostatočného vzrastu alebo výškovo obmedzení, alebo…“

„Nebudem si hovoriť boh obmedzencov,“ zavrčal Bes. „Som trpaslík! Tak, a sme tu, akurát načas.“

Šmykom zastavil auto uprostred mosta. Obzrela som sa a takmer som vyklopila, čo som mala v žalúdku. Nad brehom rieky krúžila okrídlená čierna silueta. Na konci mosta sa Babi pustil do barikády – hádzal policajné autá do Temže, zatiaľ čo policajti pobehovali okolo a strieľali, ale ich guľky sa od tvrdého kožucha paviánieho boha len odrážali.

„Prečo sme zastavili?“ zaujímalo Emmu.

Bes sa postavil na sedadle a pretiahol sa. Miesta mal na to dosť. „Je to rieka,“ vyhlásil. „Parádne miestečko na boj s bohmi, ak to môžem tak povedať. Tá prírodná sila, čo nám tečie pod nohami, nám dosť komplikuje ukotvenie vo svete smrteľníkov.“

Keď som si ho poriadne prezrela, pochopila som, čo tým myslí. Tvár sa mu mihotala ako fatamorgána.

Všetko vo mne sa stiahlo. Nastala chvíľa pravdy. Bolo mi zle z odvaru aj zo strachu. Nebola som si vôbec istá, či v sebe mám dosť mágie na to, aby som s tými dvoma bohmi dokázala bojovať, ale nič iné mi nezostávalo.

„Liz, Emma,“ zavelila som, „vystupujeme.“

„Vystupovať?“ zaskučala Liz.

Emma preglgla. „Fakt myslíš…“

„Ja viem, že sa bojíte,“ povedala som, „ale musíte spraviť presne to, čo vám poviem.“

Váhavo prikývli a otvorili dvere auta. Chuderky. Znovu ma zamrzelo, že ich z toho nemôžem vynechať. No úprimne, po tom, čo som videla babku s dedkom ovládaných bohmi, nezniesla by som predstavu, že pustím kamošky z dohľadu.

Bes potlačil zívnutie. „Potrebuješ pomoc?“

„No…“

Babi sa šinul k nám. Nechbet nad ním krúžila a krákala rozkazy. Ak na nich rieka nejako pôsobila, tak to nebolo vidieť.

Nechápala som, ako by sa trpasličí boh mohol tým dvom postaviť, ale vyhŕkla som: „Áno. Potrebujem pomoc.“

„Jasné.“ Bes zapraskal kĺbmi. „Tak vypadnite.“

„Čože?“

„Nemôžem sa prezliecť pred vami v aute, nie? Musím si navliecť odpornú podobu.“

„Odpornú podobu?“

„Už aj von!“ zahučal trpaslík. „O minútu som tam.“

Nemusel nám to opakovať, ani jedna z nás nechcela vidieť z Besa viac, než bolo treba. Vyliezli sme a Bes za nami zamkol dvere. Okná boli tónované, takže dovnútra som nevidela. Bes si tam pokojne mohol schrupnúť alebo pustiť nejakú hudbu, kým nás zavraždia. Rozhodne som veľmi nedúfala, že až sa prezlečie, Nechbet a Babi padnú na zadok.

Pozrela som na vydesené baby a potom na dvoch bohov, ktorí sa rútili k nám.

„Poslednú zastávku si spravíme tu.“

„Tak to teda nie,“ vyhŕkla Liz. „‚Poslednú‘ – to sa mi vôbec nepáči.“

Zašmátrala som vo vaku a vylovila kus kriedy a štyroch Horových synov. „Liz, polož tie sošky na každú svetovú stranu – na sever, na juh a tak ďalej. Emma, vezmi tú kriedu a spoj ich do kruhu. Máme len pár sekúnd.“

Podala som Emme kriedu a prepadol ma strašný pocit, že som to už raz zažila. Práve som povedala kamoškám, aby spravili presne to, čo mi prikázala Zia Rašídová, keď sme prvýkrát spoločne čelili nepriateľskej bohyni.

Nechcela som byť ako Zia. Na druhej strane mi prvý raz došlo, akú musela mať odvahu, aby sa postavila proti bohyni a chránila dvoch úplných nováčikov. Nerada to hovorím, ale začala som si ju vážiť ešte viac. Jej odvaha by sa mi bola hodila.

Zdvihla som palicu aj paličku a snažila som sa sústrediť. Čas akoby sa spomalil. Napla som zmysly, až som vnímala všetko okolo – Emmu, ako dokončuje kriedový kruh, Liz s divo bijúcim srdcom, Babiho mohutné laby dupúce po moste smerom k nám, Temžu plynúcu pod mostom a aj mocné prúdy duata naokolo.

Bastet mi raz povedala, že duat je ako oceán mágie pod povrchom sveta smrteľníkov. Ak je to pravda, potom toto miesto – most nad plynúcou vodou – je ako chrlič vody. Mágia tu plynie rýchlejšie. Neopatrných by mohla strhnúť a utopiť. Dokonca by mohla zmiesť aj bohov.

Pokúšala som sa ukotviť, sústrediť sa na krajinu okolo nás. Londýn bol moje mesto. Videla som odtiaľ všetko – parlament, obrovské koleso London Eye, dokonca aj Kleopatrin obelisk na Viktóriinom nábreží, kde zomrela mama. Nie, nemohla som dopustiť, aby som zlyhala práve tam – tak blízko miesta, kde mama naposledy nasadila mágiu.

Keď Emma dokreslila kruh, Babiho delil od nás už len meter. Dotkla som sa kruhu palicou a okolo nás vzplanulo zlaté svetlo.

Paviání boh narazil do môjho ochranného silového poľa ako do kovovej steny. Zapotácal sa. Nechbet sa nám v poslednej chvíli vyhla, preletela ponad naše hlavy a zúrivo zakrákala.

Nanešťastie, svetlo kruhu začalo blikať. Mama ma už ako veľmi malú učila, že každá akcia vyvolá rovnako silnú reakciu. Platilo to vo vede aj v mágii. Z Babiho náporu sa mi zahmlilo pred očami. Nevedela som, či ten kruh udržím, ak zaútočí znova.

Uvažovala som, či by som nemala vyjsť a spraviť zo seba cieľ. Keby som predtým nasmerovala energiu do kruhu, možno by chvíľu vydržal, aj keby som umrela. Aspoň moje kamošky by prežili.

Zia Rašídová zrejme plánovala niečo podobného vlani v lete, keď opustila kruh, aby nás s Carterom zachránila. Fakt bola protivne statočná.

„Nech sa mi už stane čokoľvek,“ povedala som kamoškám, „zostaňte v kruhu.“

„Sadie,“ spustila Emma, „tento tvoj tón poznám. Neviem, čo chceš urobiť, ale kašli na to.“

„Nemôžeš nás opustiť,“ žobronila Liz. Potom zvreskla na Babiho: „Zmizni, ty hnusná bublinková opica! Naša kamoška ťa nechce zničiť, ale… ale zničí ťa!“

Babi zavrčal. Po útoku obchodu s prírodnou kozmetikou bol fakt samá bublina a voňal na sto honov. V striebornom kožuchu mal šampónovú penu a farebné guľôčky do kúpeľa.

Nechbet z toho vyšla ešte horšie. Sedela navrchu lampy kúsok od nás a vyzerala, akoby ju napadlo celé lahôdkarstvo. Perový plášť mala posiaty kúskami šunky, syra a zemiakov – pozostatkami statočných začarovaných pirôžkov, ktoré nasadili svoj krátky život, aby ju zadržali. Vlasy jej zdobili plastové vidličky, servítky a franforce ružového novinového papiera. Tvárila sa, akoby ma chcela roztrhať na kusy.

Jediná dobrá správa bola, že Babiho pomocníci sa zo stanice zrejme nedostali. Predstavila som si tlupu paviánov, celých od pirohov, pritlačených na kapoty policajných áut, ako im nasadzujú putá. Trochu ma to povzbudilo.

Nechbet zavrčala: „Na tej stanici si nás prekvapila, Sadie Kanová. Musím uznať, že sa ti to podarilo. A priviedla si nás na most – dobrý pokus. No my nie sme takí slabí. Nemáš silu bojovať s nami ďalej. Ak nás nedokážeš poraziť, nemáš právo prebúdzať Rea.“

„Mali by ste mi pomôcť,“ odsekla som, „nie sa ma snažiť zastaviť.“

„Uchchch!“ zahrmel Babi.

„Presne tak,“ súhlasila supia bohyňa. „Silní prežijú bez pomoci. Slabých treba pozabíjať a zožrať. Čo si ty, dieťa? Úprimne.“

Musím priznať, že mi bolo na omdletie. Mala som pocit, že most podo mnou sa otáča. Na oboch brehoch rieky kvílili sirény. K barikádam dorazili ďalší policajti, ale nepokúšali sa k nám priblížiť.

Babi vyceril zuby. Bol tak blízko, že som cítila vôňu jeho našampónovaného kožucha aj smradľavý dych. Potom som sa pozrela na dedkove okuliare, ktoré mal stále na hlave, a znova som sa naštvala.

„Tak do toho, vyskúšajte si ma,“ zahučala som. „Sledujem cestu Eset. Postavte sa proti mne a ja vás zničím.“

Podarilo sa mi zdvihnúť palicu. Babi cúvol. Nechbet na lampe zamávala krídlami. Ich postavy sa na chvíľku zamihotali. Rieka ich fakt oslabovala, uvoľňovala ich spojenie so smrteľným svetom ako rušenie v mobile. No to nestačilo.

Nechbet musela na mne vidieť, aká som zúfalá. Bola sup, dokázala rozoznať, kedy je obeť hotová.

„Dobrý posledný pokus, dieťa,“ vyhlásila takmer uznanlivo, „ale už ti nič nezostáva. Babi, zaútoč!“

Paviání boh sa postavil na zadné. Chystala som sa vypustiť naňho posledný nápor energie – siahnuť do vlastných životných zdrojov a s trochou šťastia bohov vypariť. Musela som spraviť niečo, aby Liz s Emmou prežili.

Potom sa za mnou otvorili dvere limuzíny. Bes oznámil: „Nikto nebude na nikoho útočiť! Okrem mňa, samozrejme.“

Nechbet vydesene zapišťala. Otočila som sa, aby som sa pozrela, čo sa deje. Hneď by som si radšej vypálila oči z hlavy.

Liz vydala zvuk, akoby ju naplo na vracanie. „Bože, to nie! To je des!“

„Agh!“ zavrešťala Emma presne ako Chufu. „Nech s tým prestane!“

Bes si nasadil fakt odpornú podobu. Vyliezol na strechu limuzíny a rozkročil sa tam s rukami v bok ako Superman – lenže iba v spodkoch!

Pre prípad, že by si mal slabé srdce, nebudem príliš zachádzať do detailov, ale metrový skrček Bes predvádzal svoju nechutnú postavu – pupok, chlpaté končatiny, príšerné chodidlá, odporne ochabnuté telo – v modrých plavkách Speedo. Predstav si to najhoršie monštrum, aké si kedy videl na pláži – niekoho, komu by mali plavky zakázať. Popri Besovi by aj on bol krásavec.

Nevedela som, čo na to povedať, vyletelo zo mňa len: „Oblečte si niečo!“

Bes sa rozrehotal, akoby chcel povedať: „Haha! Som úžasný!“ No nahlas povedal len: „Nie, kým nezmiznú! Lebo by som ich musel zahnať naspäť do duata.“

„To nie je tvoja vec, trpasličí boh!“ zavrčala Nechbet a odvrátila oči od tej hrôzy. „Zmizni!“

„Tie deti sú pod mojou ochranou,“ nedal sa Bes.

„Ani vás poriadne nepoznám,“ odvrkla som mu. „Až dodnes som vás v živote nestretla.“

„Nezmysel. Výslovne si ma požiadala o pomoc.“

„No neprosila som sa o Pobrežnú hliadku!“

Bes zoskočil z limuzíny a pristál pred mojím kruhom, presne medzi Babim a mnou. Zozadu vyzeral ešte príšernejšie. Chrbát mal taký chlpatý, že by si si ho pomýlil s norkovým kožuchom. A vzadu na plavkách mal vytlačené „Trpasličia pýcha“.

Bes a Babi okolo seba krúžili ako zápasníci. Opičí boh sa po Besovi zahnal, ale trpaslík bol rýchlejší. Vyšplhal sa Babimu po hrudi a vrazil mu hlavou do nosa. Babi sa zapotácal a Bes doňho začal búšiť vlastnou tvárou ako vražednou zbraňou.

„Neublížte mu!“ zajačala som. „Je v mojom dedkovi!“

Babi sa zvalil na zábradlie, zažmurkal, pokúšal sa spamätať, ale Bes naňho dýchol a to už bolo na paviána priveľa. Zo smradu karí sa mu podlomili kolená. Telo sa mu zamihotalo a začalo sa scvrkávať. Zrútil sa na chodník a premenil sa na zavalitého šedivého penzistu v roztrhanej veste.

„Dedko!“ Nevydržala som to. Vystúpila som z ochranného kruhu a rozbehla sa k nemu.

„Dostane sa z toho,“ ubezpečoval ma Bes. Potom sa otočil k supej bohyni: „Teraz ty, Nechbet. Zmizni!“

„Ja som si to telo ukradla čestne a spravodlivo!“ zakvílila. „Páči sa mi v ňom!“

„Ako chceš.“ Bes si pomädlil ruky, zhlboka sa nadýchol a spravil niečo, na čo nikdy nezabudnem.

Keby som jednoducho povedala, že sa zaškľabil a zareval „Búúú!“, bola by to pravda, ale ani zďaleka by to nevystihovalo tú hrôzu.

Hlava mu navrela a čeľusť sa mu vykĺbila, až mal ústa štyrikrát väčšie než predtým. Vyvalil oči ako grapefruity. Vlasy sa mu naježili ako Bastet. Potriasol hlavou, zakrútil slizkým zeleným jazykom a zareval „Búúú!“ tak nahlas, že ten zvuk sa prehnal cez Temžu ako výstrel z dela. Z toho náporu koncentrovaného hnusu sa Nechbet našuchorilo perie a z tváre jej zmizla všetka krv. Strhlo to z nej esenciu bohyne ako hodvábny papier v búrke. Jediné, čo z nej zostalo, bola popletená stará žena v kvetovanom župane, kvočiaca na lampe.

„Ach, bože…“ Babka omdlela.

Bes vyskočil a chytil ju, aby nespadla do rieky. Kým trpaslík položil babku na chodník vedľa dedka, jeho tvár sa vrátila do normálu – no, teda do normálneho stavu ohavnosti.

„Ďakujem,“ povedala som Besovi. „A teraz sa láskavo oblečte, dobre?“

Venoval mi šeredný úsmev, bez ktorého by som sa pokojne zaobišla. „Si fajn, Sadie Kanová. Už chápem, prečo ťa má Bastet rada.“

„Sadie?“ zastonal dedko a otvoril oči.

„Som tu, dedko.“ Pohladkala som ho po čele. „Ako sa cítiš?“

„To je čudné, ale mám chuť na mango.“ Zaškúlil. „A možno na nejakého chrobáka. Ty… ty si nás zachránila?“

„Vlastne nie,“ priznala som. „To tu môj kamarát…“

„Jasné, že vás zachránila,“ skočil mi do reči Bes. „Je to statočné dievča. Slušný mág.“

Dedko zaostril na Besa a zamračil sa. „Mizerní egyptskí bohovia v mizerných plavkách. Presne preto my mágiu nerobíme.“

Vydýchla som si. Len čo dedko začal frflať, uverila som, že bude v poriadku. Babka bola stále v bezvedomí, ale zdalo sa, že dýcha pravidelne. Do tváre sa jej vracala farba.

„Musíme ísť,“ upozornil nás Bes. „Smrteľníci sa už chystajú vtrhnúť na most.“

Pozrela som sa k barikádam a pochopila som, o čom hovorí. Chystala sa zásahová jednotka – ťažko ozbrojení muži s puškami, granátometmi a najskôr aj s kopou ďalších hračiek, ktorými by nás mohli pozabíjať.

„Liz, Emma!“ zakričala som na kamošky. „Pomôžte mi s dedkom a babkou.“

Baby pribehli a pokúsili sa dedka posadiť, ale Bes pokrútil hlavou. „Ony s nami nepôjdu.“

„Čože?“ neverila som vlastným ušiam. „Veď ste práve pred chvíľou povedali…“

„Sú to smrteľníčky,“ odsekol Bes. „Na našej výprave nemajú čo hľadať. Ak máš od Vlada Menšikova získať druhý zvitok, musíme okamžite zmiznúť.“

„Vy o tom viete?“ začudovala som sa, kým mi došlo, že hovoril s Anupom.

„Tým dôchodcom a deckám tu toho veľa nehrozí,“ vyhlásil Bes. „Polícia ich vypočuje, ale nebude ich považovať za nijakú hrozbu.“

„My nie sme decká,“ zahundrala Emma.

„Supy…“ blúznila babka, „… pirôžky…“

Dedko sa rozkašľal. „Ten trpaslík má pravdu, Sadie. Bež. O chvíľu budem zase vo forme, ale škoda, že mi ten opičiak nenechal kúsok svojej sily. Dávno som sa necítil tak fit.“

Pozrela som sa na zničených starých rodičov a svoje kamošky. Mala som dojem, že sa mi srdce nafukuje viac než Besova tvár. Uznala som, že ten trpaslík má pravdu: zoči-voči zásahovej jednotke budú vo väčšom bezpečí, než keby šli s nami. Pochopila som, že na výprave mágov nemajú čo robiť. Dedko a babka sa už dávno rozhodli, že svoje zdedené schopnosti nevyužijú, a moje kamošky boli len smrteľníčky – odvážne, šialené, nemožné, skvelé smrteľníčky. No nemohli ísť tam, kam som musela ísť ja.

„Sadie, kašli na to.“ Emma si narovnala rozbité okuliare a pokúsila sa usmiať. „My už si s policajtmi nejako poradíme. Veď to nebude prvýkrát, nie?“

„A o tvoju babku a deda sa postaráme,“ sľúbila mi Liz.

„To netreba,“ bránil sa dedko. Potom sa rozkašľal. „Len choď, moja milá. Mal som toho opičieho boha v hlave a môžem ti povedať, že ťa chce zničiť. Dokonči tú výpravu, než po tebe pôjde znova. Nemohol som ho zastaviť. Nemohol…“ Rozčúlene si premeral svoje roztrasené staré ruky. „Nikdy by som si to neodpustil. Tak už choď.“

„Je mi to ľúto,“ ospravedlňovala som sa všetkým. „Nechcela som…“

„Čože?“ nechápala Emma. „Sadie Kanová, to bola tá najparádnejšia narodeninová oslava na svete! Tak už švihaj!“

S Liz ma obe objali, a než som sa stihla rozrevať, Bes ma nahnal do mercedesu.

Zamierili sme na sever k Viktóriinmu nábrežiu. Už sme boli takmer pri barikádach, keď Bes spomalil.

„Čo sa deje?“ chcela som vedieť. „Neprejdeme neviditeľní?“

„Smrteľníkov sa nebojím.“ Ukázal dopredu.

Všetci policajti, reportéri a zvedavci okolo bariér zaspali. Policajti v nepriestrelných vestách ležali schúlení na chodníku a v rukách stískali pušky ako plyšové medvedíky.

Pred barikádami stáli a cestu nám blokovali Carter s Waltom. Boli strapatí a dychčali, akoby sem bežali až z Brooklynu. Obaja mali pripravené paličky. Carter podišiel k nám a namieril meč na predné sklo.

„Pusťte ju,“ zareval na Besa, „lebo vás zničím!“

Bes sa otočil ku mne. „Mám ho vydesiť?“

„Nie!“ vyhŕkla som. To som už znovu vidieť nemusela. „Ja to zvládnem sama.“

Vystúpila som z limuzíny. „Čaute, chalani. Idete akurát načas.“

Walt a Carter sa zamračili.

„Ty nie si v ohrození?“ začudoval sa Walt.

„Už nie.“

Carter neochotne sklonil meč. „Chceš povedať, že tá chlpatá obluda…“

„… je na našej strane,“ dokončila som zaňho. „Bastetin kamarát a náš šofér.“

Carter sa zatváril popletene, rozčúlene aj rozpačito zároveň, čo bolo príjemné zakončenie mojej narodeninovej oslavy.

„Kam nás odvezie?“ spýtal sa.

„Do Ruska, samozrejme,“ povedala som mu. „Nasadajte.“

9.
Výškovo obmedzený výlet do Ruska

Sadie ako obvykle vynechala pár dôležitých detailov. Napríklad ako nás s Waltom takmer zabili, keď sme sa ju snažili nájsť.

Letieť k Brooklynskému múzeu nebola nijaká zábava. Museli sme visieť na povraze pod gryfovým bruchom ako dvaja Tarzani, vyhýbať sa policajtom, záchranárom, mestským úradníkom a niekoľkým starým dámam, ktoré nás naháňali s dáždnikmi a jačali: „Tu je ten kolibrík! Zabite ho!“

Keď sa nám podarilo otvoriť portál, chcel som vziať Šišiho s nami, ale brána víriaceho piesku ho tak desila, že sme ho museli nechať tam.

Keď sme sa dostali do Londýna, televízne obrazovky vo výkladoch ukazovali záznam zo stanice Waterloo – niečo o všeobecnom chaose, zvieratách na úteku zo zoo a veternej smršti. No páni, kto by to asi tak mohol byť? Použili sme Waltov amulet veterného boha Šua, povolali nápor vetra a preskočili až na most Waterloo. Jasné, pristáli sme priamo uprostred po zuby ozbrojenej zásahovej jednotky. Ešte šťastie, že som si pamätal uspávacie kúzlo.

Potom sme už konečne boli pripravení zaútočiť a zachrániť Sadie, a ona si prihrmí v limuzíne so šeredným polonahým trpaslíkom za volantom a vyhodí nám na oči, že sme prišli neskoro.

Takže keď nám oznámila, že nás ten trpaslík odvezie do Ruska, bolo mi to absolútne jedno a vliezol som do auta.

Limuzína prechádzala cez Westminster a my s Waltom a so Sadie sme si vyrozprávali, čo sme zažili.

Keď som počul, čo všetko zažila Sadie, už sa mi nezdalo, že mám za sebou až taký hrozný deň. Sen o Apopovi a trojhlavý had v tréningovej miestnosti neboli nič proti bohom, ktorí sa zmocnili deda s babkou. Maminých rodičov som nijako zvlášť nemiloval, ale aj tak – bŕ.

A nechcelo sa mi veriť, že náš šofér je práve Bes. S ocom sme sa kedysi poriadne nasmiali na jeho obrázkoch v múzeách – na vypúlených očiach, vyplazenom jazyku a ohavnej polonahej postave. Údajne dokázal vydesiť každého – duchov, démonov, dokonca aj iných bohov –, a preto ho jednoduchí Egypťania milovali. Bes sa staral o drobných ľudí… hm, to nemala byť narážka na trpaslíkov. A zrazu sedel predo mnou, vyzeral presne ako tie obrazy v múzeách, akurát bol trojrozmerný a neuveriteľne smrdel.

„Sme vám veľmi vďační,“ povedal som mu. „Takže vy ste Bastetin kamarát?“

Očerveneli mu uši. „No… jasné. Občas ma poprosí o nejakú láskavosť. Snažím sa jej pomáhať.“

Mal som dojem, že sa mu veľmi nechce o tom hovoriť.

„Keď sa mi prihovoril Hor,“ spomenul som si, „varoval ma, že niekto z bohov sa nám možno pokúsi zabrániť v prebudení Rea. Teraz už asi vieme, koho tým myslel.“

Sadie zavrčala: „Ak sa im nepáčil náš plán, stačilo poslať naštvanú esemesku. Nechbet a Babi ma takmer roztrhali!“

V tvári bola zelená. Vojenské topánky mala od šampónu a od bahna a rukáv jej obľúbenej koženej bundy zdobil fľak, ktorý podozrivo pripomínal pozdrav od supa. Ohromilo ma, že je vôbec pri vedomí. Odvary je ťažké vyrobiť a ešte ťažšie použiť. Také nasadenie mágie niečo stojí.

„Vyzeráš výborne,“ pochválil som ju.

Zamračila sa na čierny nôž, ktorý jej ležal na kolenách – na tú obradnú čepeľ, ktorú jej dal Anup. „Bolo by po mne, nebyť Besa.“

„Ale kdeže,“ zafučal Bes. „No dobre, tak asi áno. No aspoň by si to zabalila vo veľkom štýle.“

Sadie otočila ten čudný čierny nôž, akoby na ňom hľadala návod na použitie.

„To je neceri,“ povedal som jej, „hadia čepeľ. Kňazi ju kedysi používali na…“

„… obrad otvárania úst,“ prikývla. „No ako nám to pomôže?“

„Neviem,“ pripustil som. „A vy, Bes?“

„Týmto rituálom smrti sa snažím vyhýbať.“

Pozrel som sa na Walta. V čarovných predmetoch sa vyznal, ale zdalo sa, že nás nepočúva. Odkedy nám Sadie opísala rozhovor s Anupom, Walt nepovedal ani slovo. Sedel vedľa nej a hral sa so svojimi náramkami.

„Si v poriadku?“ spýtal som sa ho.

„Áno… len premýšľam.“ Pozrel na Sadie. „Myslím o nožoch neceri.“

Sadie sa potiahla za vlasy, akoby sa pokúšala stiahnuť oponu medzi sebou a Waltom. Napätie medzi nimi bolo také husté, že by ho hádam neprerezal ani čarovný nôž.

„Mizerný Anup,“ zamrmlala. „Mohla som umrieť, a jemu by to bolo fuk.“

Potom sme chvíľu mlčali. Nakoniec Bes zahol na Westminsterský most a znovu prešiel Temžu.

Sadie sa zamračila. „Kam to ideme? Potrebujeme portál. Všetky najlepšie artefakty sú v Britskom múzeu.“

„Jasné,“ potvrdil Bes, „ale to vedia aj ostatní mágovia.“

„Ostatní mágovia?“ zopakoval som.

„Decká, Dom života má pobočky po celom svete. Londýn je deviaty nom. Slečinka Sadie na moste Waterloo práve odpálila svetlicu a prezradila Desjardinsovým pomocníkom, kde je! Stavte sa, že práve teraz po vás idú. Budú múzeum strážiť pre prípad, že by ste sa tam náhodou vybrali. Našťastie poznám iné miesto, kde sa dá otvoriť portál.“

Dostali sme lekciu od trpaslíka. Malo mi napadnúť, že v Londýne sú aj ďalší mágovia. Dom života bol všade. Mimo brooklynského sídla sme neboli v bezpečí na nijakom kontinente.

Prechádzali sme južným Londýnom. Okolie Camberwell Road vyzeralo takmer rovnako zúfalo ako moje myšlienky. Ulicu lemovali rady špinavých tehlových domov a lacných obchodíkov. Z autobusovej zastávky na nás zazerala nejaká starena. Pár výrastkov postávajúcich vo dverách potravín si premeriavalo náš mercedes, akoby ho chceli ukradnúť. Napadlo mi, či to náhodou nie sú bohovia alebo mágovia v prestrojení, pretože väčšina ľudí si limuzínu nevšímala.

Nedokázal som si predstaviť, kam nás to Bes vezie. Nezdalo sa mi, že sa tu v okolí nájde nejaký egyptský artefakt.

Nakoniec sa po našej ľavej strane zjavil veľký park: zahmlené zelené plochy, cesty lemované stromami a pár rozbitých múrov pripomínajúcich akvadukty porastené popínavými rastlinami. Nad tým všetkým stál kopec s vysielačom.

Bes vyšiel na obrubník, zrazil tabuľu s nápisom Choďte po chodníkoch a vyrútil sa priamo cez trávnik. Večer bol sychravý, takže tam nebolo veľa ľudí a tých zopár bežcov na chodníku o kúsok ďalej si nás vôbec nevšímalo, akoby limuzíny značky Mercedes vídali v parku denne.

„Kam ideme?“ spýtal som sa.

„Sleduj a uč sa, dieťa,“ odvrkol mi Bes.

Trochu ma rozčuľovalo, že mi hovorí dieťa niekto, kto je menší než ja, ale nepovedal som radšej nič. Bes mieril priamo na kopec. Pod vrcholom bolo do svahu vstavané kamenné schodisko široké približne deväť metrov. Vyzeralo, akoby viedlo do prázdna. Bes dupol na brzdu, takže sme prudko zastali. Kopec bol vyšší, než som si myslel. Pod nami sa rozprestieral celý Londýn.

Potom som si tie schody prezrel lepšie. Po bokoch schodiska ležali dve sfingy zo zvetraného kameňa a pozorovali mesto. Každá bola asi tri metre dlhá a mala typické levie telo a hlavu faraóna, ale sem do londýnskeho parku vôbec nezapadali.

„Tie nie sú pravé,“ zamračil som sa.

Bes si odfrkol: „Jasné, že sú.“

„Chcem povedať, že nie sú zo starovekého Egypta. Nie sú dosť staré.“

„Ale, ale, chlapčekovi to nevonia?“ oboril sa na mňa. „Sú to schody do Krištáľového paláca. To bola obrovská výstavná hala zo skla a ocele, veľká ako katedrála, ktorá stávala tu na kopci.“

Sadie sa zamračila. „O tom sme sa učili v škole. Kráľovná Viktória tu organizovala oslavu alebo čo.“

„Oslavu alebo čo!“ zavrčal Bes. „Bola to veľká medzinárodná výstava v roku 1851 – výkladná skriňa moci britského impéria a tak ďalej. Podávali úžasné kandizované jabĺčka.“

„Vy ste tam boli?“ spýtal som sa.

Bes pokrčil plecami. „Palác zhorel v tridsiatych rokoch vinou nejakých hlúpych mágov – ale o to tu nejde. Zostalo len pár vecí, ako tie schody a sfingy.“

„Schody do prázdna,“ povedal som.

„Do prázdna nie,“ opravil ma Bes. „Dnes nás zavedú do Petrohradu.“

Walt sa vystrel. Záujem o sochy ho evidentne vytrhol z ponurej nálady.

„No tie sfingy nie sú naozaj egyptské,“ namietol. „Ako môžu otvoriť portál?“

Bes sa naňho zaškľabil. „Závisí od toho, čo považuješ za naozaj egyptské, chlapče. Každá veľká ríša by sa chcela stať Egyptom. Ak má okolo seba egyptské veci, pripadá si dôležitá. Preto máte ‚nové‘ egyptské artefakty v Ríme, Paríži, Londýne – kde si zmyslíš. Ten obelisk vo Washingtone…“

„O tom, prosím, nehovorme,“ zarazila ho Sadie.

„Skrátka,“ pokračoval Bes, „v konečnom dôsledku sú to egyptské sfingy. Boli postavené, aby vyzdvihli spojenie medzi britskou a egyptskou ríšou. Takže áno, dokážu viesť mágiu. Zvlášť, keď šoférujem ja. A teraz…“ Pozrel sa na Walta. „Je asi načase, aby si zmizol.“

Tak ma to prekvapilo, že som sa nezmohol na slovo, ale Walt sklopil oči, akoby to bol čakal.

„Počkať!“ zasiahla Sadie. „Prečo Walt nemôže ísť s nami? Je takisto mág. Mohol by nám pomôcť.“

Bes sa zatváril smrteľne vážne. „Walt, ty si im to nepovedal?“

„Nepovedal si nám čo?“ zaujímalo Sadie.

Walt zovrel svoje amulety, akoby ho niektorý mohol pred tým rozhovorom zachrániť. „Nič, nič… Fakt. Len… mal by som pomôcť tam v brooklynskom dome. A Jas si myslela…“

Nedopovedal to, asi mu došlo, že by ju nemal spomínať.

„Áno?“ spýtala sa Sadie nebezpečne pokojne. „Ako sa má Jas?“

„Je… je stále v bezvedomí,“ vyhŕkol Walt. „Amos tvrdí, že sa z toho dostane, ale to som ne…“

„Dobre,“ prikývla Sadie. „Som rada, že už sa má lepšie. Takže sa potrebuješ dostať naspäť. Výborne. Tak švihaj. Anup hovoril, že sa musíme ponáhľať.“

Nebolo to práve nenápadné. Walt sa tváril, akoby ho kopla do brucha.

Od Sadie to nebolo fér. Z rozhovoru s Waltom v brooklynskom dome som vedel, že má Sadie rád. Nech už ho trápilo čokoľvek, určite to nebol romantický vzťah s Jas. Na druhej strane, keby som sa zaňho skúsil postaviť, Sadie by ma poslala niekam. Iba by som to zhoršil.

„Ne… nechcem sa vrátiť naspäť,“ podarilo sa mu vyjachtať.

„Lenže s nami ísť nemôžeš,“ nekompromisne vyhlásil Bes, ale mal som pocit, že v jeho hlase počujem obavy a dokonca aj štipku súcitu. „Choď, chlapče. To nič.“

Walt vylovil niečo z vrecka. „Sadie, k tvojim narodeninám… no, hm, možno ani ďalšie darčeky nechceš. Nie je to síce čarovný nôž, ale vyrobil som to sám.“

Vložil jej do dlane zlatý náhrdelník s malým egyptským symbolom:

„To je tá basketbalová obruč z Reovej hlavy,“ tresol som.

Walt so Sadie na mňa vrhli znechutené pohľady a mne došlo, že som im tú chvíľu veľmi nespríjemnil. „Chcem povedať, že je to symbol, ktorý obklopuje Reovu slnečnú korunu,“ opravil som sa. „Nekonečná slučka, symbol večnosti, nie?“

Sadie preglgla, akoby jej v žalúdku stále bublal čarovný odvar. „Symbol večnosti?“

Walt ma zoškvaril pohľadom, ktorý jasne hovoril: „Láskavo mi prestaň pomáhať.“

„Áno,“ chopil sa slova, „hm, hovorí sa mu šen. Len som si myslel, no, že hľadáš Rea a dobré veci, dôležité veci, by mali byť večné. Takže ti to možno prinesie šťastie. Chcel som ti to dať ráno, ale… trochu som stratil odvahu.“

Sadie civela na talizman, ktorý sa jej leskol v dlani. „Walt, ja ne… teda, ďakujem ti, ale…“

„Len si pamätaj, že som nechcel odísť,“ dodal. „Ak budeš potrebovať pomoc, môžeš sa na mňa spoľahnúť.“ Pozrel sa na mňa a rýchlo dodal: „Myslím vy obidvaja, samozrejme.“

„No teraz,“ vložil sa do toho Bes, „musíš už ísť.“

„Pekné narodeniny, Sadie,“ povedal Walt. „A veľa šťastia.“

Vystúpil z auta a pustil sa dolu kopcom. Pozerali sme sa za ním, až z neho zostala len drobná postavička, ktorá sa vzápätí stratila v lese.

„Dva darčeky na rozlúčku,“ zahundrala Sadie, „od dvoch krásnych chalanov. Neznášam svoj život.“

Pripla si zlatý náhrdelník na krk a pohladkala šen.

Bes hľadel do lesa, kde zmizol Walt. „Chudák chlapec. Už sa tak narodil, jasné. No nie je to fér.“

„Ako to myslíte?“ spýtal som sa. „Prečo ste trvali na tom, aby Walt odišiel?“

Trpaslík si prehrabol zanedbanú bradu. „Nie je mojou úlohou vysvetľovať to. A máme prácu. Čím viac času dáme Menšikovovi na obranu, tým to bude ťažšie.“

Nechcel som to nechať len tak, ale z Besovho zaťatého výrazu som pochopil, že z neho nič viac nedostanem. Nikto sa nedokáže tváriť tvrdohlavejšie než trpaslík.

„Takže do Ruska,“ kývol som hlavou. „Po schodišti do prázdna.“

„Presne tak.“ Bes šliapol na plyn. Mercedes rozvíril trávu a bahno a vyrútil sa po schodoch hore. Už som si myslel, že vyjdeme až na vrchol bez toho, aby sme sa dočkali niečoho iného ako zlomenej nápravy, ale v poslednej sekunde sa pred nami objavil portál zvíreného piesku. Kolesá sa odlepili od zeme a čierna limuzína vletela rovno do víru.

Na druhej strane sme pristáli na chodníku a rozohnali bandu prekvapených pubertiakov. Sadie vzdychla a odlepila hlavu od opierky.

„Nemôžeme niekde pristáť jemne?“ spýtala sa.

Bes spustil stierače a očistil predné sklo od piesku. Vonku bola tma a snežilo. Zmrznutú rieku, osvetlenú pouličnými lampami, lemovali kamenné domy z osemnásteho storočia. Za riekou žiarili ďalšie stavby ako z rozprávky: zlaté chrámové kupoly, biele paláce a zdobené sídla s modrými a so zelenými omietkami ako veľkonočné vajíčka. Nebyť tých áut, elektrického osvetlenia a, samozrejme, tých pubertiakov v kožených bundách s pírsingmi a odfarbenými vlasmi, ktorí na nás niečo pokrikovali po rusky a búšili do kapoty mercedesu, bol by som uveril, že sme sa vrátili v čase o tristo rokov späť.

„Oni nás vidia?“ začudovane sa spýtala Sadie.

„Rusi,“ odpovedal jej s neskrývaným uznaním Bes, „sú veľmi poverčiví. Majú schopnosť vidieť mágiu takú, aká naozaj je. Tu si musíme dávať pozor.“

„Vy ste tu už boli?“ spýtal som sa.

Premeral si ma, akoby som mu položil tú najhlúpejšiu otázku na svete, a potom ukázal na obe strany limuzíny.

Pristáli sme medzi dvoma kamennými sfingami na podstavcoch. Vyzerali ako plno sfíng, ktoré som dovtedy videl – korunované ľudské hlavy na levích telách –, ale na rozdiel od všetkých ostatných tieto boli zasnežené.

„Sú pravé?“ spýtal som sa.

„Najsevernejšie egyptské artefakty na svete,“ spustil Bes, „ukradnuté z Téb a privezené sem na ozdobu nového ruského imperiálneho mesta Petrohradu. Ako som povedal, každá nová ríša chce kus Egypta.“

Tí výrastkovia okolo na nás stále pokrikovali a mlátili nám do kapoty. Jeden chalan nám rozbil o predné sklo fľašu.

„Hm,“ opatrne navrhla Sadie, „nepôjdeme ďalej?“

„Nie,“ povedal Bes. „Ruská mládež sa odjakživa poneviera v blízkosti sfíng. Robia to tak už stáročia.“

„Ale vyzerá to tak na polnoc,“ začudoval som sa. „A sneží.“

„Už som predsa povedal, že to sú Rusi,“ pokrčil plecami Bes. „Nebojte sa. Ja to zariadim.“

Otvoril dvere. Do mercedesu zavial ľadový vietor, ale Bes vystúpil len v plavkách. Pubertiaci rýchlo cúvli. Nečudoval som sa. Bes na nich spustil po rusky a potom zareval ako lev. Tí hrdinovia zajačali a rozpŕchli sa.

Besova postava akoby sa zavlnila. Keď nastúpil naspäť do auta, mal na sebe teplý zimný kabát, klobúk lemovaný kožušinou a chlpaté palčiaky.

„Vidíte?“ utrúsil. „Sú poverčiví. Vedia, že majú pred bohom zdrhnúť.“

„Jasné, pred malým chlpatým bohom v plavkách,“ zamrmlala Sadie. „A čo spravíme teraz?“

Bes ukázal cez rieku na žiariaci palác z bieleho a zo zlatého kameňa. „To je Ermitáž.“

„O tej som už počul,“ ozval som sa. „Sídlil tam cár, ale teraz je to múzeum s najlepšími egyptskými zbierkami v Rusku.“

„Bol si tu asi s ocom, čo?“ spýtala sa Sadie. Myslel som, že žiarlivosť na to, ako som si cestoval s ocom po svete, ju už prešla, ale zjavne som sa mýlil.

„Tu sme nikdy neboli.“ Snažil som sa, aby to neznelo ako obrana. „Raz ho sem pozvali na prednášku, ale odmietol.“

Bes sa zachechtal. „Tvoj otec vedel, čo robí. Ruskí mágovia nevidia cudzincov radi. Svoje teritórium si zúrivo bránia.“

Sadie hľadela cez rieku. „Chcete povedať, že osemnásty nom sídli v tom múzeu?“

„Niekde tam bude,“ prikývol Bes, „ale chráni ho mágia, pretože ja som vchod nikdy neobjavil. Tá časť, na ktorú sa pozeráte, je Zimný palác, niekdajšie sídlo ruského cára. Za ním sa nachádza ďalší komplex. Počul som, že prehliadka celých zbierok Ermitáže by trvala jedenásť dní.“

„No ak do štyroch dní nezobudíme Rea, nastane koniec sveta,“ prehodil som.

„Teraz už len do troch,“ opravila ma Sadie, „je po polnoci.“

Striaslo ma. „Vďaka za pripomenutie.“

„Takže choďte skratkou,“ odporučil nám Bes. „Začnite egyptskou sekciou v hlavnej časti na prízemí.“

„Vy s nami nejdete?“ začudoval som sa.

„To predsa nemôže, však?“ napadlo Sadie. „Ako keď Bastet nemohla do Desjardinsovho domu v Paríži. Mágovia začarovali svoje sídlo proti bohom, nie?“

Bes sa zaškľabil a vyzeral ešte odpornejšie. „Odprevadím vás na most, ale ďalej už nie. Keby som prešiel cez rieku Nevu príliš blízko k Ermitáži, spustil by som všetky možné poplašné systémy. Budete sa musieť nejako dostať dovnútra…“

„Vlámať sa do múzea v noci?“ zaprskala Sadie. „Takých vecí mám už po krk.“

„… nájsť vchod do osemnásteho nomu a nedať sa chytiť zaživa.“

„Ako to myslíte?“ spýtal som sa. „Máme sa radšej dať chytiť mŕtvi?“

Zamračil sa. „Daj na mňa. Neželaj si byť Menšikovovým väzňom.“

Bes luskol prstami a zrazu sme mali na sebe teplé bundy, lyžiarske nohavice a zimné topánky.

„Tak poďte, ribjata,“ zavelil. „Dovediem vás k mostu.“

Most bol len pár sto metrov pred nami, ale pripadalo mi, že leží oveľa ďalej. V marci sa v Petrohrade ešte ani zďaleka nezačína jar. Bola tam tma, fúkalo a snežilo ako v januári na Aljaške. Osobne by som sa radšej škvaril na egyptskej púšti. Aj v tom teplom oblečení, ktoré nám zohnal Bes, mi drkotali zuby.

Bes si dával načas. Stále spomaľoval a vykladal nám o meste, až som si myslel, že mi odmrzne nos. Opisoval nám, že sa nachádzame na Vasilievskom ostrove a za Nevou leží centrum mesta. Ukazoval nám rozličné kupoly kostolov a pamiatky, a keď sa rozohnil, prechádzal do ruštiny.

„Vy ste tu nejaký čas žili,“ napadlo mi.

Na pár krokov sa odmlčal. „To bolo už dávno. Nebolo to…“

Zastavil sa tak prudko, až som doňho narazil. Civel cez rieku na veľký palác s kanárikovožltými stenami a so zelenou sedlovou strechou. Takto v noci a vo fujavici vyzeral neskutočne, ako tie prízraky v Sieni vekov prvého nomu.

„Palác kniežaťa Menšikova,“ s odporom zahundral Bes.

Takmer som čakal, že na ten dom zareve „Búúú!“, ale len zaťal zuby.

Sadie sa na mňa spýtavo pozrela, aby som jej to vysvetlil, ale nie som chodiaca Wikipédia, ako si o mne myslí. O Rusku som na rozdiel od Egypta nevedel takmer nič.

„Myslíte Menšikova ako Vlada Sipľavca?“ spýtal som sa.

„To je jeho potomok.“ Bes sa znechutene zaškľabil. Zavrčal nejaké ruské slovo a ja by som sa bol stavil, že to bola nejaká hnusná nadávka. „Raz v osemnástom storočí usporiadal knieža Menšikov slávnosť pre Petra Veľkého – pre cára, ktorý postavil toto mesto. Peter miloval trpaslíkov, v tom sa podobal Egypťanom. Veril, že nosíme šťastie, takže si na dvore vždy nejakého držal. Skrátka, Menšikov chcel cára pobaviť a napadlo mu, že bude vtipné usporiadať trpasličiu svadbu. Prinútil ich… prinútil nás vystrojiť sa, predstierať, že sa berieme, a tancovať okolo. Všetci tí veľkí sa rehotali, posmievali sa nám…“

Hlas sa mu zlomil.

Bes tú slávnosť opisoval, akoby to bolo včera. Potom som si uvedomil, že ten čudný chlapík je boh a žije už celé veky.

Sadie mu položila ruku na plece. „To je mi ľúto, Bes. Muselo to byť strašné.“

Zamračil sa. „Ruskí mágovia… veľmi radi chytajú bohov, využívajú nás. Stále v duchu počujem tú svadobnú hudbu, cára, ako sa rehoce…“

„Ako ste sa odtiaľ dostali?“ zaujímalo ma.

Bes ma prebodol pohľadom. Asi to nebola najvhodnejšia otázka.

„To stačilo.“ Vyhrnul si golier na kabáte. „Strácame čas.“

Pokračoval ďalej, ale mne sa zdalo, že Menšikovov palác z hlavy nepustil. Tie žiarivožlté múry a jasne osvetlené okná mi odrazu pripadali zlovestné.

Po pár desiatkach metrov v ostrom vetre sme sa konečne dostali k mostu. Za ním sa ligotal Zimný palác.

„Pôjdem autom okolo,“ oznámil nám Bes, „cez ďalší most a z juhu okolo Ermitáže. Tam nebudem pre mágov až taký nápadný ako tu.“

Došlo mi, prečo sa tak bojí, že spustí poplach. Mágovia ho tu už raz chytili. Spomenul som si, čo nám povedal v aute: „… nedať sa chytiť zaživa.“

„Ako vás nájdeme, ak to zvládneme?“ zaujímalo Sadie.

„Až to zvládnete,“ opravil ju Bes. „Mysli pozitívne, dievča, lebo inak je so svetom koniec.“

„Dobre.“ Sadie v novej bunde sa otriasla. „Pozitívne.“

„Stretneme sa na Nevskom prospekte, to je hlavná ulica s obchodmi hneď pri južnej strane Ermitáže. Budem čakať pri múzeu čokolády.“

„Pri čom?“ začudoval som sa.

„No, vlastne to nie je múzeum. Skôr obchod – teraz v noci bude zatvorený, ale majiteľ mi vždy otvorí. Majú tam z čokolády všetko – šach, levy, hlavy Vladimíra Iľjiča Lenina…“

„Toho komunistického vodcu?“ spýtal som sa.

„Áno, profesor Vševed,“ potvrdil Bes. „Komunistického vodcu z čokolády.“

„Tak si to zhrňme,“ navrhla Sadie. „Vlámeme sa do ostro stráženého ruského národného múzea, nájdeme tajné sídlo mágov, objavíme nebezpečný zvitok a utečieme. A vy sa zatiaľ budete napchávať čokoládou.“

Bes vážne prikývol. „Je to dobrý plán. Môže vyjsť. Ak sa niečo nepodarí a nestretneme sa pri múzeu čokolády, ustúpime cez Egyptský most ponad rieku Fontanka na juhu. Jednoducho len zahnite na…“

„To stačí,“ zarazila ho Sadie. „Skrátka sa stretneme pri tom čokoládovom múzeu a vy mi odtiaľ niečo prinesiete, bodka. Ideme!“

Bes sa na nás krivo usmial. „Správne, dievča.“

Zamieril naspäť k mercedesu.

Pozrel som sa cez napoly zamrznutú rieku k Zimnému palácu. Londýn mi odrazu nepripadal taký ponurý a nebezpečný.

„Sme tak totálne v kaši, ako si myslím?“ spýtal som sa Sadie.

„Ešte viac,“ povedala. „Tak sa teda ideme vlámať do cárskeho paláca, nie?“

10.
Stretnutie so starým červeným kamarátom

Dostať sa do Ermitáže nebol problém.

Mágii neodolajú ani najmodernejšie bezpečnostné zariadenia. Sadie a ja sme síce museli spojiť sily, aby sme prenikli dovnútra, ale s trochou sústredenia, atramentom, papyrusom a kvapkou energie našich božských priateľov Eset a Hora sa nám podarilo prejsť duatom veľmi rýchlo.

V jednej chvíli sme stáli na opustenom Palácovom námestí, potom všetko zosivelo a rozmazalo sa, stiahlo mi žalúdok ako pri voľnom páde, vykĺzli sme zo smrteľného sveta a prešli železnými bránami a kamennými stenami priamo do múzea.

Egyptská sála sa nachádzala na prízemí, presne ako povedal Bes. Vrátili sme sa do ríše smrteľníkov a ocitli sa priamo uprostred zbierky: medzi sarkofágmi v sklenených vitrínach, zvitkami s hieroglyfmi, sochami bohov a faraónov. Nijako zvlášť sa to nelíšilo od stoviek iných egyptských zbierok, ktoré som videl, ale prostredie bolo dosť pôsobivé. Nad hlavami sa nám týčil klenutý strop. Leštená mramorová podlaha mala čierno-biely kosoštvorcový vzor, a keď som po nej kráčal, pripadalo mi to trochu ako optická ilúzia. Uvažoval som, koľko takých miestností je v cárskom paláci a či by fakt trvalo jedenásť dní, kým by sme ich všetky prešli. Dúfal som, že Bes sa nemýli a že vchod do nomu je naozaj v tejto sále. Jedenásť dní na pátranie sme skrátka nemali. Apop sa oslobodí o necelých sedemdesiatdva hodín. Spomenul som si na planúce červené oko pod schránkami skarabeov – na takú mocnú silu chaosu, že by doká zala rozpustiť ľudské zmysly. Už len tri dni a tá vec vyrazí do sveta.

Sadie si privolala palicu a namierila ju na najbližšiu bezpečnostnú kameru. Šošovka praskla a zabzučala ako lapač hmyzu. Mágii neodolá ani tá najdokonalejšia technika. Pokaziť elektroniku je jedno z najľahších kúzel na svete. Na mobilný telefón mi stačí len zagániť, aby vybuchol. A počítače? Ani sa nepýtaj. Sadie zrejme vyslala do bezpečnostného systému magickú vlnu a tá uškvarila všetky kamery a senzory v sieti.

No bol tu ešte iný dohľad – magický. Vytiahol som z vaku čiernu ľanovú handričku a dvoch hrubých voskových vešebtov. Zabalil som figúrky do handričky a predniesol povel: „I’mun.“

Nad handričkou sa na chvíľu rozžiaril hieroglyf pre Úkryt. Z balíčka vyrazila záplava tmy ako atramentový mrak z kalmára. Šíril sa, až mňa aj Sadie zahalil do priesvitnej temnej bubliny. My sme cez ňu videli von, ale dovnútra zrejme nevidel nik. Ten mrak mal byť pre všetkých zvonka neviditeľný.

„Tentoraz sa ti to podarilo,“ začudovala sa Sadie. „Kedy si sa to kúzlo doučil?“

Musel som sa začervenať. Odkedy som pred pár mesiacmi videl, ako Zia v prvom nome použila kúzlo neviditeľnosti, bol som ním posadnutý.

„Vlastne som ešte…“ Z mraku vystrelila zlatá iskra ako miniatúrna prskavka. „… ešte stále na tom pracujem.“

Sadie vzdychla. „No nie… je to omnoho lepšie ako naposledy. Vtedy ten mrak vyzeral ako lávová lampa. A predtým zase smrdel ako záprdky…“

„Čo takto ísť ďalej?“ prerušil som ju. „Kde máme začať?“

Vtom si všimla jednu vitrínu a ako v tranze zamierila k nej.

„Sadie?“ Šiel som za ňou k tomu vápencovému náhrobku – stéle – asi tak šesťdesiat krát deväťdesiat centimetrov. Ceduľka vedľa bola v ruštine a angličtine.

„Z hrobky pisára Ipiho. Pracoval na Tutanchamonovom dvore,“ pre čítal som nahlas. „ Prečo ťa to zau… aha…“

Ja idiot. Na obrázku na kameni sa ten mŕtvy pisár klaňal Anupovi. Sadie sa s Anupom kamarátila a muselo jej pripadať čudné, že ho vidí na tritisícročnej náhrobnej maľbe, obzvlášť keď tam mal šakaliu hlavu a sukňu.

„Walt ťa má rád.“

Netuším, prečo som to vyhŕkol. Nebol na to správny čas ani miesto. Vedel som, že Waltovi veľmi nepomôžem, ak sa postavím na jeho stranu. No keď ho Bes vyhodil z limuzíny, prišlo mi ho ľúto. Ten chalan sa vliekol až do Londýna, aby mi pomohol zachrániť Sadie, a my ho pred Krišt áľ ovým palácom vykopneme ako otravného stopára.

Sadie ma trochu naštvala tým, ako sa k nemu zachovala, a aj tým, že sa zbláznila do Anupa, ktorý je o päťtisíc rokov starší než ona a ani nie je človek. Navyše mi to, ako Walta sfúkla, až príliš pripomínalo, ako sa ku mne zo začiatku správala Zia. A hoci som sa hanbil priznať si to, štvalo ma aj to, že moja sestrička vyriešila všetky svoje problémy v Londýne bez mojej pomoci.

Fíha! To znelo fakt sebecky. No asi to bola pravda. Zaujímavé, koľkými rozličnými spôsobmi naraz dokáže človeka dožrať mladšia sestra.

Sadie nespúšťala oči zo stély. „Carter, netuším, o čom melieš.“

„Ty si mu nedala šancu,“ pokračoval som. „Niečo sa s ním deje, ale s tebou to nemá nič spoločné.“

„Tak to som fakt rada, ale…“

„Okrem toho, Anup je boh. Hádam si nemyslíš…“

„Carter!“ vyštekla. Moje kúzlo neviditeľnosti muselo byť háklivé na city, pretože zasvišťala ďalšia zlatá iskra z nášho nie tak úplne neviditeľného mraku. „Ja na ten kameň nezízam kvôli Anupovi.“

„Nie?“

„Nie. A rozhodne sa s tebou nechcem hádať o Waltovi. Predstav si, že ja nemyslím stále len na chalanov.“

„Len väčšinou?“

Obrátila oči stĺpkom. „Pozri sa na ten kameň, ty trkvas. Má okolo seba hranicu, niečo ako rám okna alebo…“

„… dvere,“ dokončil som. „Sú to falošné dvere. Také má plno hrobiek. Je to ako symbolická brána pre ba mŕtveho, aby mohol prechádzať duatom.“

Sadie vytiahla paličku a prešla ňou po kraji stély. „Ten chlapík Ipi bol pisár, čo je len iné označenie mága. Mohol byť jedným z nás.“

„Takže?“

„Takže možno preto ten kameň žiari, Carter. Čo ak tie falošné dvere nie sú falošné?“

Pozrel som sa na stélu lepšie, ale nijakú žiaru som nevidel. Napadlo mi, že Sadie má halucinácie z vyčerpania alebo z toho, že vypila priveľa odvaru. Potom sa paličkou dotkla prostriedku stély a vyslovila prvý povel, ktorý sme sa kedy naučili: „W’peh.“

Otvor sa. Na kameni sa rozžiaril zlatý hieroglyf:

Náhrobný kameň vystrelil lúč svetla ako filmová premietačka. Odrazu sa pred nami zamihotali dvere normálnej veľkosti – obdĺžnikový portál a za ním nejasný obraz ďalšej miestnosti.

Prekvapene som sa pozrel na Sadie. „Ako si to spravila? Nikdy si to ešte nedokázala.“

Pokrčila plecami, akoby o nič nešlo. „Predtým som nemala trinásť. Možno je to tým.“

„Lenže ja mám štrnásť,“ vyprskol som, „a stále to neviem!“

„Baby dospievajú skôr.“

Zaťal som zuby. Neznášal som jarné mesiace – marec, apríl a máj – pretože až do mojich narodenín v júni mohla Sadie tvrdiť, že je len o rok mladšia než ja. Vždy sa robila, akoby ma nejako dohnala a stala sa z nej moja staršia sestra. Tomu hovorím zlý sen.

Ukázala na žiariace dvere. „Až po tebe, milý braček. Ty si ten s iskrivým mrakom neviditeľnosti.“

Než som sa stihol naštvať, prešiel som portálom.

Takmer som spadol a rozbil si nos. Druhú stranu portálu tvorilo zrkadlo zavesené meter a pol nad zemou a ja som stál na kozubovej rímse. Zachytil som Sadie práve včas, aby nespadla dole.

„Vďaka,“ zašepkala. „Niekto tu asi čítal o tom, čo Alica našla za zrkadlom.“

Egyptská sála, odkiaľ sme prišli, mi pripadala pôsobivá, ale nebolo to nič v porovnaní s touto plesovou sieňou. Na strope sa ligotali medené geometrické vzory, steny lemovali tmavozelené stĺpy a pozlátené dvere. Zem pokrývala mozaika z osemuholníkov bieleho a zlatého mramoru a pod stropom žiaril luster, v ktorého svetle sa zlatý filigrán aj zelený a biely leštený kameň tak leskli, až z toho boleli oči.

Potom som si uvedomil, že väčšina svetla nevychádza z lustra. Sálalo z mága, ktorý na druhom konci miestnosti robil nejaké kúzlo. Bol k nám otočený chrbtom, ale tipoval som, že je to Vlad Menšikov. Vyzeral presne tak, ako ho opísala Sadie: zavalitý chlapík s vlnitými šedivými vlasmi a v bielom obleku. Stál v ochrannom kruhu, ktorý pulzoval smaragdovým svetlom. Zdvihol palicu a jej koniec sa rozžiaril ako zvárací horák. Napravo od neho hneď za kruhom stála zelená váza, veľká asi ako dospelý človek. Naľavo sa v žiariacich reťaziach krútil nejaký tvor, ktorý mi pripadal ako démon. Mal chlpaté ľudské telo s fialkastou kožou, ale namiesto hlavy mu medzi plecami trčala obrovská vývrtka.

„Zľutovanie!“ jačal slabým kovovým hlasom. Nepýtaj sa ma, ako môže jačať démon s otváračom namiesto hlavy – ale ten zvuk rezonoval ako obrovská ladička.

Vlad Menšikov stále niečo drmolil. Zelená váza pulzovala jasným svetlom.

Sadie do mňa štuchla a zašepkala: „Pozri.“

„Vidím,“ odpovedal som takisto pošepky. „Nejaký povolávací rituál.“

„Nie to,“ zasyčala. „Pozri sa tam.“

Ukázala napravo od nás. V rohu miestnosti, šesť metrov od kozubovej rímsy, stál staromódny mahagónový stôl.

Sadie mi už prezradila Anupove inštrukcie: Máme nájsť Menšikovov stôl. Ďalšia časť Reovej knihy bude v zásuvke. Môže to byť fakt tento stôl? Vyzeralo to až príliš jednoducho. Ticho ako myši sme so Sadie zliezli z rímsy a zakrádali sa okolo steny. Modlil som sa, aby mrak neviditeľnosti nespustil ďalšie ohňostroje.

Boli sme asi v polovici cesty k stolu, keď Vlad Menšikov dokončil zaklínadlo. Vrazil palicu do dlážky. Jej vrch stále žiaril ako oheň s teplotou milión stupňov. Menšikov trochu pootočil hlavu a ja som zachytil záblesk bielych slnečných okuliarov. Kým šmátral vo vreckách kabáta, obrovská zelená váza sa rozžiarila a démon v reťaziach zajačal.

„Nevyvádzaj, Skaza špuntu,“ napomenul ho Menšikov. Hlas mal ešte hrubší, než som si predstavoval na základe Sadinho rozprávania – ako keď tuhý fajčiar hovorí do lopatiek vetráka. „Vieš, že na povolanie takého mocného boha potrebujem obeť. Nie je v tom nič osobné.“

Sadie sa na mňa zamračila a perami naznačila: „Mocného boha?“

Nechápavo som pokrútil hlavou. Dom života smrteľníkom zakazuje privolávať bohov. To bol hlavný dôvod, prečo nás Desjardins nenávidel. A Menšikov mal byť jeho najbližší priateľ. Takže čo tu má čo porušovať pravidlá?

„To bolí!“ kvílil chudák démon. „Slúžil som vám štyridsať rokov, pane. Prosím.“

„No, no,“ povedal Menšikov bez štipky súcitu. „Musím nasadiť zatratenie. Len tá najbolestnejšia forma zavrhnutia vytvorí dosť energie.“

Menšikov vytiahol z vrecka saka normálnu vývrtku a keramický črep s červenými hieroglyfmi.

Oboje zdvihol a zase začal odriekavať: „Nazývam ťa Skaza špuntu, Vladimírov sluha, Ten, kto sa obracia v noci.“

Keď vyslovil démonove mená, z čarovných reťazí sa zadymilo a utiahli sa netvorovi okolo tela. Menšikov podržal otvárač nad plameňom svojej palice. Démon sa metal a kvílil. Malá vývrtka sa rozžeravila dočervena a démonovo telo začalo dymiť.

V hrôze som na to vyvaľoval oči, aj keď o sympatetickej mágii som už počul. Niečo väčšie sa v nej dá ovládať niečím malým tak, že ich spojíš dohromady. Čím podobnejšie si tie dve veci sú – ako vývrtka a démon –, tým ľahšie sa dajú prepojiť. Vúdú funguje na rovnakom princípe.

Lenže zatratenie bola vážna vec. Znamenalo to niekoho úplne zničiť – vymazať jeho fyzickú podobu a dokonca aj meno. Také kúzlo si vyžadovalo silnú mágiu. Ak sa spravilo zle, mohlo mága zničiť. No ak vyšlo, obeť väčšinou nemala šancu. Zo zemského povrchu sa tak dali vymazať normálni smrteľníci, mágovia, duchovia aj démoni. Zatratenie síce nemohlo zničiť veľké sily ako bohov, ale pôsobilo na nich, akoby im do tváre vybuchla atómová bomba. Odpálilo ich to tak hlboko do duata, že sa už nikdy nevrátili.

Vlad Menšikov vykonával to kúzlo, akoby ho robieval každý deň. Kým ho odriekal, vývrtka sa začala meniť a démon sa menil s ňou. Menšikov pustil črepinu – červené hieroglyfy, ktoré predstavovali všetky démonove mená – na zem. Pri poslednom slove Menšikov dupol na črep a rozdrvil ho na kúsky. Skaza špuntu sa rozplynul aj s reťazami.

Väčšinou mi oblúd z podsvetia nebýva ľúto, ale teraz som si nemohol pomôcť. Všetko sa vo mne búrilo. Nechcelo sa mi veriť, že Menšikov chladnokrvne zničil svojho sluhu, len aby získal silu na väčšie kúzlo.

Len čo démon zmizol, oheň na Menšikovovej palici zhasol. V kruhu okolo zažiarili hieroglyfy. Veľká zelená nádoba sa zachvela a hlboko z jej vnútra zadunel hlas: „Servus, Vladimír. Dlho sme sa nevideli.“

Sadie sa prudko nadýchla. Musel som jej zakryť ústa, aby nezajačala. Ten hlas sme obidvaja poznali. Z červenej pyramídy sme si ho pamätali až príliš dobre.

„Sutech!“ Menšikov po tom kúzle ani nevyzeral unavený. Na to, že oslovoval boha zla, hovoril neuveriteľne pokojne. „Musíme sa porozprávať.“

Sadie mi odstrčila ruku a zašepkala: „Zošalel?“

„Stôl,“ vydýchol som. „Zvitok. A potom preč. Rýchlo!“

Výnimočne sa so mnou nedohadovala. Začala vyťahovať veci z vaku.

Zelená nádoba sa medzitým zaknísala, akoby sa ju Sutech pokúšal prevrhnúť.

„Malachitová váza?“ opýtal sa otrávene. „No toto, Vladimír. Myslel som, že sme väčší kamaráti.“

Menšikov sa rozchechtal a znelo to, akoby niekto škrtil mačku. „Na väznenie zlých duchov znamenitá, čo? V tejto miestnosti je viac malachitu než kdekoľvek inde na svete. Cárovná Alexandra bola taká múdra, že si z neho dala postaviť salón.“

Nádoba kovovo zadrnčala. „No smrdí to tu ako v   chlieve a je tu zima. Už si niekedy trčal v malachitovej nádobe, Vlad? Ja nie som nijaký džin. Radšej by som sa rozprával pri čaji.“

„Žiaľ, nie,“ odsekol Menšikov. „A teraz mi povieš, čo ma zaujíma.“

„Jasné,“ zahučal Sutech. „Vo Svetovom pohári drukujem Brazílii. Poradil by som ti investovať do platiny a do fondov s malou kapitalizáciou. A tvoje šťastné čísla na tento týždeň sú 2, 13…“

„Na to ti kašlem!“ vyštekol Menšikov.

Sadie vytiahla z vaku hrudu vosku a rýchlo sa pustila do práce, modelovala nejaké zviera. Pochopil som, že chce vyskúšať, či je stôl chránený mágiou. V podobných kúzlach bola lepšia než ja, ale nevedel som, ako to chce spraviť. Egyptská mágia býva dosť neistá. Vždy existuje tisíc rozličných spôsobov, ako splniť nejakú úlohu. Vtip je v tom, vystačiť s tým, čo má človek k dispozícii, a vybrať si možnosť, ktorá ho nezabije.

„Povieš mi, čo potrebujem vedieť,“ prikázal Menšikov, „alebo tá nádoba bude ešte nepohodlnejšia.“

„Môj drahý Vladimír,“ Sutechov hlas bol plný zlomyseľného pobavenia. „To, čo potrebuješ vedieť, sa môže poriadne líšiť od toho, čo chceš vedieť. Vari ťa tá nešťastná nehoda nepoučila?“

Menšikov si siahol na slnečné okuliare, akoby sa ubezpečoval, že mu nespadli.

„Povieš mi o Apopových putách,“ vyhlásil pevne. „Potom mi prezradíš, ako zničiť čary brooklynského domu. Kanovu obranu poznáš najlepšie zo všetkých. Len čo ho zlikvidujem, nebudem mať protivníka.“

Keď mi došlo, o čom to Menšikov hovorí, pochytila ma taká zlosť, že som takmer nahlas vykríkol. Tentoraz musela zapchať ústa Sadie mne.

„Len pokoj!“ zašepkala. „Štít neviditeľnosti už zase vybuchuje!“

Odstrčil som jej ruku a zasyčal: „Lenže on chce oslobodiť Apopa!“

„Ja viem.“

„A zaútočiť na Amosa…“

„Ja viem! Tak mi pomôž nájsť ten prekliaty zvitok a zmizneme!“ Položila na dosku stola svoje voskové zviera – myslím, že to bol pes – a začala mu písať na chrbát hieroglyfy.

Roztrasene som sa nadýchol. Sadie mala pravdu, ale aj tak – Menšikov práve povedal, že oslobodí Apopa a zabije nášho strýka. Čo je to za mága, že sa dohovára so Sutechom? Teda, okrem Sadie a mňa. To bolo niečo iné.

V zelenej váze zadunel Sutechov smiech. „Takže Apopove putá a tajomstvo brooklynského domu. To je všetko, Vladimír? Zaujímalo by ma, čo by si pomyslel tvoj pán Desjardins, keby sa dozvedel o tvojom skutočnom pláne a o tom, akých máš priateľov.“

Menšikov chňapol po palici. Špička s vyrezaným hadom zase zahorela. „S tými vyhrážkami opatrne, Diabolský deň.“

Nádoba sa zachvela. Po celej miestnosti sa rozdrnčali vitríny. Luster zazunel ako zvonkohra.

Vyplašene som sa pozrel na Sadie. „Nepovedal práve…“

„… Sutechovo tajné meno,“ prikývla a ďalej písala na voskového psa.

„Ako…“

„Netuším, Carter. A psst!“

V tajnom mene boha sa skrývajú všetky druhy moci. Je takmer nemožné zistiť ho. Aby ho človek naozaj získal, nemôže ho len tak po niekom opakovať. Musí si ho vypočuť priamo od boha samotného alebo od osoby, ktorá je mu najbližšia. Len čo ho má, získa poriadnu magickú zbraň proti tomu bohovi. Sadie sa dozvedela Sutechovo tajné meno pri našej výprave vlani na Vianoce, ale ako sa k nemu dostal Menšikov?

Sutech v nádobe zúrivo zavrčal: „Ja to meno fakt neznášam! Prečo by to nemohol byť napríklad Skvelý deň? Alebo Mocný červený rozparovač? To by bolo lepšie. Stačilo mi, že si to moje meno poznal ty, Vlad. No teraz si musím dávať pozor ešte aj na tú malú Kanovú…“

„Pomôž nám,“ prerušil ho Menšikov, „a Kanovcov zničíme. Staneš sa uznávaným Apopovým pomocníkom. Budeš môcť vybudovať ďalší chrám, ešte väčší, než bola červená pyramída.“

„Hm-hm,“ zavrčal Sutech. „Možno si si to nevšimol, ale úloha pomocníka mi veľmi nesedí. A čo sa týka Apopa, ten by nezniesol, aby sa ostatní bohovia preslávili.“

„Či už s tvojou pomocou, alebo bez nej, Apopa oslobodíme,“ varoval ho Menšikov. „Za rovnodennosti povstane. No ak nám pomôžeš, aby sa to stalo skôr, odmeníme ťa. Okrem toho máš už len jednu možnosť – zatratenie. Samozrejme, viem, že ťa to nezničí úplne, ale keďže poznám tvoje tajné meno, môžem ťa poslať do priepasti na celé veky a to bude veľmi, veľmi bolieť. Dávam ti tridsať sekúnd na rozmyslenie.“

Štuchol som do Sadie: „Švihaj!“

Potľapkala voskového psa a ten ožil. Začal oňuchávať dosku stola a hľadať magické pasce.

Sutech si v nádobe povzdychol. „No, Vladimír, ty vždy prichádzaš s ponukou, ktorá sa neodmieta. Apopove putá, hovoríš? Áno, bol som pri tom, keď Re poslal hada do toho väzenia plného skarabeov. Možno by som si spomenul, čo za ingrediencie na putá použil. Páni, to bol teda deň! Vzal som si na seba niečo červené, myslím. A na oslave víťazstva sa podávali tie najlepšie kobylky pečené v mede…“

„Máš desať sekúnd,“ zahučal Menšikov.

„Dobre, budem spolupracovať! Dúfam, že máš poruke pero a papier. Je to dosť dlhý zoznam prísad. Tak sa na to pozrime… Čo použil Re ako základ? Tuším trus netopierov. Prirodzene, potom tam boli sušené ropuchy. A ešte…“

Sutech začal odriekavať prísady, kým Sadin psík ňuchal po doske. Nakoniec sa uložil na pijak a zaspal.

Sadie sa na mňa zamračila: „Nijaké pasce.“

„To je príliš ľahké,“ zašepkal som.

Vytiahla hornú zásuvku. Ležal tam zvitok papyrusu, rovnaký ako ten, ktorý sme našli v Brooklyne. Strčila si ho do vaku.

Boli sme na polceste ku kozubu, keď nás Sutech prekvapil.

Pokračoval vo svojom zozname ingrediencií: „A hadia koža. Áno, tri veľké kože s kvapkou pálivej omáčky…“ Prudko sa zarazil, akoby si všimol niečo nezvyčajné, a potom oveľa hlasnejšie zakričal: „A nezaškodila by ani obeť! Napríklad mladý hlúpy mág, ktorý poriadne neovláda ani kúzlo neviditeľnosti, ako napríklad tamto Carter Kane!“

Stuhol som. Vladimír Menšikov sa otočil a moju paniku ten mrak neviditeľnosti už nezvládol.

Vyrazilo z neho pol tucta zlatých iskier s hlasným „Fííí!“ a temný oblak sa rozplynul.

Menšikov hľadel priamo na mňa. „No teda… to je ale milé, že ste prišli priamo sem. Výborná práca, Sutech.“

„Ale?“ nevinne prehodil Sutech. „Naozaj máme hostí?“

„Sutech!“ zavrčala Sadie. „Za toto ti skopem ba do guľky, takže mi pomôž!“

Hlas v nádobe žasol: „Sadie Kanová? To je ale vzrušujúce! Škoda, že trčím v tejto váze a nikto ma nepustí von.“

Narážka to bola jasná, ale hádam si nemyslel, že ho oslobodíme, keď nás prezradil?

Sadie sa otočila k Menšikovovi s paličkou a palicou v pohotovosti. „Pomáhate Apopovi. Ste na strane zla.“

Menšikov si zložil okuliare. Oči mal ako poničené jamky zjazveného tkaniva, spálenej kože a lesklých rohoviek. A ver mi, toto je to najmenej strašné, čo o nich môžem povedať.

„Na strane zla?“ pobavene sa spýtal Menšikov. „Dievčatko, ty nemáš ani potuchy o silách, ktoré sú v hre. Pred piatimi tisíckami rokov egyptskí kňazi predpovedali, ako sa skončí svet: Re zostarne a unaví sa, Apop ho prehltne a uvrhne svet do temnoty. Naveky zavládne chaos. A ten čas práve nastal! Nemôžete to zastaviť. Môžete si len vybrať, či sa dáte zničiť, alebo sa prikloníte na stranu chaosu a prežijete.“

„Správne,“ skočil mu do reči Sutech. „Škoda, že trčím v tejto váze. Inak by som si aj ja mohol vybrať stranu a niekomu pomôcť.“

„Drž hubu, Sutech,“ vyštekol Menšikov. „Nikto nie je taký blázon, aby ti veril. A čo sa týka vás, decká, nie ste také hrozné, ako som si predstavoval.“

„Výborne,“ chytil som sa toho. „Takže môžeme ísť?“

Menšikov sa zasmial. „Aby ste bežali rovno za Desjardinsom a vyklopili mu, čo ste tu počuli? Neuverí vám. Postaví vás pred súd a potom vás popraví. No ja vás tých problémov ušetrím. Zabijem vás rovno tu.“

„To je paráda!“ tešil sa Sutech. „Rád by som to videl, lenže musím trčať v tejto váze.“

Snažil som sa uvažovať: Menšikov bol stále vnútri ochranného kruhu a to znamenalo, že má veľkú obrannú výhodu. Netušil som, či by som ten kruh dokázal preraziť, aj keby som si privolal bojovú podobu boha. Menšikov by mal medzitým čas vyskúšať rozličné cesty, ako nás poraziť: zmietnuť nás mágiou živlov alebo nás premeniť na chrobáky…

Hodil svoju palicu na zem a ja som zaklial.

Keď protivník odhodí palicu, môže sa zdať, že sa vzdáva, ale v egyptskej mágii to neveští nič dobré. Väčšinou to znamená: „Počuj, povolám si niečo veľké a odporné, aby ťa to zabilo, a ja to budem sledovať zo svojho ochranného kruhu a dobre sa na tom baviť!“

A presne tak – Menšikovova palica sa začala zvíjať a rásť.

Výborne, pomyslel som si. Ďalší had.

Lenže na tomto bolo niečo čudné. Namiesto chvosta mal na oboch koncoch hlavu. Najprv mi napadlo, že máme šťastie a Menšikov povolal obludu so vzácnou vrodenou poruchou. Potom však tej veci vyhúkli štyri dračie nohy. Telo jej rástlo, až bolo veľké ako ťažný kôň v tvare U so strakatými červenými a zelenými šupinami a hlavou štrkáča na každej strane. Pripomínalo mi to dvojhlavé zviera z Doktora Dolittla. Pamätáš – toho kríženca gazely s jednorožcom. Až na to, že doktor Dolittle by si s týmto pokeca ť nechcel, a keby už musel, asi by mu to povedalo len: „Ahoj! Zožeriem ťa.“

Obidve hlavy sa k nám otočili a zasyčali.

„Tento týždeň mám už hadov plné zuby,“ zamrmlal som.

Menšikov sa uškrnul. „Lenže hady sú moja špecialita, Carter Kane!“ Dotkol sa strieborného prívesku, ktorý mu visel cez kravatu – amuletu v tvare hada. „A tento tvor je môj obľúbený: cesu heru. Dve hladné tlamy, dve otravné deti. Dokonalé!“

So Sadie sme sa na seba pozreli. Bola to jedna z tých chvíľ, keď dokonale rozumieme výrazu toho druhého.

Obaja sme vedeli, že s Menšikovom si neporadíme. Nechá toho dvojhlavého hada, aby nás porazil, a ak to prežijeme, zničí nás skrátka niečím iným. Ten chlap bol profesionál. Buď zomrieme, alebo nás zajme, a pred tým nás Bes varoval. Keďže som videl, ako dopadol Skaza špuntu, bral som Besovo varovanie vážne.

Aby sme prežili, museli sme spraviť niečo šialené – niečo také samovražedné, že by to Menšikov nikdy nečakal. Museli sme okamžite zohnať pomoc.

„Mám?“ spýtala sa Sadie.

„Urob to,“ prikývol som.

Cesu heru obnažil uslintané tesáky. Nepovedal by si, že tvor bez chrbta sa dokáže pohybovať tak rýchlo, ale sklonil obe hlavy k nám, až pripomínal obrovskú podkovu, a zaútočil.

Vytiahol som meč. Sadie bola rýchlejšia.

Namierila palicu na Sutechovu malachitovú nádobu a zajačala svoj obľúbený povel: „Ha-di!“

Bál som sa, že to nevyjde. Odkedy sa oddelila od Eset, ešte to ničivé kúzlo nepoužila. No tesne predtým, než sa ku mne obluda dostala, zelená nádoba sa otriasla.

Menšikov zreval: „Net!“

V miestnosti vypukla piesočná búrka. Horúci vietor zrazil Sadie a mňa ku kozubu. Stena červeného piesku narazila do cesu heru a odpálila ho nabok do malachitového stĺpa. Vlada Menšikova to vytiahlo z ochranného kruhu tak prudko, až udrel hlavou do stola a zviezol sa na zem. Červený piesok nad ním zavíril a úplne ho zasypal.

Keď sa búrka utíšila, stál pred nami muž v červenom hodvábnom obleku. Mal kožu ako jahodový džús, vyholenú hlavu, tmavú koziu briadku a lesknúce sa temné oči lemované kohlom. Vyzeral ako egyptský diabol, ktorý sa chystá na nočný ťah do mesta.

Zaškľabil sa a rozhodil rukami, akoby chcel zaspievať: „Tramtará!“

„To už je lepšie. Vďaka, Sadie Kanová!“

Cesu heru po našej ľavici zasyčal a pomrvil sa. Snažil sa pozviechať. Aj kopa červeného piesku pokrývajúca Vlada Menšikova sa začala hýbať.

„Sprav niečo, Diabolský deň!“ prikázala mu Sadie. „Zbav sa tých dvoch!“

Sutech sa mykol. „Nemusíš používať také dôverné oslovenie.“

„Uprednostnil by si Mocného červeného rozparovača?“ spýtal som sa.

Sutech spravil z prstov rámček, akoby si to meno predstavoval na vodičáku. „Áno… to znie lepšie, nie?“

Cesu heru sa postavil na nohy. Zatriasol obidvoma hlavami a prebodol nás pohľadom, ale zdalo sa, že Sutecha si nevšíma, aj keď s ním o stenu tresol práve on.

„Je pekne vyfarbený, čo?“ obdivne si ho premeriaval Sutech. „Parádny exemplár.“

„Tak už ho zabi!“ zajačal som.

Sutech sa zatváril šokovane. „To nie, to nemôžem! Mám hady veľmi rád. Okrem toho, BEZDO by mi dali.“

„Bezdomovci?“ nechápal som.

„Bohovia etického zaobchádzania s diabolskými obludami.“

„To si si vymyslel!“ vyštekol som.

Sutech sa zaškľabil. „No aj tak… s týmto cesu heru si budete musieť poradiť sami.“

Obluda na nás zasyčala, čo malo asi znamenať: „Pochúťky moje!“ Zdvihol som meč, aby sa k nám nepribližovala.

Kopa červeného piesku sa pohla a z jej vrchu sa vynorila Menšikovova zmätená tvár. Sutech luskol prstami, vo vzduchu sa objavil veľký keramický kvetináč a roztrieskal sa mágovi o hlavu. Menšikov klesol naspäť do piesku.

„Zostanem tu a zabavím Vladimíra,“ povedal Sutech.

„Nemôžeš ho zatratiť alebo také niečo?“ spýtala sa Sadie.

„No, to by som rád, ale žiaľ, keď niekto pozná moje tajné meno, mám dosť zviazané ruky, najmä ak mi dá priamy rozkaz, aby som ho nezabíjal.“ Vyčítavo pozrel na Sadie. „Skrátka, možno vám získam pár minút, ale Vlad bude poriadne zúriť, až sa z toho dostane, takže na vašom mieste by som sa poponáhľal. Veľa šťastia, aby ste to prežili! A tebe veľa šťastia, aby si ich zožral, cesu heru!“

Najradšej by som bol Sutecha uškrtil, ale mali sme väčší problém. Cesu heru sa na nás vrhol, akoby ho Sutechovo prianie povzbudilo. Mastili sme so Sadie k najbližším dverám.

Hnali sme sa Zimným palácom a za nami sa rozliehal Sutechov rehot.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .