Kronika Cartera Kana 3

Tieň hada

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Kronika Cartera Kana 1 – Červená pyramída

Kronika Cartera Kana 2 – Ohnivý trón

Rick Riordan

Kronika Cartera Kana 3 – Tieň hada – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

6.
Amos sa hrá s akčnými figúrkami

Volal sa Leonid a dohodli sme sa, že sa navzájom nezabijeme. Sadli sme si na schody altánku a dali sme sa do reči, zatiaľ čo študenti a učitelia okolo nás sa snažili prebrať.

Leonidova angličtina nebola nič moc. Ja po rusky neviem vôbec, ale z jeho historky som pochopila dosť na to, aby ma to vyplašilo. Utiekol z ruského nomu a nejako sa mu podarilo presvedčiť Šua, aby ho dovial tam, kde ma nájde. Leonid si ma pamätal z našej invázie do Ermitáže. Zrejme som naňho zapôsobila, čo ma neprekvapuje – som nezabudnuteľná.

[No tak, prestaň sa rehotať, Carter.]

Pomocou slov, gest a zvukov sa mi Leonid pokúsil vysvetliť, čo sa stalo v Petrohrade po smrti Vlada Menšikova. Nerozumela som všetkému, ale toto som pochopila: „Kwai, Jacobiová… Apop… prvý nom… mnoho mŕtvych, skoro, veľmi skoro.“

Učitelia začínali zháňať študentov a telefonovať ich rodičom. Zrejme sa zľakli, že tie masové mdloby spôsobil pokazený punč alebo nebezpečný plyn (možno ten parfum Drew), a rozhodli sa oblasť evakuovať. Čakala som, že sa tam čoskoro objaví polícia a záchranári. Dovtedy som hodlala zmiznúť.

Odtiahla som Leonida za svojím bračekom, ktorý sa motal okolo a pretieral si oči.

„Čo sa stalo?“ spýtal sa. „Kto…“ zamračil sa na Leonida.

V krátkosti som mu to vysvetlila: Anupova návšteva, Šuov zásah, objavenie Rusa. „Leonid má správy o blížiacom sa útoku na prvý nom,“ oznámila som mu. „Vzbúrenci pôjdu po ňom.“

Carter sa poškriabal na brade. „Chceš ho schovať v brooklynskom dome?“

„Nie,“ pokrútila som hlavou. „Musím ho odviesť priamo za Amosom.“

Leonid sa preľakol. „Amos? On zmenil na Sutech – je tváre?“

„Amos ti tvár nezje,“ upokojovala som ho. „Jacobiová si vymýšľa.“

Leonid sa stále tváril stiesnene. „Amos nie Sutech?“

Ako to vysvetliť, aby to neznelo ešte horšie? Nevedela som, ako sa po rusky povie „bol posadnutý Sutechom, ale nemohol za to a už je na tom oveľa lepšie“.

„Nie Sutech,“ vyhlásila som. „Amos dobrý.“

Carter si toho Rusa premeral a vrhol na mňa ustarostený pohľad. „Sadie, čo ak je to nejaká pasca? Ty tomu chalanovi vážne veríš?“

„Páni, Leonida zvládnem. Nechcel by predsa, aby som ho premenila na banánového slimáka, však nie, Leonid?“

„Net,“ vážne vyhlásil Leonid. „Nie banánového slimáka.“

„Vidíš?“

„A čo tá návšteva u Thowta?“ spýtal sa Carter. „To nepočká.“

V očiach sa mu zračili obavy. Tušila som, že myslí na to, na čo ja: naša mama má problémy. Duše mŕtvych miznú a nejako to súvisí s Apopovým tieňom. Musíme zistiť ako.

„Za Thowtom pôjdeš ty,“ navrhla som. „Vezmi so sebou Walta a dávaj naňho pozor, dobre? Anup mi o ňom chcel niečo povedať, ale nestihol to. A tam v Dallase, keď som sa na Walta pozrela v duate…“

Nedokázala som to dokončiť. Len pomyslenie na Walta zabaleného v plátne múmie mi vháňalo slzy do očí.

Našťastie to vyzeralo, že Carter pochopil. „Postarám sa, aby bol v bezpečí,“ sľúbil mi. „Ako sa dostanete do Egypta?“

Zamyslela som sa. Leonid sem doletel so Šu Airways, ale pochybovala som, že ten zúrivý letecký boh bude ochotný pomôcť aj mne, a ani sa mi nechcelo ho prosiť.

„Riskneme portál,“ pokrčila som plecami. „Ja viem, že to je dosť nespoľahlivé, ale je to len jeden rýchly skok. Čo sa môže pokaziť?“

„Môžeš sa zhmotniť vnútri steny,“ varoval ma Carter, „alebo skončiť rozptýlená v duate na milión kúskov.“

„Páni, Carter, ty máš starosti! No vážne, nič sa nám nestane. A aj tak nemáme veľmi na výber.“

Rýchlo som ho objala – ja viem, je to strašne sentimentálne, ale chcela som dať najavo solidaritu. Potom, než som si to stihla rozmyslieť, zdrapla som Leonida za ruku a rozbehla som sa.

Z toho rozhovoru s Anupom sa mi ešte stále točila hlava. Ako si Eset a Hor dovoľujú rozdeľovať nás, keď sme ani neboli spolu! A čo sa mi to Anup chystal povedať o Waltovi? Možno chcel ukončiť náš nešťastný vzťah a dať mi požehnanie, aby som mohla chodiť s Waltom (nepravdepodobné), alebo mi chcel vyznať nehynúcu lásku a bojovať s Waltom o moju priazeň (vysoko nepravdepodobné a ani mne by sa nepáčilo, keby sa o mňa súperilo ako o nejakú basketbalovú trofej), alebo – a to najskôr – mi chcel oznámiť nejakú zlú správu.

Pokiaľ som vedela, Anup navštívil Walta niekoľkokrát. Obaja tajili, o čom spolu hovorili, ale Anup bol sprievodca mŕtvych, takže podľa mňa pripravoval Walta na smrť. Asi ma chcel varovať, že ten čas sa blíži – akoby som potrebovala, aby mi to niekto pripomínal.

Anup: nedostupný. Walt: na prahu smrti. Ak stratím obidvoch chalanov, ktorých mám rada… potom nemá nijaký zmysel zachraňovať svet.

No dobre, to som trošku prehnala, ale len trošku. Navyše má mama problémy a vzbúrenci Sarah Jacobiovej plánujú nejaký strašný útok na strýkovo ústredie.

Prečo som si teda pripadala tak… optimisticky?

Niečo mi prebleslo hlavou – malý náznak možnosti. Nebola to len vyhliadka na to, že možno nájdeme cestu, ako poraziť hada. V ušiach mi stále zneli Anupove slová: „Tieň pretrvá… musí existovať spôsob, ako vytiahnuť dušu zo zabudnutia.“

Ak sa dá pomocou tieňa priviesť naspäť smrteľná duša, ktorá bola zničená, nedá sa to urobiť aj s bohom?

Tak som sa zahĺbila, že som si takmer nevšimla, že sme sa dostali k budove výtvarných umení. Leonid ma zastavil.

„To portál?“ ukázal na kváder vyrezávaného vápenca na dvore.

„Áno,“ potvrdila som. „Vďaka.“

Stručne: keď som sem začala chodiť do školy, napadlo mi, že by nebolo zlé mať pre prípad núdze poruke nejakú egyptskú pamiatku. A tak som spravila logickú vec: požičala som si kus vápencového vlysu z blízkeho Brooklynského múzea. Úprimne povedané, to múzeum má kameňov dosť. Podľa mňa im práve tento chýbať nebude. Nechala som na jeho mieste kópiu a poprosila som Alyssu, aby predstavila ten pravý egyptský vlys svojmu učiteľovi výtvarnej ako triedny projekt – pokus napodobniť staré umenie. Na učiteľa to urobilo dojem. Inštaloval „Alyssino“ dielo na dvore pred triedou. Rezby zachytávali trúchliacich na pohrebe, čo sa podľa mňa do školy celkom hodí.

Nebolo to nijaké pôsobivé ani dôležité umelecké dielo, ale vo všetkých pamiatkach starého Egypta sa skrýva určitá sila, niečo ako magické batérie. Mág so správnym výcvikom ich môže využiť na podporu kúzel, ktoré by inak neboli možné, napríklad na otváranie portálov.

V tejto mágii som sa celkom vypracovala. Keď som začala odriekavať, Leonid mi kryl chrbát.

Väčšina mágov čaká pri otváraní portálu na „priaznivú chvíľu“. Celé roky sa bifľujú harmonogramy dôležitých výročí, napríklad obdobia, kedy sa narodili jednotliví bohovia, postavenie hviezd a ktoviečo ešte. Možno by som sa o také veci mala zaujímať aj ja, ale púšťala som ich z hlavy. Vzhľadom na tisícročia egyptskej histórie existovalo toľko priaznivých chvíľ, že som skrátka odriekavala, kým nejaká nenastala. Jasné, musela som dúfať, že môj portál sa neotvorí v nepriaznivej chvíli, lebo to by mohlo mať hrôzostrašné vedľajšie účinky – ale čo by bol život bez trošky rizika?

(Carter krúti hlavou a niečo si mrmle. Netuším prečo.)

Vzduch pred nami sa zachvel. Objavil sa okrúhly vstup – vír zlatého piesku – a ja s Leonidom sme doň skočili.

Rada by som povedala, že moje kúzlo dokonale vyšlo a my sme skončili v prvom nome. Bohužiaľ, trochu som minula cieľ.

Portál nás drzo vypľul sto metrov nad Káhirou. Zistila som, že sa rútim voľným pádom chladným nočným vzduchom k svetlám mesta pod nami.

Snažila som sa zachovať chladnú hlavu. Mohla som nasadiť plno kúzel, aby som sa z toho dostala. Mohla som sa dokonca premeniť na luniaka, aj keď to nebol môj obľúbený spôsob cestovania. No než som sa stihla rozhodnúť, čo spravím, Leonid ma schmatol za ruku.

Vietor zmenil smer. Naraz sme sa vznášali nad mestom a kontrolovane klesali. Mäkko sme pristáli v púšti hneď za hranicami mesta, neďaleko zhluku ruín, o ktorých som vedela, že skrývajú vstup do prvého nomu. V úžase som sa pozrela na Leonida. „Ty si povolal Šuovu silu!“

„Šu,“ zamračene prikývol. „Áno. Nutné. Robím… zakázané.“

Natešene som sa usmiala. „Ty fiškus! Naučil si sa cestu bohov sám od seba? Ja som vedela, prečo som ťa nepremenila na banánového slimáka.“

Leonid vyvalil oči: „Banánového slimáka nie! Prosím!“

„To bola pochvala, ty trdlo,“ utešovala som ho. „Zakázané je dobré! Sadie má rada zakázané! A teraz poďme. Musíš sa zoznámiť s mojím strýkom.“

Carter by to podzemné mesto určite opísal príšerne podrobne, s presnými rozmermi každého priestoru, s nudnou históriou každej sochy a hieroglyfu, s výkladom o stavbe čarovného ústredia Domu života.

Toho ťa ušetrím.

Je to veľké a plné mágie a nachádza sa to pod zemou.

Tak, hotovo.

Na konci vstupného tunela sme prešli cez kamenný most nad priepasťou, kde ma oslovila ba. Žiariaci vtáčí duch (s hlavou nejakého Egypťana, ktorého by som asi mala poznať) mi položil otázku, akú farbu majú Anupove oči.

Hnedú, akú inú? Myslím, že sa ma tou ľahkou otázkou pokúšala zmiasť.

Ba nás vpustila do samotného mesta. Nebola som tam šesť mesiacov a nepovzbudilo ma, keď som videla, ako málo mágov tam zostalo. Prvý nom nikdy nepraskal vo švíkoch. Egyptská mágia stáročia chradla, lebo jej umeniu sa učilo čoraz menej nováčikov, ale teraz bola väčšina obchodov v hlavnej jaskyni zavretá. Pri stánkoch na trhu nikto nezjednával ceny krížikov anch ani škorpiónieho jedu. Znudený predavač amuletov ožil, keď sme sa priblížili, a zase ochabol, len čo sme ho minuli.

Ozvena našich krokov sa rozliehala po tichých chodbách. Prešli sme jednu z podzemných riek a preplietli sa knihovníckou štvrťou aj Vtáčou sieňou.

(Carter hovorí, že by som mala vysvetliť, prečo sa tak volá. Je to jaskyňa plná rozličných vtákov. Znova – čo iné? [Carter, prečo trieskaš hlavou do stola?])

Viedla som svojho ruského priateľa dlhou chodbou okolo uzavretého tunela, ktorý kedysi ústil hore do Veľkej sfingy v Gíze, a nakoniec k bronzovým dverám Siene vekov. Teraz to bola strýkova sieň, preto sme rovno vošli.

Či vyzerá pôsobivo? Rozhodne. Keby sa do nej napustila voda, mohla by slúžiť ako nádrž pre veľryby. Prostriedkom viedol dlhý modrý koberec, ligotajúci sa ako rieka Níl. Po oboch stranách sa ťahali rady stĺpov a medzi nimi sa leskli závesy svetla znázorňujúce výjavy z egyptskej histórie – rozličné príšerné, úžasné a srdcervúce udalosti.

Snažila som sa na ne nepozerať. Zo skúsenosti som vedela, že tie obrazy môžu byť nebezpečne pútavé. Raz som urobila chybu a toho svetla som sa dotkla. Mozog sa mi vtedy takmer premenil na ovsenú kašu.

Prvý oddiel svetla bol zlatý – Vek bohov. Nasledovala Stará ríša žiariaca strieborne, potom meďnato hnedá Stredná ríša a tak ďalej.

Ako sme tak kráčali pozdĺž nich, niekoľkokrát som musela Leonida odtiahnuť od scén, ktoré ho zaujali. Úprimne povedané, ja som na tom nebola oveľa lepšie. Keď som zbadala výjav, ako Bes baví ostatných bohov a robí hviezdy na svojom bedrovom rúšku, do očí mi vhŕkli slzy. (Dojalo ma to, pretože mi za ním, takým plným života, bolo smutno, aj keď pohľad na Besa v bedrovom rúšku doženie k slzám každého.)

Keď sme minuli bronzovú stenu svetla Novej ríše, prudko som zastala. V pohyblivej fatamorgáne tenký chlapík v kňazskej róbe dvíhal paličku a nôž nad čiernym býkom. Niečo mrmlal, akoby zvieraťu žehnal. Nemôžem toho o tej scéne povedať veľa, ale tvár muža som spoznala – zahnutý nos, vysoké čelo, tenké pery skrivené do škodoradostného úsmevu, keď tomu úbohému zvieraťu podrezával krk.

„To je on,“ zamrmlala som.

Vykročila som k svetelnej stene.

„Net.“ Leonid ma chytil za ruku. „Ty hovoriť, svetlá zlé, ďalej od nich.“

„Máš… máš pravdu,“ uznala som, „ale toto je krstný otec Vinnie.“

Bola som si istá, že je to tá istá tvár, čo sa objavila v stene v dallaskom múzeu umenia, lenže ako by to bolo možné? Tá scéna, na ktorú som sa pozerala, sa musela odohrať pred tisíckami rokov.

„Nie Vinnie,“ namietol Leonid. „Chaemwaset.“

„Čože?“ Nevedela som, či som počula dobre ani akým jazykom to povedal. „To je meno?“

„On je…“ Leonid prešiel do ruštiny a potom nervózne vzdychol. „Ťažko vysvetliť. Ideme za Amosom, ktorý mi nezje tvár.“

Prinútila som sa odtrhnúť oči od tej scény. „Dobrý nápad. Poďme ďalej.“

Na konci siene sa závoj červeného svetla moderného veku zmenil na fialový. Zrejme to znamenalo začiatok novej éry, aj keď nikto z nás nevedel presne, aká éra to bude. Ak Apop zničí svet, asi to bude vek extrémne krátkeho života.

Čakala som, že Amosa nájdem sedieť pri päte faraónovho trónu. To bolo tradičné miesto hlavného lektora, symbolizovalo jeho rolu faraónovho hlavného radcu, aj keď faraóni v súčasnosti radiť nepotrebujú, lebo sú niekoľko tisícročí po smrti.

Stupienok bol však prázdny.

To ma zarazilo. Nikdy som neuvažovala, kde sa zdržiava hlavný lektor, keď nie je na svojom mieste. Má nejakú šatňu s menom a malou hviezdičkou na dverách?

„Tam,“ ukázal Leonid.

Môj bystrý ruský priateľ mal zase raz pravdu. Na zadnej stene za trónom sa ťahala po zemi slabá čiara svetla – dolný okraj dverí.

„Strašidelný tajný vchod,“ prikývla som. „Výborne, Leonid.“

Na druhej strane sme objavili niečo ako generálny štáb. Pri protiľahlých koncoch veľkého stola s mapou sveta v živých farbách stáli Amos a nejaká mladá žena v maskáčovom oblečení. Doska stola bola plná drobných figúrok – pomaľovaných lodí, oblúd, mágov, áut a ukazovadiel s hieroglyfmi.

Amos s tou dievčinou boli takí zabratí do práce – do posúvania figúrok po mape –, že si nás najprv vôbec nevšimli.

Amos mal na sebe tradičný ľanový odev. So svojou súdkovitou postavou trochu pripomínal Friara Tucka, toho veselého mnícha z Robina Hooda, až na tmavšiu pleť a modernejší účes. Vrkôčiky mu zdobili zlaté perličky. Okrúhle okuliare sa mu pri študovaní mapy leskli. Na pleciach mal leopardiu kapucňu hlavného lektora.

A čo sa týka tej mladej ženy… ach, bohovia Egypta…. bola to predsa Zia.

Ešte nikdy som ju nevidela v modernom oblečení. Mala na sebe maskáčové nohavice, športové topánky a olivový top, ktorý lichotil jej počernej koži. Čierne vlasy mala dlhšie, ako som si pamätala. Vyzerala oveľa dospelejšie a krajšie než pred polrokom, až som bola rada, že tam s nami nie je Carter. Sánka by mu spadla až na zem.

[To teda áno, Carter. Vyzerala fakt úžasne, ako nejaká členka výsadkárskeho komanda.]

Amos posunul jednu figúrku po mape. „Tu,“ oznámil Zii.

„Dobre,“ odpovedala, „ale potom zostane nechránený Paríž.“

Odkašlala som si. „Nerušíme?“

Amos sa otočil a rozžiaril sa. „Sadie!“

Zovrel ma v náručí a potom mi láskyplne postrapatil vlasy.

„Au,“ zjojkla som.

Zasmial sa. „Prepáč. Skrátka som rád, že ťa vidím.“ Pozrel na Leonida. „A toto je…“

Zia zakliala. Vklinila sa medzi Amosa a Leonida. „To je jeden z tých Rusov! Čo tu robí?“

„Upokoj sa,“ zarazila som ju. „Je to priateľ.“

Vysvetlila som im, ako sa zjavil na našej tanečnej zábave. Leonid sa mi snažil pomôcť, ale stále prechádzal do ruštiny.

„Počkajte,“ ozval sa Amos. „Uľahčíme si to.“

Siahol Leonidovi na čelo: „Med-wah.“

Vo vzduchu nad nami sa červeno rozhorel hieroglyf pre „hovoriť“:

„A je to,“ usmial sa Amos. „To by malo pomôcť.“

Leonid nadvihol obočie. „Vy hovoríte po rusky?“

Amos sa usmial. „Pár nasledujúcich minút budeme všetci hovoriť starovekou egyptčinou, ale každému z nás to bude znieť ako rodný jazyk.“

„Výborne,“ potešila som sa. „Leonid, to by si mal poriadne využiť.“

Leonid si stiahol vojenskú čiapku a začal žmoliť jej okraj. „Sarah Jacobiová a ten jej zástupca Kwai… vás chcú napadnúť.“

„To vieme,“ sucho prisvedčil Amos.

„Nie, vy tomu nerozumiete!“ Leonidovi sa triasol hlas od strachu. „Sú strašní! Pracujú pre Apopa!“

Možno to bola náhoda, ale keď vyslovil to meno, pár figúrok na mape sveta zaiskrilo a rozpustilo sa. Moje srdce sa cítilo rovnako.

„Počkaj,“ zarazila som ho. „Ako to vieš, Leonid?“

Uši mu zružoveli. „Po smrti Menšikova prišli Jacobiová a Kwai do nášho nomu. Poskytli sme im útočisko. Jacobiová čoskoro prevzala moc, ale súdruhovia nič nenamietali. Oni, no, oni Kanovcov dosť nenávidia.“ Previnilo sa na mňa pozrel. „Keď ste na jar vtrhli do nášho ústredia… no, tí ostatní Rusi vás vinia z Menšikovovej smrti a povstania Apopa. Dávajú vám za vinu všetko.“

„Na to už sme celkom zvyknutí,“ mávla som rukou. „A ty si to nemyslíš?“

Zovrel tú svoju prepotenú čiapku. „Videl som tvoju silu. Ty si porazila netvora cesu heru. Mohla si zničiť aj mňa, ale neurobila si to. Nezdala si sa mi zlá.“

„Vďaka.“

„Po tom našom stretnutí som bol zvedavý. Začal som čítať staré zvitky, učil som sa navádzať silu boha Šua. Vždy som bol dobrý na živel vzduchu.“

Amos zamrmlal: „To vyžadovalo odvahu, Leonid. Skúmať cestu bohov sám uprostred ruského nomu? To bolo statočné.“

„No nebolo to veľmi rozumné.“ Leonidovi sa orosilo čelo. „Jacobiová už zabila mágov za menšie previnenia. Jeden z mojich priateľov, starec menom Michail, raz spravil chybu a povedal, že všetci Kanovci možno nie sú zlí. Jacobiová ho uväznila za velezradu. Prenechala ho Kwaiovi, ktorý robí mágiu s – s bleskom… strašné veci. Počul som Michaila jačať v kobke tri noci, než zomrel.“

Amos a Zia si vymenili zachmúrené pohľady. Mala som pocit, že o Kwaiových metódach mučenia nepočujú prvý raz.

„To ma veľmi mrzí,“ zamrmlal Amos. „No ako si môžeš byť istý, že Jacobiová a Kwai pracujú pre Apopa?“

Mladý Rus sa na mňa pozrel, aby si dodal odvahy.

„Amosovi môžeš veriť,“ povzbudila som ho. „On ťa ochráni.“

Leonid si zahryzol do pery. „Včera som bol v jednej komnate hlboko pod Ermitážou, na mieste, o ktorom som si myslel, že je tajné. Študoval som tam zvitok o privolaní Šua – prísne zakázanú mágiu. Keď som začul, že sa blížia Jacobiová s Kwaiom, schoval som sa. Vypočul som si ich rozhovor, ale ich hlasy boli… rozštiepené. Neviem, ako to vysvetliť.“

„Boli posadnutí?“ spýtala sa Zia.

„Ešte horšie,“ zamračil sa Leonid. „Každý hovoril desiatkami hlasov. Znelo to ako bojová porada. Počul som plno oblúd a démonov. A tú schôdzu viedol jeden hlas, hlbší a silnejší než ostatné. Nikdy som nič také nepočul, akoby hovorila sama temnota.“

„Apop,“ prikývol Amos.

Leonid hrozne zbledol. „Prosím, pochopte, že väčšina mágov v Petrohrade nie je zlá. Sú len vydesení a zúfalo chcú prežiť. Jacobiová ich presvedčila, že ich zachráni. Oklamala ich. Tvrdila, že Kanovci sú démoni, ale ona a Kwai… to oni sú netvory. Oni už nie sú ľudia. Vybudovali tábor pri Abú Simbeli, odkiaľ povedú vzbúrencov proti prvému nomu.“

Amos sa otočil k svojej mape. Prešiel prstom na juh po Níle k malému jazeru. „Pri Abú Simbeli nič necítim. Ak tam sú, podarilo sa im dokonale ukryť pred mojou mágiou.“

„Sú tam,“ tvrdil Leonid.

Zia sa zamračila. „Priamo nám pod nosom, na ideálnom mieste na útok. Mali sme ich zabiť už v brooklynskom dome, keď sme mali príležitosť.“

Amos pokrútil hlavou. „My sme služobníci maatu – poriadku a spravodlivosti. Nezabíjame nepriateľov pre to, čo môžu spraviť v budúcnosti.“

„A teraz tí nepriatelia zabijú nás,“ odsekla Zia.

Na mape na stole zaiskrili ďalšie dve figúrky a vpili sa do Španielska. Pri pobreží Japonska sa zas rozpadla na malé kúsky miniatúrna loď.

Amos sa zaškľabil: „Ďalšie straty.“

Z Koréy vzal figúrku kobry a postrčil ju k vraku lode. Potom zmietol roztavených mágov zo Španielska.

„Čo je to za mapu?“ zaujímalo ma.

Zia presunula žetón s hieroglyfom z Nemecka do Francúzska. „Iskandarova vojenská mapa. Ako som ti raz vravela, bol expert na mágiu sôch.“

To som si pamätala. Starý hlavný lektor bol taký dobrý, že vyrobil kópiu samotnej Zie… ale rozhodla som sa o tom nehovoriť.

„Tie žetóny predstavujú skutočné sily,“ odhadovala som.

„Áno,“ potvrdil Amos. „Mapa zachytáva ťahy nášho protivníka, aspoň väčšinu, a umožňuje nám magicky vysielať sily tam, kde ich treba.“

„A, hm, ako sme na tom?“

Jeho výraz hovoril za všetko.

„Máme veľmi riedku sieť,“ vysvetľoval Amos. „Stúpenci Jacobiovej udrú tam, kde sme najslabší. Apop posiela démonov, aby terorizovali našich spojencov. Tie útoky pôsobia koordinovane.“

„Pretože sú koordinované,“ potvrdil Leonid. „Kwaia a Jacobiovú ovláda had.“

Neveriacky som pokrútila hlavou. „Ako by mohli byť Kwai a Jacobiová takí hlúpi? Nedochádza im, že Apop sa chystá zničiť svet?“

„Chaos je lákavý,“ vzdychol Amos. „Apop im určite nasľuboval silu. Našepkáva im do uší, presviedča ich, že sú priveľmi dôležití na to, aby boli zničení. Veria, že môžu vybudovať lepší svet než ten starý a že tá zmena stojí za každú cenu – dokonca aj za masové vyhladenie.“

Nedokázala som pochopiť, ako môže byť niekto taký naivný, ale Amos hovoril, akoby to chápal. Jasné, Amos niečo také zažil na vlastnej koži. Posadol ho Sutech, boh zla a chaosu. V porovnaní s Apopom bol Sutech len drobná nepríjemnosť, ale aj tak dokázal premeniť môjho strýka – jedného z najmocnejších mágov na svete – na bezmocnú bábku. Keby sme s Carterom Sutecha neboli porazili a prinútili ho vrátiť sa do duata… no, malo by to katastrofálne následky.

Zia vzala figúrku sokola. Posunula ju k Abú Simbelu, ale z drobnej sošky sa začalo dymiť. Musela ju pustiť.

„Majú tam mocnú ochranu,“ vyhlásila. „Odpočúvať ich nedokážeme.“

„Zaútočia o tri dni,“ oznámil Leonid. „A vtedy povstane aj Apop – za svitania v čase jesennej rovnodennosti.“

„Ďalšia rovnodennosť?“ zavrčala som. „Nenastala tá posledná hrôza takisto počas rovnodennosti? Vy Egypťania ste rovnodennosťou priam posadnutí.“

Amos ma prebodol prísnym pohľadom. „Sadie, ako podľa mňa určite vieš, rovnodennosť je obdobie veľkého magického významu, keď sa deň a noc vyrovnajú. Okrem toho, jesenná rovnodennosť znamená posledný deň, než tma preváži nad svetlom. Je to výročie Reovho odchodu na nebesá. Obával som sa, že Apop zaútočí v tom čase. Je to ten najnevhodnejší deň.“

„Najnevhodnejší?“ zamračila som sa. „Ale to je zlé. Prečo by… aha, viem.“

Uvedomila som si, že zlé dni pre nás sú pre sily chaosu, naopak, dobré. To znamená, že majú asi plno parádnych dní.

Amos sa oprel o palicu. Vlasy akoby mu šediveli priamo pred mojimi očami. Spomenula som si na Michela Desjardinsa, predošlého hlavného lektora, a na to, ako rýchlo zostarol. Nezniesla som predstavu, že by sa to stalo Amosovi.

„Nemáme silu na to, aby sme porazili našich nepriateľov,“ vzdychol si. „Budem musieť použiť iné prostriedky.“

„Amos, nie,“ namietla Zia, „prosím.“

Netušila som, o čom tí dvaja hovoria. V Ziinom hlase sa ozýval strach, a ak niečo desilo ju, ja som o tom radšej ani nechcela vedieť.

„Vlastne,“ začala som, „máme s Carterom plán.“

Vykreslila som im náš nápad použiť Apopov tieň proti nemu. Možno bolo ľahkomyseľné hovoriť o tom pred Leonidom, ale riskoval život, aby nás varoval pred plánmi Sarah Jacobiovej. Veril mi. To najmenšie, čo som preňho mohla urobiť, bolo odplatiť mu to rovnako.

Keď som skončila s vysvetľovaním, pozrel sa Amos na mapu. „O takej mágii som nikdy nepočul. Aj keby to bolo možné…“

„Je to možné,“ tvrdila som. „Prečo by inak Apop odkladal súdny deň, aby našiel a zničil všetky zvitky toho chlapíka Setneho? Apop sa bojí, že na to kúzlo prídeme a zastavíme ho.“

Zia prekrížila ruky. „Lenže vy naň neprídete. Práve si povedala, že všetky kópie zničil.“

„Poprosíme o pomoc Thowta,“ vyhlásila som. „Carter je práve na ceste za ním. A medzitým… musím niečo vybaviť. Možno tú našu teóriu o tieňoch preverím.“

„Ako?“ zaujímalo Amosa.

Vysypala som mu, čo mám za lubom.

Vyzeral, akoby chcel niečo namietnuť, ale nemohol prehliadnuť odhodlanie v mojej tvári. Koniec koncov, sme príbuzní. Vedel, aký tvrdohlavý dokáže byť Kane, keď sa pre niečo rozhodne.

„Dobre,“ rezignoval, „ale najprv sa musíš najesť a odpočinúť si. Môžeš vyraziť za svitania. Zia, chcem, aby si šla s ňou.“

Zia sa zatvárila prestrašene. „Ja? No mohla by som… chcem povedať, je to rozumné?“

Znovu som mala pocit, že mi niečo dôležité ušlo. O čom to Amos a Zia hovorili?

„Zvládneš to,“ ubezpečil ju Amos. „Sadie bude tvoju pomoc potrebovať. A ja zariadim, aby počas dňa na Rea niekto dozrel.“

Pôsobila dosť nervózne, čo sa jej väčšinou nestávalo. So Ziou sme mali kedysi všelijaké nezhody, ale sebavedomie jej nikdy nechýbalo. Lenže teraz som sa o ňu takmer začala báť.

„No tak,“ presviedčala som ju, „bude to zábava. Bleskový výlet do podsvetia k ohnivému jazeru skazy. Čo už by sa na tom mohlo pokaziť?“

7.
Škrtí ma starý známy

No dobre.

Sadie si odskočila na vedľajšiu dobrodružnú akciu s nejakým chlapíkom a na mňa hodila nudné pátranie po tom, ako zachrániť svet. Že ti to znie povedome? No jasné. Tak je to so Sadie vždy. Keď sa treba do niečoho pustiť, môžeš sa spoľahnúť, že sa vyberie na nejakú vlastnú odbočku.

[Za čo mi ďakuješ, Sadie? To nebola poklona.]

Z tanečného večierka na Brooklynskej akadémii som odchádzal poriadne napálený. Akoby nestačilo, že som sa musel vláčiť po parkete so Sadinou kamoškou Lacy, omdlel som priamo pri tanci, zobudil som sa so spiacou Lacy pod pazuchou a potom som zistil, že som prepásol návštevu dvoch bohov – to bolo teda dosť trápne.

Keď Sadie a ten ruský chalan zmizli, odviedol som našu skupinu naspäť do brooklynského domu. Walta úplne vykoľajilo, že sme sa vrátili tak skoro. Odtiahol som ho s Bastet na bleskovú poradu na terasu. Vysvetlil som im, čo mi Sadie povedala o Šuovi, Anupovi a tom ruskom chalanovi Leonidovi.

„Zaletím na Šišim do Memphisu,“ vyhlásil som. „Vrátim sa, len čo sa porozprávam s Thowtom.“

„Pôjdem s tebou,“ ponúkol sa Walt.

Jasné, Sadie mi povedala, aby som ho vzal so sebou, ale keď som uvidel jeho prepadnutú tvár a sklenený pohľad, rozmyslel som si to. Vydesilo ma, ako veľmi sa jeho stav od včerajška zhoršil. Viem, že to znie hrozne, ale neubránil som sa pomysleniu na egyptské pohrebné zvyky – ako napchali telo balzamovacou soľou, aby ho zvnútra pomaly vysušili. Walt vyzeral, akoby sa tej procedúre už začal podrobovať.

„Pozri, kamoš,“ dohováral som mu. „Sadie odo mňa chcela, aby som sa o teba postaral. Bojí sa o teba a ja tiež.“

Zaťal zuby. „Ak chceš na to kúzlo použiť tieň, budeš ho musieť chytiť pomocou sošky. Na to potrebuješ saua a ja som najlepší, akého môžeš mať.“

Nanešťastie mal pravdu. Sadie ani ja sme nevedeli chytiť tieň. Ak to vôbec šlo spraviť, mohol to dokázať len Walt.

„Dobre,“ neochotne som precedil pomedzi zuby. „Len sa… drž vzadu. Nechcem, aby ma sestra vypitvala zaživa.“

Bastet štuchla Walta do ruky, ako keď mačka zadrapí do chrobáka, aby sa presvedčila, či ešte žije. Oňuchala mu vlasy.

„Máš slabú auru,“ zhodnotila ho, „ale cestu by si mal zvládnuť. Snaž sa neprepínať. Nijaké kúzla, ak to nebude nevyhnutné.“

Walt prevrátil oči stĺpkom. „Jasné, mami.“

Bastet sa to zrejme páčilo.

„Ja dozriem na ostatné mačence,“ sľúbila, „teda, myslím učňov. Vy dvaja buďte opatrní. Thowta veľmi nemusím a nechcem, aby vás zatiahol do svojich problémov.“

„Do akých problémov?“ spýtal som sa.

„Uvidíte. Hlavne sa vráťte. Tie strážne povinnosti mi rušia spánkový režim!“

Vyprevadila nás k Šišiho hniezdu a potom zamierila naspäť dolu, mrmlúc niečo o kocúrniku.

Zapriahli sme gryfa do lode. Šiši zakrákal a nedočkavo zamával krídlami. Vyzeral odpočinutý a navyše vedel, že cesta znamená ďalšie zamrznuté morky.

Čoskoro sme sa už vznášali nad East River.

Počas putovania duatom sme si užili oveľa viac hegania a natriasania než inokedy, asi ako v lietadle počas turbulencií, až na to prízračné kvílenie a hustú hmlu. Bol som rád, že som sa na večeri veľmi nenapchal, lebo žalúdok som mal ako na vode.

Keď nás Šiši vyvádzal z duata, loď sa otriasla a pod sebou sme zbadali úplne inú nočnú krajinu – svetlá Memphisu v Tennessee, kľukatiace sa pozdĺž rieky Mississippi.

Na brehu sa týčila čierna sklenená pyramída – opustená športová aréna, ktorú si Thowt zvolil za svoj domov. Vzduch pretínali lúče pestrých svetiel, ktorých odrazy sa vlnili na pyramíde. Najskôr som si myslel, že Thowt organizuje oslavu s ohňostrojmi, ale potom mi došlo, že na jeho pyramídu niekto útočí.

Po jej bokoch sa šplhala príšerná zbierka démonov – postavy podobné ľudským, ale s kuracími nohami, labami alebo s hmyzími nohami. Niektorí mali srsť, iní šupiny či panciere ako korytnačky. Namiesto hláv vyrážali mnohým z krku zbrane alebo nástroje – kladivá, meče, sekery, reťazové píly, dokonca aj pár skrutkovačov.

K vrcholku liezlo najmenej sto démonov, ktorí zatínali pazúry do spojov medzi sklenenými platňami. Niektorí sa snažili prebiť dovnútra, ale kdekoľvek sa o to pokúsili, pyramída zablikala modrým svetlom a útok odrazila. Vo vzduchu krúžili okrídlení démoni, vrieskali a strmhlav útočili na malú skupinku obrancov.

Na vrcholku stál Thowt. Vyzeral ako zagebrený asistent z vysokoškolského laboratória v bielom lekárskom plášti, rifliach a tričku, na brade strnisko, na hlave strapaté einsteinovské hniezdo – neznie to veľmi desivo, ale mal by si ho vidieť v boji. Metal žiarivé hieroglyfy ako granáty a tie dúhovo vybuchovali všade naokolo. Medzitým nepriateľov zamestnávali jeho pomocníci – jednotka paviánov a vtákov s dlhými zobákmi menom ibisy. Paviány mlátili do démonov basketbalovými loptami a zrážali ich dolu z pyramídy. Ibisy behali obludám pomedzi nohy a sekali ich zobákmi do najcitlivejších miest.

Keď sme prileteli bližšie, nazrel som do duata. Tam tá scéna vyzerala ešte desivejšie. Démoni boli spojení červenými vláknami energie, ktorá tvorila jediného mohutného priehľadného hada. Obluda obkľučovala celú pyramídu. Na vrchole žiaril Thowt vo svojej prastarej podobe – obrovský muž v bielej suknici s hlavou ibisa, ktorý metá blesky energie po nepriateľoch.

Walt zahvízdal. „Ako to, že si smrteľníci takúto bitku nevšimnú?“

To som netušil, ale spomenul som si na správy o katastrofách z posledného obdobia. Mohutné búrky spôsobili záplavy na rieke Mississippi vrátane Memphisu, v dôsledku ktorých prišli stovky ľudí o domov. Mágovia možno vidia, čo sa v skutočnosti deje, ale normálni smrteľníci v meste si myslia, že je to len poriadna búrka.

„Pomôžem Thowtovi. Ty zostaň v loďke,“ prikázal som Waltovi.

„Nie,“ protestoval Walt. „Bastet vravela, že mám nasadiť mágiu len v nevyhnutných prípadoch, a toto je nevyhnutný prípad.“

Vedel som, že Sadie by ma zabila, keby som dopustil, aby sa Waltovi niečo stalo. Na druhej strane, z Waltovho tónu bolo jasné, že nehodlá ustúpiť. Keď chce, vie byť tvrdohlavý takmer rovnako ako moja sestra.

„Fajn,“ prikývol som. „Tak sa drž.“

Keby som sa bol dostal do takého boja pred rokom, bol by som sa schúlil do klbka a tváril sa, že tam nie som. Aj naša vianočná bitka na červenej pyramíde mi pripadala ako nič v porovnaní so strmhlavým útokom armády démonov bez akejkoľvek pomoci okrem jedného chorého chalana a trochu vyšinutého gryfa.

No za posledný rok sa toho zomlelo veľa. Toto bol skrátka len ďalší mizerný deň v živote Kanovcov.

Šiši sa s jačaním spustil z nočnej oblohy, prudko sa naklonil doprava a rútil sa po boku pyramídy. Menších démonov pritom rovno hltal a tých väčších sekal krídlami na kúsky ako cirkulárkou. Tých pár, ktorí prežili, prevalcovala naša loď.

Keď Šiši začal zase stúpať, s Waltom sme vyskočili a pokúsili sa udržať na hladkej stene pyramídy. Walt vyhodil amulet. Zablýskalo sa a objavila sa zlatá sfinga s levím telom a hlavou ženy. Po zážitku v dallaskom múzeu umenia sa mi po sfingách veľmi necnelo, ale táto bola našťastie na našej strane.

Walt jej skočil na chrbát a vrútil sa do bitky. Sfinga zavrčala, vrhla sa na jedného hadieho démona a roztrhala ho na kúsky. Ostatné obludy sa rozpŕchli. Nečudoval som sa im. Obrovský zlatý lev pôsobí dosť desivo sám osebe, ale s tou vrčiacou ženskou hlavou vyzeral ešte hrôzostrašnejšie. Mal kruté smaragdové oči, žiarivú egyptskú korunu a zubaté ústa s trochu prehnanou vrstvou rúžu.

Ja som si povolal z duata meč chopeš. Prizval som si silu Hora a obalil ma žiarivý biely obraz boha vojny. Čoskoro ma obklopil šesťmetrový prízrak so sokoľou hlavou.

Keď som spravil pár krokov dopredu, prízrak kopíroval moje pohyby. Mávol som mečom po najbližších démonoch a mohutná žiarivá čepeľ ich zrazila ako kolky. Dve obludy mali namiesto hláv fakt kolky, takže to celkom sedelo.

Paviány a ibisy pomaly postupovali v ústrety vlne démonov. Šiši lietal okolo pyramídy, chniapal po okrídlených démonoch a zrážal ich zo vzduchu loďou.

Thowt ďalej hádzal hieroglyfické granáty.

„Spuchnutý!“ vykríkol. Vzduchom preletel príslušný hieroglyf a v spŕške svetla narazil do hrude jedného démona. Ten sa okamžite nafúkol ako vodný balón a s jačaním sa skotúľal z pyramídy.

„Rozpleštený!“ Thowt zasiahol ďalšieho démona. Ten úbožiak sa zrútil a scvrkol na rohožku v podobe obludy.

„Hnačka!“ zakričal Thowt. Chudák démon zasiahnutý tým hieroglyfom ozelenel a prehol sa v páse.

Brodil som sa obludami, odstrkoval ich nabok a sekal ich na prach. Všetko šlo skvele, kým sa mi jeden okrídlený démon nevrhol na hruď ako kamikadze. Zaknísal som sa dozadu a prudko som sa zrútil na pyramídu, až som stratil sústredenie. Moje magické brnenie sa rozplynulo. Bol by som kĺzal z pyramídy až dolu, keby ma ten démon nebol schmatol za krk a nepodržal na mieste.

„Carter Kane,“ zasyčal, „ty si ale vytrvalý tupec.“

Spoznal som tú tvár – vyzerala ako mŕtvola z hodiny anatómie so svalmi a šľachami, ale bez kože. Oči bez viečok jej červeno horeli a vo vražednom úškľabku odhalila tesáky.

„To si ty,“ zachripel som.

„Áno,“ zachechtal sa démon a zovrel pazúry na mojom krku ešte viac. „Ja.“

Hrozná tvár – Sutechov pomocník z červenej pyramídy a tajný Apopov hovorca. Zabili sme ho v tieni Washingtonovho pamätníka, ale to zrejme nič neznamenalo. Teraz bol späť a, súdiac podľa chrapľavého hlasu a planúcich červených očí, bol stále posadnutý mojím najneobľúbenejším hadom.

Nepamätám si, že by vedel lietať, ale teraz mu z chrbta vyrážali kožovité netopierie krídla. Objal ma kuracími nohami a ruky mi zaboril do priedušnice. Dych mu smrdel ako zmes skvaseného džúsu a skunčej spŕšky.

„Veľakrát som ťa mohol zabiť,“ zachrčal ten démon, „ale zaujímaš ma, Carter.“

Pokúšal som sa ho odraziť, ale ruky mi oťaželi ako závažia. Sotva som udržal meč.

Zvuky bitky okolo nás sa stlmili. Nad hlavami nám preletel Šiši, no krídlami mával tak pomaly, že som zreteľne rozoznal každý pohyb. Pozvoľna vybuchol jeden hieroglyf, ako keď sa farba šíri vodou. Apop ma ťahal hlbšie do duata.

„Cítim tvoj zmätok,“ sipel démon. „Prečo sa púšťaš do tej beznádejnej bitky? Neuvedomuješ si, čo sa stane?“

Hlavou mi prebleskli obrazy.

Uvidel som krajinu s pohyblivými kopcami a ohnivými gejzírmi. Na sírovej oblohe krúžili okrídlení démoni, po kopcoch pobehovali duchovia mŕtvych, zúfalo kvílili a snažili sa zachytiť. Niečo ich však ťahalo jedným smerom – k temnej škvrne na obzore. Nech už to bolo čokoľvek, malo to gravitáciu ako čierna diera. Nasávalo to duchov a ohýbalo k sebe kopce a stĺpy ohňa. Dokonca aj démoni vo vzduchu sa tomu museli brániť.

V skalnom úkryte sa chúlila žiariaca biela ženská postava a pokúšala sa ukotviť proti tomu temnému prúdu. Chcelo sa mi plakať. Tá žena bola moja mama. Okolo nej lietali iní duchovia a bezmocne kvílili. Mama sa snažila a načahovala sa po nich, ale nedokázala ich zachrániť.

Potom sa scéna zmenila: Videl som egyptskú púšť na okraji Káhiry pod sálajúcim slnkom. Piesok odrazu vybuchol a z podsvetia sa vynoril obrovský červený had. Vyrazil k oblohe a nejako sa mu podarilo na jediný raz prehltnúť slnko. Svet náhle potemnel. Po dunách sa šíril mráz. V zemi sa objavili trhliny a začala sa rozpadávať. Celé okolie Káhiry sa prepadlo do hlbín. Z Nílu sa dvihol červený oceán chaosu, zničil mesto aj púšť, spláchol pyramídy, ktoré tam stáli celé tisícročia. Onedlho z nich nezostalo nič než víriace more pod čiernou oblohou bez hviezd.

„Nijakí bohovia ťa nezachránia, Carter,“ povedal Apop takmer ľútostivo. „Bolo to predurčené od počiatku vekov. Vzdaj sa mi a ja ušetrím teba aj tých, ktorých máš rád. Poplávaš morom chaosu, staneš sa pánom vlastného osudu.“

Zbadal som ostrov plávajúci vo vriacom mori – malú škvrnku zelenej zeme ako oázu. Moja rodina a ja by sme mohli byť na tom ostrove. Mohli by sme prežiť. Mohli by sme mať všetko, čo chceme, len čo by sme na to pomysleli. Smrť by nič neznamenala.

„Nežiadam nič okrem prejavu dobrej vôle,“ vyzýval ma Apop. „Daj mi Rea. Ja viem, že ho nenávidíš. Predstavuje všetko, čo je na vašom smrteľnom svete zlé. Stal sa senilným, mizerným, slabým a zbytočným. Odovzdaj mi ho a ja ťa ušetrím. Premýšľaj o tom, Carter Kane. Dostal si hádam od bohov rovnako poctivú ponuku?“

Vidiny sa rozplynuli. Civel na mňa démon Hrozná tvár, ale naraz sa jeho rysy skrivili od bolesti. Na čele mu zahorel ohnivý hieroglyf – symbol vysušenia – a démon sa rozpadol na prach.

Lapal som po dychu. Krk ma pálil, akoby som v ňom mal napchaté žeravé uhlíky.

Stál nado mnou Thowt a tváril sa zachmúrene a unavene. Oči mu vírili farbami ako kaleidoskopy, ako portály do iného sveta.

„Carter Kane.“ Podal mi ruku a pomohol mi vstať.

Všetci démoni razom zmizli. Walt stál navrchu pyramídy s paviánmi a ibismi, ktoré sa šplhali po zlatej sfinge, akoby to bolo zviera z kolotoča. Neďaleko sa vznášal Šiši a vyzeral napchatý a spokojný, že sa nakŕmil toľkými démonmi.

„Nemali ste sem chodiť,“ vyčítal nám Thowt. Oprášil si prach démonov z trička so znakom planúceho srdca a s nápisom HOUSE OF BLUES. „Bolo to veľmi nebezpečné, zvlášť pre Walta.“

„Rado sa stalo,“ zachripel som. „Zdalo sa nám, že potrebujete pomoc.“

„S tými démonmi?“ Thowt prezieravo mávol rukou. „Pred východom slnka budú naspäť. Celý minulý týždeň útočili každých šesť hodín. Dosť otravné.“

„Každých šesť hodín?“ Snažil som sa predstaviť si to. Ak Thowt odráža takú armádu niekoľkokrát denne celý týždeň… Nechápal som, ako môže mať takú silu, aj keď je boh.

„Kde sú ostatní bohovia?“ spýtal som sa. „Nemali by vám pomáhať?“

Thowt pokrčil nosom, akoby zacítil toho démona s hnačkou. „Možno by ste s Waltom mohli ísť dovnútra, keď ste už tu. Máme o čom hovoriť.“

Jedno sa musí Thowtovi uznať. Vie, ako vyzdobiť pyramídu.

Bývalé basketbalové ihrisko arény zachoval v pôvodnom stave, iste preto, aby tam mohli hrať paviány. (Paviány totiž basketbal zbožňujú.) Zo stropu stále visela svetelná tabuľa a na nej naskakovali rady hieroglyfov, ktoré v starej egyptčine oznamovali veci ako: DO TOHO! OBRANA! a THOWT 25 : DÉMONI 0.

Sedadlá na štadióne nahradili rady stupňovitých balkónov. Niektoré lemovali počítačové stanovištia vyzerajúce ako riadiace strediská protivzdušnej raketovej obrany. Na iných boli laboratórne stoly plné skúmaviek, Bunsenových kahanov, ampuliek s dymiacou hmotou, nádob s naloženými orgánmi a ešte čudnejších vecí. Najvyššie miesta zapĺňali papyrusové zvitky – knižnica veľká asi tak ako tá v prvom nome. A za ľavým košom sa týčila trojposchodová biela tabuľa popísaná rovnicami a hieroglyfmi.

Z nosníka viseli namiesto vlajok majstrovstiev a čísel bývalých hráčov čierne tapisérie s vyšitými zlatými zaklínadlami.

Na okraji ihriska sa rozprestierala Thowtova obývačka – voľne stojaca gurmánska kuchyňa, prepychová zbierka pohoviek a kresiel, hory kníh, koše lega a ďalších stavebníc, tucet televízorov s plochou obrazovkou, na ktorých bežali rozličné spravodajské programy a dokumenty, a malý les elektrických gitár a zosilňovačov – všetko, čo môže potrebovať roztržitý boh, aby mohol robiť dvadsať vecí naraz.

Thowtove paviány odviedli Šišiho do šatne, aby ho vyčesali a nechali odpočinúť. Podľa mňa sa báli, že zožerie ibisy, pretože pripomínali moriaky.

Thowt sa otočil k Waltovi a ku mne a skúmavo si nás premeral. „Potrebujete si oddýchnuť. Potom vám urobím niečo na večeru.“

„Nemáme čas,“ namietol som. „Musíme…“

„Carter Kane,“ oboril sa na mňa Thowt, „práve si bojoval s Apopom, dovolil si mu vyraziť z teba Hora, dal si sa vtiahnuť do duata a napoly zaškrtiť. Nebudeš použiteľný, kým sa trochu nevyspíš.“

Chcel som sa brániť, ale Thowt mi pritlačil ruku na čelo. Zaplavila ma únava.

„Odpočívaj,“ prikázal mi boh.

Zvalil som sa na najbližší gauč.

Neviem, ako dlho som spal, ale Walt vstal skôr. Keď som sa zobudil, bol už zabratý do rozhovoru s Thowtom.

„Nie,“ vravel mu boh, „to sa nikdy nestalo. A obávam sa, že už nemáš čas…“ Odmlčal sa, keď si všimol, že som sa posadil. „Á, dobre, Carter, si hore.“

„Čo mi ušlo?“

„Nič,“ odpovedal podozrivo rýchlo. „Poď sa najesť.“

Na jeho kuchynskom pulte bola čerstvo nakrájaná pečienka, rebierka, párky, kukuričný chlieb a veľký automat na ľadový čaj. Thowt mi kedysi povedal, že barbecue je druh mágie, a ja myslím, že mal pravdu. Pri vôni toho jedla som na chvíľu zabudol na problémy.

Zhltol som sendvič s pečeným mäsom a vypil dva poháre čaju. Walt obhrýzal rebierko, ale nezdalo sa mi, že je hladný.

Thowt sa medzitým chopil gitary Gibson. Zahral silový akord, až sa otriasla podlaha arény. Od posledného razu sa zlepšil. Fakt to znelo ako gitarový akord, nie ako mečanie týranej horskej kozy.

Mávol som kusom chleba okolo: „Vyzerá to tu dobre.“

Thowt sa zasmial. „Lepšie než to minulé bývanie, čo?“

Keď sme sa so Sadie prvý raz stretli s bohom múdrosti, bol zalezený v miestnom univerzitnom areáli. Preveril si nás tým, že nás poslal zdemolovať dom Elvisa Presleyho (to je na dlhé rozprávanie), ale teraz už sme našťastie mali podobné skúšky za sebou. Povaľovať sa pri ihrisku a jesť pečienku sa mi páčilo oveľa viac.

Potom som si spomenul na vízie, ktoré mi predviedol Hrozná tvár – moju mamu v nebezpečenstve; temnotu hltajúcu duše mŕtvych; svet, ktorý sa rozpúšťa v mori chaosu, až na jediný plávajúci ostrovček na vlnách. Pri tých spomienkach ma akosi prešla chuť.

„Takže…“ odstrčil som tanier, „… povedzte mi o tých útokoch démonov. A čo ste to hovorili Waltovi?“

Walt uprel oči na svoje napoly zjedené rebierko.

Thowt zahral molový kvintakord. „Kde začať? Tie útoky vypukli pred siedmimi dňami. Zostal som odrezaný od ostatných bohov. Myslím, že mi neprišli na pomoc, pretože majú podobné problémy. Rozdeľuj a panuj – tento základný vojenský princíp Apop chápe. A aj keby mi moji bratia mohli pomôcť… no, majú iné priority. Ako si možno spomínaš, nedávno sa vrátil Re.“

Thowt sa na mňa tvrdo pozrel, akoby som bol rovnica, ktorú nedokáže vyriešiť. „Slnečného boha treba na jeho nočnej ceste chrániť a to vyžaduje plno božských síl.“

Zvesil som plecia. Nepotreboval som ďalší dôvod, aby som sa cítil previnilo. No nezdalo sa mi od Thowta fér, že ma chce kritizovať. Keď sme plánovali priviesť slnečného boha naspäť, viac-menej nás podporil, ale po tých siedmich dňoch útokov možno zmenil názor.

„Nemôžete skrátka zmiznúť?“ spýtal som sa ho.

Thowt pokrútil hlavou. „Možno nevidíš hlbšie do duata, ale Apopova moc túto pyramídu úplne obkľúčila. Uviazol som v nej.“

Zdvihol som oči k stropu arény, ktorý mi naraz pripadal oveľa nižšie. „To znamená… že my sme tu uviazli tiež?“

Thowt nad tým len mávol rukou. „Vy by ste sa mali dostať naspäť. Hadova sieť je určená na to, aby chytila boha. Ty a Walt nie ste dosť veľkí ani dôležití na to, aby vás zadržala.“

Uvažoval som, či je to pravda, alebo či mi Apop dovolí prechádzať sa hore-dolu, aby som mu mohol vydať Rea. „Zaujímaš ma, Carter,“ povedal mi. „Vzdaj sa mi a ja ušetrím teba aj tých, ktorých máš rád.“

Zhlboka som sa nadýchol. „Lenže, Thowt, ak ste sám… teda, ako dlho to ešte vydržíte?“

Boh si oprášil laboratórny plášť plný čmáraníc v rozličných jazykoch. Z rukáva sa mu vznieslo slovo čas. Thowt ho chytil a zrazu sa díval na zlaté vreckové hodinky.

„Pozrime sa, vzhľadom na oslabenie obrany pyramídy a rýchlosť, akou sa spotrebúva moja sila, by som povedal, že vydržím deväť ďalších útokov alebo niečo vyše dvoch dní, čím sa dostaneme k svitaniu v deň rovnodennosti. Ha! To nemôže byť náhoda.“

„A potom?“ spýtal sa Walt.

„Potom bude pyramída dobytá a moji pomocníci po smrti. Vlastne myslím, že aj tak nastane súdny deň. Jesenná rovnodennosť je ideálny čas na Apopovo povstanie. Pravdepodobne ma uvrhne do priepasti alebo možno rozpráši moju podstatu po vesmíre v miliarde čiastočiek. Hm… fyzická stránka božej smrti.“ Vreckové hodinky sa premenili na pero. Napísal niečo na krk svojej gitary. „To by bola skvelá výskumná štúdia.“

„Thowt,“ vyzval ho Walt. „Povedzte Carterovi tak ako mne, prečo sa zameral práve na vás.“

„Myslel som, že to je jasné,“ pokrčil plecami Thowt. „Apop ma chce rozptýliť, aby som vám nemohol pomôcť. Veď preto ste prišli, nie? Aby ste sa dozvedeli viac o hadovom tieni.“

Na chvíľu som od prekvapenia stratil reč. „Odkiaľ to viete?“

„Ale choď.“ Thowt zahral riff Jimiho Hendrixa a odložil gitaru. „Som boh vedomostí. Vedel som, že skôr alebo neskôr dospeješ k záveru, že vaša jediná nádej na víťazstvo je tieňové zatratenie.“

„Tieňové zatratenie,“ zopakoval som. „To je naozajstné zaklínadlo s pravým menom? Môže to fungovať?“

„Teoreticky áno.“

„A vy ste nám to sám od seba nepovedali… Prečo?“

Thowt si odfrkol. „Vedomosť akejkoľvek hodnoty nemožno niekomu odovzdať len tak. Treba ju hľadať a zaslúžiť si ju. Teraz, keď si učiteľ, Carter, mal by si to chápať.“

Nevedel som, či ho mám uškrtiť, alebo objať. „Takže teda hľadám vedomosť a zaslúžim si ju. Ako porazím Apopa?“

„Som veľmi rád, že sa pýtaš!“ Thowt na mňa uprel rozžiarené pestré oči. „No, žiaľ, nemôžem ti to prezradiť.“

Pozrel som sa na Walta. „Chceš ho zabiť ty alebo môžem ja?“

„No tak, no tak,“ upokojoval nás Thowt. „Môžem vás trošku naviesť, ale budete si musieť dať dve a tri dohromady, ako sa hovorí.“

„Dve a dve,“ opravil som ho.

„Áno,“ prikývol. „Ste na správnej ceste. Šut sa dá využiť na zničenie boha, dokonca aj samotného Apopa. A áno, Apop má tieň ako každá citlivá bytosť, aj keď túto časť svojej duše dobre skrýva a chráni.“

„Kde je?“ spýtal som sa. „A ako ju využijeme?“

Thowt rozhodil rukami. „Na tú druhú otázku odpovedať nedokážem. A na tú prvú nesmiem.“

Walt odsunul svoj tanier. „Pokúšal som sa to z neho dostať, Carter. Na to, že je boh vedomostí, nám veľmi nepomáha.“

„No tak, Thowt,“ prehováral som ho. „Nemôžeme pre vás podniknúť zase nejakú výpravu? Napríklad ešte raz zničiť Elvisov dom?“

„To znie lákavo,“ usmial sa boh, „ale musíte pochopiť, že prezradiť smrteľníkom umiestnenie nesmrteľného tieňa – dokonca aj Apopovho – by bol ťažký zločin. Ostatní bohovia ma už aj tak považujú za zradcu. Za tie stovky rokov som ľudstvu odhalil plno tajomstiev: naučil som vás umeniu písať, oboznámil som vás s mágiou a založil som Dom života.“

„A preto vás mágovia stále uctievajú,“ prikývol som. „Tak nám pomôžte ešte raz.“

„Mám dať ľudstvu informáciu, ktorá by sa dala použiť na zničenie bohov?“ Thowt si vzdychol. „Chápete, prečo by moji bratia proti tomu protestovali?“

Zaťal som päste. Spomenul som si, ako sa mamin duch chúli pod útesom a snaží sa udržať na mieste. Tá temná sila musel byť Apopov tieň. Apop mi tú víziu ukázal, aby som prepadol zúfalstvu. Ako jeho sila rástla, rástol aj jeho tieň. Priťahoval duše mŕtvych a hltal ich.

Odhadoval som, že ten tieň sa skrýva niekde v duate, ale to mi veľmi nepomohlo. Bolo to ako hľadať ho niekde v Pacifiku. Duat je obrovský.

Prebodol som Thowta pohľadom. „A druhá možnosť je nepomôcť nám a nechať Apopa zničiť svet.“

„Presne tak,“ pripustil, „a preto s vami stále hovorím. Existuje cesta, ako ten tieň nájsť. Kedysi dávno, keď som bol mladý a naivný, spísal som knihu – takú sondážnu štúdiu – zvanú Thowtova kniha.“

„To sa ľahko pamätá,“ zamrmlal Walt.

„O to mi šlo!“ súhlasil Thowt. „V každom prípade, opisuje sa tam každá podoba a premena, ktorú môžu jednotliví bohovia nabrať, ich najtajnejšie úkryty – rozličné trápne podrobnosti.“

„A aj to, ako nájsť ich tiene?“ spýtal som sa.

„Bez komentára. Skrátka, nikdy som nepredpokladal, že tú knihu budú čítať aj ľudia, ale v staroveku mi ju ukradol jeden prefíkaný mág.“

„A kde je teraz?“ spýtal som sa. Potom som zdvihol ruky. „Moment… dovoľte mi hádať. Nemôžete nám to povedať.“

„Úprimne povedané, to neviem,“ priznal Thowt. „Ten prefíkaný mág knihu schoval. Našťastie zomrel skôr, ako ju mohol naplno využiť, ale aj tak ju nasadil na tvorbu množstva kúzel vrátane tieňového zatratenia. Spísal si svoje myšlienky do zvláštnej verzie Knihy prekonania Apopa.“

„Setne,“ prikývol som. „To je ten mág, o ktorom hovoríme.“

„Samozrejme. Jeho kúzlo bolo, pravdaže, len teoretické. Ani ja som to nikdy nevedel. A ako viete, všetky kópie jeho zvitku sú teraz zničené.“

„Čiže je to nanič,“ zamrmlal som, „slepá ulička.“

„To nie,“ pokrútil hlavou Thowt. „Môžete sa spýtať samotného Setneho. On napísal tú formulu. Schoval Thowtovu knihu, ktorá, hm, môže a nemusí opisovať, kde sa dá nájsť ten tieň. Keby chcel, možno by vám pomohol.“

„No nie je Setne už pár tisícročí po smrti?“

Thowt sa zaškľabil. „Áno. A to je len prvý problém.“

Thowt nám rozprával o Setnem, ktorý bol v starom Egypte zrejme dosť známy – ako Robin Hood, Merlin a Attila v jednom. Čím viac som o ňom vedel, tým menej som túžil stretnúť ho.

„Bol to patologický klamár,“ vykladal Thowt. „Lotor, zradca, zlodej a skvelý mág. S potešením kradol múdre knihy vrátane tej mojej. Bil sa s obludami, púšťal sa do duata, podroboval si bohov a vykrádal posvätné hrobky. Vytvoril kliatby, ktoré sa nedajú zrušiť, a objavoval tajomstvá, ktoré mali zostať pochované. Bol to vážne diabolský génius.“

Walt sa dotkol svojich amuletov. „To znie, skoro akoby ste ho obdivovali.“

Boh sa naňho zaškľabil. „No, to hľadanie vedomostí oceňujem, ale jeho metódy schvaľovať nemôžem. Nezastavil sa pred ničím, aby odhalil tajomstvá vesmíru. Chcel sa stať bohom, viete – nie okom boha –, teda plne kvalifikovaným nesmrteľníkom.“

„Čo je nemožné,“ tipoval som.

„Ťažké, ale nie nemožné,“ opravil ma Thowt. „Imhotep, prvý smrteľný mág – ten sa stal po smrti bohom.“ Thowt sa otočil k svojim počítačom. „To mi pripomína, že som Imhotepa nevidel celé tisícročia. Zaujímalo by ma, čo má za lubom. Možno by som si ho mal vygoogliť…“

„Thowt,“ napomenul ho Walt, „sústreďte sa.“

„Jasné. Setne teda vytvoril to kúzlo na zničenie akejkoľvek bytosti – dokonca aj boha. Nikdy by som nesúhlasil s tým, aby sa tá vedomosť dostala do rúk smrteľníka, ale hypoteticky povedané, keby ste potrebovali zaklínadlo na porazenie Apopa, možno by ste dokázali presvedčiť Setneho, aby vás ho naučil a doviedol vás k Apopovmu tieňu.“

„Lenže stále narážame na to, že Setne je po smrti,“ pripomenul som mu.

Walt sa vystrel. „Ak… nenavrhujete, aby sme našli jeho ducha v podsvetí. Lenže ak bol Setne zlý, neodsúdil ho Usir v Sieni súdov na to, aby mu Amemait zožrala srdce a on prestal existovať?“

„Za normálnych okolností by sa to bolo stalo,“ prisvedčil Thowt, „ale Setne je špeciálny prípad. Je dosť… presvedčivý. Dokonca aj pred súdom podsvetia dokázal, hm, zmanipulovať právny systém. Usir ho mnohokrát odsúdil na zabudnutie, ale Setnemu sa vždy podarilo trestu vyhnúť. Alebo dostal miernejší rozsudok, alebo priznal vinu a dosiahol dohodu, alebo skrátka utiekol. Podarilo sa mu prežiť – aspoň ako duchovi – celé tie veky.“

Thowt na mňa uprel svoje rozvírené oči. „No nedávno sa stal Usirom tvoj otec, Carter Kane. Ten tvrdo zasahuje proti odbojným duchom a pokúša sa zasa nastoliť v podsvetí maat. Po najbližšom západe slnka, približne o štrnásť hodín, má mať Setne nový proces. Postaví sa pred tvojho otca. A tentoraz…“

„Môj otec ho nepustí.“ Mal som pocit, akoby sa mi okolo krku zasa zvierali ruky démona.

Oco bol férový, ale prísny. Nezaujímali ho nijaké výhovorky. Za celé tie roky, čo sme spolu cestovali, mi neprešla ani košeľa nezastrčená do nohavíc. Ak bol Setne zlý, ako tvrdil Thowt, potom s ním oco nebude mať zľutovania. Hodí jeho srdce požieračke Amemait ako psiu sušienku.

Waltovi zažiarili oči od vzrušenia. Vyzeral živo ako už dávno nie. „Môžeme poprosiť tvojho otca,“ uvažoval. „Môžeme dať Setneho proces odložiť alebo požiadať o miernejší rozsudok výmenou za jeho pomoc. Zákony podsvetia to dovoľujú.“

Zamračil som sa. „Ako to, že toho toľko vieš o súde mŕtvych?“

Okamžite som oľutoval, že som to povedal. Došlo mi, že sa už asi pripravuje na chvíľu, keď bude v tej súdnej sieni stáť on sám. Možnože práve o tom predtým hovoril s Thowtom. „… obávam sa, že už nemáš čas,“ povedal mu boh.

„Prepáč,“ ospravedlnil som sa.

„To nič,“ mávol rukou Walt, „ale musíme sa o to pokúsiť. Ak tvojho oca presvedčíme, aby Setneho ušetril…“

Thowt sa zasmial. „To by bola zábava, nie? Setne by znova unikol, pretože jeho diabolské metódy sú to jediné, čo môže zachrániť svet.“

„To je fakt vtipné,“ uškrnul som sa. Sendvič mi akosi ležal v žalúdku. „Takže navrhujete, aby sme sa vybrali na ocov súd a pokúsili sa zachrániť ducha zlého, šialeného mága. Potom ho poprosíme, nech nás dovedie k Apopovmu tieňu a naučí nás, ako ho zničiť, a pritom mu budeme veriť, že neutečie, nezabije nás ani nás nezradí nepriateľovi.“

Thowt nadšene prikývol. „Museli by ste byť blázni. A ja rozhodne dúfam, že to ste.“

Zhlboka som sa nadýchol. „Asi som fakt blázon.“

„Výborne!“ potešil sa Thowt. „A ešte niečo, Carter. Budeš potrebovať Waltovu pomoc, ale veľmi rýchlo mu dochádza čas. Jeho jediná šanca…“

„Nechajte,“ vyštekol Walt, „poviem mu to sám.“

Než som sa stihol opýtať, čo mi chce povedať, ozval sa z amplióna nad našimi hlavami signál.

„Začína svitať,“ oznámil Thowt. „Vy dvaja radšej bežte, než sa vrátia démoni. Veľa šťastia! A v každom prípade odo mňa Setneho pozdravujte – teda, ak dovtedy prežijete.“

8.
Moja sestra kvetináč

Cesta naspäť nebola nijaká zábava.

S Waltom sme sa, drkotajúc zubami, držali lode. Magická hmla nadobudla farbu krvi. Prízračné hlasy naštvane šepkali, akoby sa rozhodli hýriť a drancovať nehmotný svet.

Šiši sa vynoril z duata skôr, než som čakal. Zistili sme, že sa nachádzame nad lodenicami v New Jersey a za našou loďou sa ťahá dym, lebo Šiši už vo vzduchu unavene poskakoval. V diaľke sa vo svetle vychádzajúcich lúčov zlato leskla silueta Manhattanu.

Počas jazdy sme s Waltom nehovorili – duat obvykle rozhovory utlmí –, ale teraz si ma rozpačito premeriaval.

„Mal by som ti vysvetliť pár vecí,“ začal.

Nehovorím, že som nebol zvedavý. Ako Waltova choroba postupovala, tváril sa čoraz tajnostkárskejšie. Uvažoval som, o čom sa zhováral s Thowtom.

No nič ma do toho nebolo. Keď Sadie na jar zistila moje tajné meno a mohla sa slobodne preberať mojimi najsúkromnejšími myšlienkami, začal som citlivo rešpektovať cudzie súkromie.

„Pozri, Walt, je to tvoja vec,“ namietol som. „Ak o tom nechceš hovoriť…“

„Lenže to nie je len moja osobná vec. Musíš vedieť, čo sa deje. Už… už tu dlho nebudem.“

Pozrel som dolu na prístav, na Sochu slobody, ktorú sme míňali. Celé mesiace som vedel, že Walt umiera, ale ani po takom dlhom čase som sa s tým nevedel zmieriť. Spomenul som si, čo povedal Apop v Dallaskom múzeu: Walt sa konca sveta nedožije.

„Si si istý?“ spýtal som sa. „Neexistuje nejaká cesta…“

„Anup si je istý,“ oznámil. „Mám čas najneskôr do zajtrajšieho večera.“

Netúžil som počuť ďalší nemožný termín. Do dnešného súmraku musíme zachrániť ducha diabolského mága. Do zajtrajšieho súmraku Walt zomrie. A pri ďalšom východe slnka, keď budeme mať šťastie, sa môžeme tešiť na súdny deň.

Nikdy som nemal rád, keď mi čokoľvek skrížilo plány. Len čo som mal pocit, že niečo nejde, väčšinou som sa snažil ešte viac, len z čírej tvrdohlavosti.

No v tej chvíli som mal pocit, že Apop sa dobre baví na môj účet.

„Ale čo, nehádžeš flintu do žita?“ akoby sa ma pýtal. „A čo teraz? Čo ak ti dáme pár nemožných úloh? Potom ju tam už hodíš?“

Zlosť vo mne rástla ako malý tvrdý uzol v bruchu. Kopol som do boku lode tak silno, že som si takmer zlomil nohu.

Walt zažmurkal: „Carter, to…“

„Nehovor, že to nič!“ vyštekol som. „Nejde o nič.“

Nehneval som sa naňho. Štvala ma tá nespravodlivosť jeho hlúpeho prekliatia a to, že stále sklamávam ľudí, ktorí sú odo mňa závislí. Moji rodičia zomreli, aby dali mne a Sadie šancu zachrániť svet, a my sme to už takmer spackali. V Dallase zomreli desiatky vynikajúcich mágov, pretože sa mi pokúsili pomôcť, a teraz máme prísť ešte aj o Walta.

Jasné, Sadie na ňom záležalo, ale ja som sa naňho spoliehal tiež. Walt bol v brooklynskom dome mojím neoficiálnym zástupcom. Ostatné decká ho počúvali na slovo. Dokázal ich upokojiť v každej kríze, mal rozhodujúci hlas v každej debate. Mohol som mu zveriť akékoľvek tajomstvo – dokonca aj to okolo výroby Apopovej sošky na zatratenie, čo som nemohol povedať ani strýkovi. Keby Walt zomrel…

„To nedopustím,“ zahučal som. „Ja to odmietam.“

Hlavou mi vírili divoké myšlienky: možnože Anup Waltovi klamal o jeho nastávajúcej smrti, aby ho oddelil od Sadie. (No jasné, je to nepravdepodobné, lebo Sadie nie je zas až taká výhra.)

[Áno, Sadie, počula si dobre. Len som skúšal, či dávaš pozor.]

Možnože to Walt predsa len zvládne. Veď plno ľudí zázračne prežíva rakovinu, tak prečo by nemohli aj staroveké kliatby? Možno by sme ho mohli uviesť do magického spánku ako Iskandar Ziu, kým sa nenájde liečba. Jasné, jeho rodina po tej liečbe márne pátra celé stáročia a Jas, naša najlepšia liečiteľka, vyskúšala všetko, no bez výsledku. Ale možno sme niečo prehliadli.

„Carter,“ ozval sa Walt. „Necháš ma dohovoriť? Musíme si spraviť plán.“

„Ako môžeš byť taký pokojný?“ rozčuľoval som sa.

Walt sa dotkol svojho náhrdelníka šen – kópie toho, ktorý dal Sadie. „Ja viem o svojom prekliatí už roky. Nedám sa ním zastaviť, spravím, čo treba. V každom prípade vám pomôžem poraziť Apopa.“

„Ako?“ spýtal som sa. „Práve si mi povedal…“

„Anup dostal taký nápad,“ nadhodil Walt. „Pomohol mi porozumieť mojim schopnostiam.“

„Chceš povedať…“ pozrel som sa na Waltove ruky. Párkrát som ho videl, ako premieňa veci na popol len tým, že sa ich dotkne, rovnako ako to spravil so sfingou v Dallase. Tá sila nevychádzala z nijakého čarovného predmetu. Nikto z nás to nechápal, a ako Waltova choroba postupovala, dokázal to ovládať čoraz menej, takže si človek rozmyslel, či si s ním tľapne na úspech.

Walt vystrel prsty. „Anup si myslí, že chápe, prečo mám tú schopnosť. A je toho viac. Podľa neho existuje cesta, ako mi predĺžiť život.“

Tá správa ma tak potešila, že som sa roztrasene zasmial. „Prečo si to nepovedal? On ťa dokáže vyliečiť?“

„Nie,“ pokrútil hlavou Walt, „vyliečiť nie. A je to riziko. Nikdy predtým sa to nepodarilo.“

„Takže o tom si hovoril s Thowtom?“

Walt prikývol. „Aj keby ten Anupov plán vyšiel, môže to mať… vedľajšie účinky. Možno sa ti to nebude páčiť,“ stlmil hlas, „a ani Sadie.“

Nanešťastie som si to dokázal živo predstaviť. V duchu som videl Walta, ako sa mení na nejaké nemŕtve stvorenie – scvrknutú múmiu, prízračnú ba alebo znetvoreného démona. Egyptská mágia môže mať dosť extrémne vedľajšie účinky.

Snažil som sa nedať najavo, na čo myslím. „Chceme, aby si žil. Pre Sadie sa netráp.“

Z Waltovho pohľadu som usúdil, že pre Sadie sa, naopak, trápi až-až. Vážne, čo na tej mojej sestre vidí?

[Prestaň, Sadie. Len hovorím, čo si myslím.]

Walt roztiahol prsty. Možno som si to len predstavoval, ale mal som pocit, že vidím, ako mu z rúk stúpajú pramienky sivého dymu, akoby stačilo len rozprávať o tej čudnej sile a ona sa zobudí.

„Zatiaľ sa nerozhodnem,“ povedal Walt. „Až do posledného dychu nie. Musím sa najskôr rozprávať so Sadie, vysvetliť jej…“

Položil ruku na kraj lode a to bola chyba. Spletené tŕstie pod jeho dotykom zosivelo.

„Walt, prestaň!“ zajačal som.

Odtiahol ruku, ale bolo neskoro. Loď sa rozpadla na popol.

Priskočili sme k lanám. Tie sa našťastie nerozsypali – možno preto, že Walt si už dával väčší pozor. Šiši zapišťal, keď zistil, že loď zmizla. Walt a ja sme naraz viseli pod jeho bruchom, z celej sily sa držali lán a narážali do seba, zatiaľ čo sme sa rútili na mrakodrapy Manhattanu.

„Walt!“ vykríkol som cez vietor. „Fakt by si mal byť opatrnejší!“

„Prepáč,“ zahučal.

Ruky ma čertovsky boleli, ale nejako sa nám podarilo dostať sa do brooklynského domu, nezrútiť sa a nezabiť. Šiši nás zložil na streche, kde už čakala Bastet s otvorenými ústami.

„Prečo visíte na lanách?“ chcela vedieť.

„Pretože nás to baví,“ zavrčal som. „Čo je nové?“

Za komínmi zašvitoril nejaký slabý hlások: „Ha-lóóó!“

Vykukol spoza nich prastarý boh slnka Re. Venoval nám bezzubý úsmev, krivkal po streche a mrmlal: „Whippety, whippety. Cukrík, cukrík, cukrík!“ Siahol si do záhybu bedrového rúška a ako konfety rozhodil do vzduchu odrobinky – áno, vyzeralo to rovnako nechutne, ako to znie.

Bastet napla ruky, až jej do dlaní vykĺzli nože. Zrejme to bol len podvedomý reflex, ale vyzeralo to, akoby tými nožmi chcela niekoho podrezať – kohokoľvek. Vzápätí ich neochotne zasunula naspäť do rukáva.

„Čo je nové?“ zopakovala moju otázku. „Keďže tvoj strýko Amos ma požiadal o láskavosť, robím pestúnku a dole na teba čaká Sadin vešebt. Ideme?“

Rozprávanie o Sadie a jej vešebtovi by vystačilo na samostatnú nahrávku.

Moja sestra nemá talent na tvorbu čarovných sôch, ale to jej nebráni v tom, aby sa o ňu pokúšala. Vzala si do hlavy, že dokáže stvoriť dokonalého vešebta, ktorý sa stane jej avatarom, bude hovoriť jej hlasom a vykonávať všetky povinnosti ako robot na diaľkové ovládanie. Všetky Sadine predošlé pokusy vybuchli alebo nefungovali a ohrozovali Chufua aj našich učňov. Minulý týždeň vyrobila magickú termosku s vypuklými očami, ktorá sa vznášala po izbe, jačala „Vyhubiť! Vyhubiť!“ a vzápätí ma tresla do hlavy.

Sadin najnovší vešebt bola Sadie mladšia – záhradníkova nočná mora.

Moja sestrička, ktorá nie je nijaká veľká umelkyňa, stvorila čosi vzdialene pripomínajúce ľudskú bytosť z červených hlinených kvetináčov, ktoré spojila kúzlami, povrazom a lepiacou páskou. Tvár jej namaľovala čiernou fixkou na prevrátený kvetináč.

„No konečne!“ Na tú záhradnú kreatúru sme s Waltom natrafili v mojej izbe. Ústa sa jej nepohybovali, ale spod tej tváre vychádzal Sadin hlas, akoby sa vo vešebtovi skrývala ona sama. Tá predstava ma pobavila.

„Prestaň sa uškŕňať!“ okríkla ma. „Ja ťa vidím, Carter. Jéj… hm, ahoj, Walt.“

Jedna mohutná ruka toho kvetináčového monštra sa so škripotom zdvihla a pokúsila sa upraviť si neexistujúce vlasy. Musím Sadie uznať, že pred chalanmi o seba dbá, aj keď je len z kvetináčov a lepiacej pásky.

Vymenili sme si historky. Sadie nám porozprávala o nadchádzajúcom útoku na prvý nom, ku ktorému má prísť pri východe slnka v deň rovnodennosti, a o spojení síl Sarah Jacobiovej a Apopa. Úžasné novinky. Skrátka paráda.

Ja som zase Sadie opísal našu návštevu u Thowta. Povedal som jej o víziách, ktoré mi ukázal Apop, o maminej neistej situácii v duate (pri tom sa kvetináče otriasli) a o konci sveta (ten ich podľa všetkého vôbec neprekvapil). Neprezradil som jej, že som dostal od Apopa ponuku, že ma ušetrí, ak obetujem Rea. Nechcelo sa mi o tom hovoriť, keď Re priamo za dverami vyspevoval pesničky o cukríkoch. No povedal som jej o zlom duchovi Setneho, ktorého proces sa začne za súmraku v Sieni súdov.

„Krstný otec Vinnie,“ prikývla Sadie.

„Prosím?“ nechápal som.

„Tá tvár, ktorá so mnou hovorila v dallaskom múzeu,“ vysvetlila, „to bol určite Setne osobne. Varoval ma, že budeme potrebovať jeho pomoc, aby sme pochopili kúzlo tieňového zatratenia. Povedal, že budeme musieť ‚potiahnuť za nitky‘ a oslobodiť ho do dnešného západu slnka. Musíme oca presvedčiť, aby ho pustil.“

„Nespomínal som ti, že podľa Thowta je to šialený vrah?“

Kvetináčové monštrum zamľaskalo. „Carter, to zvládneme. Kamarátiť sa so šialencami, to nám ide.“ Otočilo kvetináčovú hlavu k Waltovi: „Ideš aj ty, dúfam.“

Sadin hlas znel trochu vyčítavo, akoby ju stále žralo, že Walt sa nezúčastnil na tej školskej zábave a masovom omdlievaní.

„Pôjdem,“ sľúbil. „Cítim sa dobre.“

Vrhol na mňa varovný pohľad, ale nehodlal som mu odporovať. Nech už s Anupom plánovali čokoľvek, rozhodol som sa počkať, až to Sadie vysvetlí sám. Zapliesť sa do celej tej drámy so Sadie, s Waltom a Anupom ma lákalo asi rovnako ako skočiť do kuchynského mlynčeka na mäso.

„Dobre,“ prikývla Sadie. „Zídeme sa v Sieni súdov dnes večer pred súmrakom. Tak by sme mali získať čas na dokončenie.“

„Na dokončenie?“ spýtal som sa. „A koho označuješ ako ,my‘?“

Je ťažké dešifrovať výraz usmievajúceho sa kvetináča, ale Sadino váhanie mi prezradilo dosť. „Ty už nie si v prvom nome,“ uhádol som. „Čo robíš?“

„Malá odbočka,“ oznámila mi Sadie. „Zašla som za Besom.“

Zamračil som sa. Sadie chodila za Besom do opatrovateľského ústavu takmer každý týždeň, čo bolo v poriadku, ale prečo sa tam vybrala akurát teraz? „Hm, nezabudla si, že sa ponáhľame?“

„Je to nutné,“ tvrdila. „Dostala som nápad, ktorý by nám mohol pomôcť s naším tieňovým projektom. Neboj sa. Je so mnou Zia.“

„Zia?“ spozornel som. Keby som bol kvetináč, bol by som si skontroloval vlasy. „Preto dnes stráži Rea Bastet? A prečo vlastne ste šli so Ziou…“

„Neboj sa,“ upokojovala ma Sadie. „Ja sa o ňu postarám. A nie, Carter, nehovorila o tebe. Netuším, čo si o tebe myslí.“

„Čože?“ Najradšej by som bol Sadie mladšej vrazil jednu do hlinenej tváre. „Ja som nič také nepovedal!“

„Len pokoj,“ napomenula ma. „Podľa mňa je Zii fuk, čo máš na sebe. Nie je to rande. Len si tentoraz, prosím ťa, vyčisti zuby.“

„Ja ťa zabijem!“ zavrčal som.

„Aj ja ťa mám rada, braček. Vďaka!“

Kvetináčový výtvor sa rozbil na kúsky a zostala po ňom len kopa črepov a červená hlinená tvár, ktorá sa na mňa škľabila zo zeme.

Pred mojou izbou sme sa s Waltom stretli s Bastet. Opreli sme sa o zábradlie nad obývačkou, zatiaľ čo Re poskakoval po galérii a vyspevoval detské pesničky v starej egyptčine.

Dolu sa naši učni pripravovali na školský deň. Julian sa s párkom v ústach prehraboval v batohu. Felix a Sean sa dohadovali, kto komu ukradol učebnicu matematiky. Malá Shelby naháňala ostatných drobcov s hrsťou farbičiek, ktoré chrlili dúhové iskry.

Nikdy som nemal veľkú rodinu, ale v brooklynskom dome som si pripadal, akoby som mal plno bratov a sestier. Až na ten blázinec som si to užíval… čo mi moje rozhodnutie ešte sťažovalo.

Predostrel som Bastet náš plán navštíviť Sieň súdov.

„To sa mi nepáči,“ zamračila sa.

Waltovi sa podarilo zasmiať. „Máš nejaký plán, ktorý by sa ti páčil viac?“

Naklonila hlavu. „Ak to berieš takto, nuž nie… Nemám rada plány. Som mačka. No aj tak, ak je pravda len polovica z toho, čo som počula o Setnem…“

„Ja viem,“ prikývol som, „ale inú možnosť nemáme.“

Pokrčila nosom. „Naozaj nechceš, aby som šla aj ja? Možno by som prehovorila Nut alebo Šua, aby postrážili Rea…“

„Nie,“ odmietol som jej ponuku. „Amos bude potrebovať pomoc v prvom nome. Nemá ľudí na to, aby odrazil útok vzbúrencov a navyše aj Apopa.“

Bastet prikývla. „Ja do prvého nomu nesmiem ani vkročiť, ale môžem strážiť vonku. Ak sa Apop ukáže, pustím sa doňho a zdržím ho.“

„Lenže on bude v plnej sile,“ varoval ju Walt. „Silnie z hodiny na hodinu.“

Vzdorovito zdvihla bradu. „Už som s ním bojovala, Walt Stone. Poznám ho lepšie než ktokoľvek iný. Okrem toho to dlhujem Carterovej rodine. A vládcovi Reovi.“

„Či-či!“ Re sa objavil za nami, potľapkal Bastet po hlave a zase odskákal. „Mňau, mňau, mňau!“

Keď som ho videl, ako poskakuje okolo, mal som sto chutí zúfalo zarevať a niečo po niekom hodiť. Riskovali sme všetko, aby sme oživili starého boha slnka, lebo sme si mysleli, že v ňom získame božského faraóna, ktorý dokáže čeliť Apopovi, no namiesto toho sme si uviazali na krk vráskavého holohlavého trola v bedrovom rúšku.

„Daj mi Rea,“ žiadal ma Apop. „Ja viem, že ho nenávidíš.“

Snažil som sa vytĺcť si to z hlavy, ale nedokázal som sa zbaviť tej vidiny ostrovčeka v mori chaosu – bezpečného súkromného raja pre ľudí, ktorých mám rád. Vedel som, že je to podfuk. Apop by nám také niečo nikdy nedoprial. No chápal som, že niečím podobným si získal Sarah Jacobiovú a Kwaia.

Okrem toho Apop vedel udrieť na správnu strunu. Fakt som Rea za to, že je taký slabý, nenávidel. Hor so mnou súhlasil.

Nepotrebujeme toho starého blázna, ozval sa mi v hlave hlas vojnového boha. Netvrdím, že by si ho mal prenechať Apopovi, ale je nanič. Mali by sme ho niekam odpratať a spoločne obsadiť trón.

Znelo to veľmi lákavo – také jednoduché riešenie.

No nie. Ak Apop chce, aby som sa Rea vzdal, musí preňho mať nejakú cenu. Slnečný boh má stále dajakú úlohu. Len musím prísť na to akú.

„Carter?“ zamračila sa Bastet. „Ja viem, že si o mňa robíš starosti, ale tvoji rodičia ma zachránili z priepasti z nejakého dôvodu. Tvoja matka predvídala, že pomôžem v tej rozhodujúcej bitke. Budem s Apopom bojovať na život a na smrť, ak bude treba. Cezo mňa neprejde.“

Zaváhal som. Bastet pre nás spravila veľmi veľa už aj tak. Vyhrala zničujúci zápas s krokodílím bohom Sobekom. Prehovorila svojho kamaráta Besa, aby nám pomohol, a potom sa musela prizerať tomu, ako sa z neho stala bezduchá troska. Pomohla nám vrátiť do sveta starého vládcu Rea, a teraz mu musí robiť pestúnku. Nechcel som ju žiadať, aby znova čelila Apopovi, ale mala pravdu. Poznala nepriateľa lepšie než ktokoľvek iný – hádam okrem Rea, keď ešte býval pri zmysloch.

„Dobre,“ vzdal som sa. „No Amos bude potrebovať väčšiu pomoc, než mu môžeš poskytnúť ty, Bastet. Bude potrebovať aj mágov.“

Walt sa zamračil: „Akých? Po tom nešťastí v Dallase nám veľa priateľov nezostalo. Môžeme kontaktovať Sao Paulo a Vancouver – tie stále stoja na našej strane –, ale nemôžu poslať veľa ľudí. Majú plno roboty s obranou vlastných nomov.“

Pokrútil som hlavou. „Amos potrebuje mágov, ktorí poznajú cestu bohov. Potrebuje nás. Nás všetkých.“

Walt sa nad tým zamyslel. „Chceš povedať, že máme opustiť brooklynský dom?“

Drobci pod nami nadšene jačali, lebo Shelby sa ich pokúšala označkovať iskriacimi pastelkami. Chufu sedel na kozubovej rímse, napchával sa piškótami a sledoval, ako desaťročný Tucker odráža basketbalovú loptu od Thowtovej sochy. Jas prikladala Alysse na čelo obklad. (Asi ju napadla Sadina brutálna termoska, ktorá stále voľne poletovala okolo.) Uprostred toho všetkého Cleo na pohovke čítala nejakú knihu.

Brooklynský dom bol pre niektorých z nich prvým skutočným domovom. Sľúbili sme, že ich udržíme v bezpečí a naučíme používať ich sily. A teraz som sa chystal poslať ich bez ukončeného výcviku do najnebezpečnejšej bitky všetkých čias.

„Carter,“ varovala ma Bastet, „oni nie sú pripravení.“

„Musia byť,“ namietol som. „Ak prvý nom padne, je po všetkom. Apop na nás zaútočí v Egypte, pri zdroji našej moci. Musíme tam ísť spoločne s hlavným lektorom.“

„Posledná bitka.“ Walt sa smutne pozrel na obývačku pod nami. Možno uvažoval, či zomrie skôr, než tá bitka vypukne. „Nemali by sme to oznámiť ostatným?“

„Ešte nie,“ povedal som. „Vzbúrenci nezaútočia na prvý nom skôr než zajtra. Nech si decká užijú posledný deň v škole. Bastet, až sa poobede vrátia, odveď ich do Egypta. Nasaď Šišiho, použi všetku mágiu, ktorú budeš potrebovať. Ak všetko v podsvetí pôjde dobre, pridáme sa k vám so Sadie pred tým útokom.“

„Ak pôjde všetko dobre,“ sucho zopakovala Bastet. „Hm, to sa stáva často.“

Obzrela sa za slnečným bohom, ktorý sa pokúšal zjesť kľučku na dverách do Sadinej izby. „A čo Re?“ spýtala sa. „Ak má Apop zaútočiť do dvoch dní…“

„Re musí ďalej podnikať svoju nočnú cestu,“ pokrútil som hlavou. „To patrí k maatu. To nemôžeme narušiť. No ráno v deň rovnodennosti musí byť v Egypte. Musí sa postaviť proti Apopovi.“

„V tomto stave?“ ukázala Bastet na starého boha. „S tou handrou na zadku?“

„Ja viem,“ pripustil som, „znie to šialene. No Apop si stále myslí, že Re predstavuje hrozbu. Možnože až sa Re postaví proti Apopovi v bitke, spomenie si, kto je. Možno sa vďaka tej výzve stane… tým, čím býval.“

Walt a Bastet neodpovedali. Z výrazu ich tvárí som pochopil, že tomu neveria. Ani ja sám som tomu neveril. Re obhrýzal Sadinu kľučku s vražedným odhodlaním, ale proti vládcovi chaosu nemal šancu.

Napriek tomu mi pripadalo dobré mať nejaký plán postupu. Bolo to oveľa lepšie, než nič nerobiť a prepadať zúfalstvu.

„Dnešok využi na organizovanie,“ poradil som Bastet. „Vezmi ďalšie cenné zvitky, amulety, zbrane – všetko, čo sa môže hodiť na obranu prvého nomu. Daj vedieť Amosovi, že dorazíte. Walt a ja sa vyberieme do podsvetia a zídeme sa tam so Sadie. A s tebou sa uvidíme v Káhire.“

Bastet našpúlila pery. „Dobre, Carter. No daj si na Setneho pozor. Aj keď si myslíš, že je zlý, je ešte desaťkrát horší.“

„Počuj, porazili sme samotného boha zla,“ pripomenul som jej.

Bastet pokrútila hlavou. „Sutech je boh. Ten sa nemení. Aj u boha chaosu môžeš predvídať, ako sa zachová. No Setne… ten má silu a navyše aj ľudskú nepredvídateľnosť. Prisahaj, že mu neuveríš..“

„Pokojne,“ prikývol som. „Sľubujem.“

Walt si založil ruky. „Ako sa teda dostaneme do podsvetia? Na portály sa spoliehať nemôžeme, Šišiho nechávame tu a loď je zničená…“

„Použijeme inú loď,“ oznámil som a snažil som sa veriť, že je to dobrý nápad. „Chcem privolať starého známeho.“

9.
Zia zarazí lávovú bitku

Stala sa zo mňa odborníčka na návštevy opatrovateľského ústavu pre bohov – čo je smutná bilancia môjho života.

Keď sme sa tam s Carterom dostali prvý raz, plavili sme sa po Rieke noci, vrhli sa do ohnivého vodopádu a takmer zomreli v lávovom jazere. Odvtedy som zistila, že môžem skrátka zavolať Eset, aby ma tam odniesla, pretože ona dokáže otvárať dvere do mnohých miest v duate, ale medzi nami – dohadovať sa s Eset je takmer rovnako otravné ako plávať v ohnivej rieke.

Po mojom vešebtovskom rozhovore s Carterom som stála so Ziou na vápencovom útese nad Nílom. V Egypte bolo už poludnie. Prekonať portálovú pásmovú chorobu mi trvalo dlhšie, ako som čakala. Prezliekla som sa do praktickejšieho oblečenia, zhltla som rýchly obed a absolvovala ďalší strategický rozhovor s Amosom hlboko v Sieni vekov. Potom sme so Ziou vyšli naspäť na povrch. Nachádzali sme sa pred rozpadnutou Esetinou svätyňou pri rieke južne od Káhiry. Bolo to dobré miesto na povolanie bohyne, ale nemali sme na to veľa času.

Zia mala na sebe stále svoj bojový úbor – maskáčové nohavice a olivové tričko. Na chrbte jej visela palica a pri opasku sa jej hojdala palička. Prehrabávala sa v batohu a naposledy kontrolovala svoje zásoby.

„Čo vravel Carter?“ spýtala sa.

[Presne tak, milý braček. Než som ťa kontaktovala, poodstúpila som od nej, takže Zia nič z tých vtipných poznámok nepočula. Až taká zlá nie som.]

Povedala som jej, čo sme preberali, ale nemohla som sa prinútiť rozprávať o tom, že maminej duši hrozí nebezpečenstvo. Jasné, vedela som o tom probléme už od rozhovoru s Anupom, ale vedomie, že mamin duch sa chúli pod útesom niekde v duate a odoláva gravitačnej sile hadovho tieňa – no, táto informácia mi uviazla v hrudi ako guľka. Bála som sa, že keby som sa jej pokúsila dotknúť, prenikla by mi do srdca a zabila by ma.

Vysvetlila som Zii tú záležitosť s ničomným duchom krstného otca Vinnieho a ako si chceme vyžiadať jeho pomoc.

Zia zdesene vyhŕkla: „Setne? Ten Setne? Uvedomuje si Carter…“

„Jasné.“

„A navrhol to Thowt?“

„Jasné.“

„A ty s tým súhlasíš?“

„Jasné.“

Pozrela dolu k Nílu. Možno myslela na svoju rodnú dedinu, ktorá stávala na brehoch rieky, než ju zničili Apopove sily. Možno si predstavovala, ako sa celá jej rodná krajina rúti do mora chaosu.

Čakala som, že náš plán vyhlási za šialený. Tipovala som, že sa na mňa vykašle a vráti sa naspäť do prvého nomu. No už si asi na Kanovu rodinu zvykla – chúďa dievča – a vedela, že všetky naše plány sú šialené.

„Fajn,“ pokývala hlavou. „Ako sa dostaneme do toho… opatrovateľského ústavu pre bohov?“

„Moment.“ Zavrela som oči a sústredila som sa.

Haló, Eset! pomyslela som si. Je tam niekto?

Zdravím ťa, Sadie, okamžite odpovedala bohyňa.

V duchu sa mi zjavila ako panovníčka s tmavými zapletenými vlasmi. Mala na sebe pavučinkové biele šaty. Dúhové krídla sa jej leskli ako slnko prebleskujúce čistou vodou.

Najradšej by som jej jednu vrazila.

Ale, ale, pustila som sa do nej, nie je to moja dobrá priateľka, ktorá rozhoduje, s kým môžem a s kým nesmiem chodiť?

Mala tú drzosť, že sa zatvárila prekvapene: Hovoríš o Anupovi?

Uhádli ste na prvý pokus! Mala som sa na to vykašlať, pretože som potrebovala jej pomoc. No keď som ju videla celú žiarivú a majestátnu, rozčúlila som sa viac než predtým. Ako ste sa opovážili, ha? Za mojím chrbtom ste sa dohovorili, aby ste odo ma udržali Anupa čo najďalej. Čo je vás do toho?

Eset napočudovanie krotila svoj temperament. Sadie, sú veci, ktorým nerozumieš. Existujú isté pravidlá.

Pravidlá? vybuchla som. Svet sa má skončiť, a vy sa staráte o to, ktorí chalani sú pre mňa spoločensky vhodní?

Eset spojila prsty pred sebou. Tie dve veci majú spoločného viac, ako si myslíš. Tradície maatu sa musia dodržiavať, inak chaos vyhrá. Nesmrteľní a smrteľníci môžu prichádzať do kontaktu len určitým obmedzeným spôsobom. Okrem toho, nemôžeš sa zbytočne rozptyľovať. Preukazujem ti tým láskavosť.

Láskavosť! vyprskla som. Ak mi chcete naozaj spraviť láskavosť, potrebujeme sa dostať do štvrtého domu noci – do Domu odpočinku, Slnečného domova alebo ako to nazvete vy. A potom môžete zmiznúť z môjho súkromného života!

Možno to odo mňa bolo sprosté, ale Eset prekročila hranicu. Okrem toho, prečo by som sa mala správať slušne k bohyni, ktorá si už vyárendovala miesto v mojej hlave? Eset by ma mala poznať dobre!

Bohyňa vzdychla. Sadie, blízkosť bohov je nebezpečná. Musí sa usmerňovať s najvyššou opatrnosťou, to predsa vieš. Tvoj strýko stále bojuje s následkami tej skúsenosti so Sutechom. Dokonca aj tvoja kamarátka Zia tým trpí.

Ako to myslíte? spýtala som sa.

Keď sa spojíš so mnou, pochopíš to, sľubovala mi Eset. Tvoja myseľ bude čistá. Je najvyšší čas, aby sme sa znovu dali dohromady a spojili svoje sily.

A bolo to tu: zase to vydieranie. Vždy, keď som Eset privolala, pokúšala sa ma presvedčiť, aby som sa s ňou zlúčila ako predtým – smrteľník a boh v jednom tele vykonávajúci jedinú vôľu. Zakaždým som to odmietla.

Takže, trúfla som si jej odporovať, blízkosť bohov je nebezpečná, ale vy sa nemôžete dočkať, až so mnou zase spojíte sily. Som rada, že vám ide o moju bezpečnosť.

Eset prižmúrila oči. Naša situácia je iná, Sadie. Ty moju silu potrebuješ.

Odrazu ma to začalo lákať. Mať na povel plnú silu bohyne bola paráda. Ako oko Eset som sa cítila sebavedomá, nezadržateľná, úplne nebojácna. Človek by si na takú silu zvykol – a práve v tom spočíval problém. Eset bola možno dobrá priateľka, ale jej plány vždy neprospievali smrteľnému svetu – ani Sadie Kanovej. Viedla ju oddanosť jej synovi Horovi. Spravila by čokoľvek, aby ho videla sedieť na tróne bohov. Bola ctižiadostivá, pomstychtivá, bažila po moci a závidela každému, kto by mohol mať viac mágie než ona.

Vyhlasovala, že moja myseľ bude jasnejšia, keď ju do nej vpustím. V skutočnosti tým myslela, že začnem vidieť veci ako ona. Ťažšie by sa mi oddeľovali moje myšlienky od tých jej. Možno by som dokonca uverila, že má pravdu, keď ma s Anupom drží od seba. (Strašná predstava.)

No s tým spojením síl mala nanešťastie pravdu. Skôr alebo neskôr to budeme musieť spraviť. Neexistoval iný spôsob, ako získať silu na odpor proti Apopovi.

Lenže ešte nenastal pravý čas. Chcela som zostať Sadie Kanovou, ako najdlhšie to pôjde – len svojím vlastným úchvatným ja bez nejakej božskej príživníčky.

Vydržte, sľúbila som Eset, momentálne mám prácu. Musím si byť istá, že moje rozhodnutia sú naozaj moje. A teraz k tej bráne do Domu odpočinku…

Eset sa vedela tváriť ublížene a odmietavo zároveň. Musela byť hrozná matka. Takmer som Hora ľutovala.

Sadie Kanová, spustila, si moja obľúbená smrteľníčka, môj vyvolený mág, a napriek tomu mi neveríš.

Neobťažovala som sa jej protirečiť. Eset vedela, ako to cítim.

Bohyňa rezignovane rozhodila rukami. Dobre, ale cesta bohov je jediné riešenie. Pre všetkých Kanovcov a pre tamtú tiež, ukázala Ziiným smerom. Budeš jej musieť radiť, Sadie. Musí sa tú cestu naučiť rýchlo.

Ako to myslíte? spýtala som sa jej znova. Fakt by som uvítala, keby prestala hovoriť v hádankách. Bohovia ma tým hrozne otravujú.

Zia bola oveľa skúsenejší mág než ja. Netušila som, ako by som jej mohla radiť. Okrem toho bola odborníčka na element ohňa. Rodinu Kanovcov tolerovala, ale nikdy neprejavila ani najmenší záujem o cestu bohov.

Veľa šťastia, rozlúčila sa so mnou Eset. Budem čakať na tvoje zavolanie.

Obraz bohyne sa zachvel a rozplynul. Keď som otvorila oči, vznášal sa vo vzduchu tmavý štvorec veľký ako dvere.

„Sadie?“ spýtala sa Zia. „Mlčala si tak dlho, až som sa o teba začínala báť.“

„Zbytočne.“ Pokúsila som sa usmiať. „Eset skrátka nevie, kedy prestať. Najbližšia zastávka: štvrtý dom noci.“

Budem úprimná. Nikdy som presne nepochopila rozdiel medzi víriacimi pieskovými portálmi, ktoré môžu mágovia povolať pomocou artefaktov, a dverami tmy, čo vedia vyčariť iba bohovia. Možnože bohovia používajú pokročilejšiu bezdrôtovú sieť. Alebo len majú lepšiu mušku.

Nech to bolo, ako chcelo, portál Eset fungoval oveľa spoľahlivejšie než ten, ktorý som použila na cestu do Káhiry. Preniesol nás priamo do haly Slnečného domova.

Len čo sme ním prešli, Zia preskúmala pohľadom okolie a zamračila sa: „Kde sú všetci?“

Dobrá otázka. Dorazili sme do správneho božského opatrovateľského ústavu – boli tam rovnaké rastliny v kvetináčoch, tá istá rozľahlá hala s oknami vedúcimi k Ohnivému jazeru, rovnaké rady vápencových stĺpov polepených nevkusnými plagátmi usmievavých seniorov s heslami ako „Toto sú vaše zlaté stáročia!“.

No recepcia zívala prázdnotou. Stojany na infúzie sa hrčili v rohu, akoby tam schôdzovali. Pohovky boli prázdne. Na konferenčných stolíkoch ležali rozohraté partie šachu a senetu. Páni, ako len neznášam senet!

Pozerala som na prázdny invalidný vozík a uvažovala, kam sa podel jeho používateľ, keď odrazu to kreslo vzbĺklo a premenilo sa na kopu spálenej kože a napoly roztaveného kovu.

Vydesene som cúvla. Zia s pohľadom divokého zvieraťa zahnaného do kúta držala v ruke guľu dobiela rozžeraveného ohňa.

„Zbláznila si sa?“ zajačala som. „Čo to…“

Hodila na recepciu druhú guľu. Váza plná sedmokrások sa rozprskla na žeravé okvetné lístky a keramické črepy.

„Zia!“

Podľa všetkého ma nepočula. Privolala si ďalšiu guľu a namierila ju na pohovky.

Mala som sa radšej schovať. Nehodlala som zomrieť pri záchrane mizerne čalúneného nábytku. No namiesto toho som sa na ňu vrhla a schmatla ju za zápästie. „Zia, prestaň!“

Uprela na mňa plamenný pohľad – a to myslím doslova. Dúhovky sa jej premenili na kotúče oranžového ohňa.

Bolo to strašné, ty kokso, ale ja som sa nedala. Za posledný rok som si akosi zvykla na prekvapenia – napríklad že sa moja mačka stala bohyňou, brat sa premenil na sokola a Felix niekoľkokrát do týždňa vyčaroval v kozube tučniaky.

„Zia,“ vyhlásila som pevne, „nemôžeme vypáliť domov dôchodcov. Čo ti to napadlo?“

Zatvárila sa popletene. Prestala sa brániť. Oči sa jej zmenili zase na normálne. Pozrela na to roztavené kreslo, potom na tlejúce zvyšky kytice na koberci. „To som spravila ja?“

„Áno, ty,“ prikývla som. „Usúdila si, že tie sedmokrásky musia zomrieť?“

Uhasila guľu, čo ma potešilo, pretože mi už začínala opekať tvár. „Ospravedlňujem sa,“ zamrmlala. „My… myslela som, že už to mám pod kontrolou…“

„Pod kontrolou?“ pustila som jej ruku. „Chceš povedať, že v poslednom čase hádžeš ohnivé gule častejšie?“

Stále sa tvárila vyjavene, pohľadom blúdila hore-dolu po hale. „Nie… možno. Mám výpadky vedomia. Keď ho znova nadobudnem, nepamätám si, čo som robila.“

„Ako teraz?“

Prikývla. „Amos vravel… najprv si myslel, že to môže byť vedľajší účinok toho dlhého pobytu v hrobke.“

Aha, hrobka. Zia bola celé mesiace uväznená vo vodnom sarkofágu, zatiaľ čo sa za ňu vydával jej vešebt. Hlavný lektor Iskanadar si myslel, že tak pravú Ziu uchráni pred Sutechom či pred Apopom – stále sme si neboli istí pred kým vlastne. Od dvetisícročného mága mi to rozhodne nepripadalo ako bohvieako múdry nápad. Zia mala v spánku strašné nočné mory o vypálení rodnej dediny a Apopovi ničiacom svet. Podľa mňa to mohlo vyvolať nepríjemný posttraumatický šok.

„Povedala si, že si to Amos myslel najskôr,“ spomenula som si, „takže bolo aj niečo ďalej?“

Zia civela na roztavené kreslo. Svetlo zvonka jej sfarbovalo vlasy, že boli ako hrdzavé železo.

„Bol tu,“ zamrmlala, „bol tu uväznený celé veky.“

Chvíľu mi trvalo, než som to pochopila. „Myslíš Re?“

„Utrápený a osamelý,“ pokračovala, „prinútený vzdať sa trónu. Opustil svet smrteľníkov a stratil chuť žiť.“

Udusila som jednu tlejúcu sedmokrásku na koberci. „Ja neviem, Zia, vyzeral celkom spokojne, keď sme ho zobudili. Pospevoval si a škľabil sa a tak.“

„Nie.“ Zia vykročila k oknám, akoby ju priťahoval ten nádherný výhľad na síru. „Jeho myseľ stále spí. Strávila som s ním dosť času, Sadie. Sledovala som jeho výraz, keď spal. Počula som ho nariekať a mrmlať. To staré telo je klietka, väzenie. Pravý Re je uväznený vnútri.“

Začala som si o ňu robiť vážne starosti. S ohnivými guľami som si vedela poradiť, ale s nesúvislým táraním nie.

„Podľa mňa je pochopiteľné, že ho ľutuješ,“ skúsila som to. „Si odborníčka na element ohňa a on je ohnivý boh. Bola si uväznená v tej hrobke, podobne ako Re trčal v opatrovateľskom ústave. Možnože to spôsobilo ten výpadok pred chvíľou. Pripomenulo ti to tu tvoje vlastné uväznenie.“

Ajhľa – Sadie Kanová, mladá psychologička. No prečo nie? Mala som dlhú londýnsku prax so svojimi šibnutými kamoškami Liz a Emmou.

Zia pozerala von na horiace jazero. Zdalo sa, že môj pokus o liečbu celkom nevyšiel.

„Amos sa mi snažil pomôcť,“ vykladala. „On vie, čím prechádzam. Vyskúšal na mne kúzlo, aby mi zbystril myseľ, ale…“ pokrútila hlavou. „Zhoršuje sa to. Dnes sa prvýkrát za celé týždne nestarám o Rea. Čím viac času s ním trávim, tým som zmätenejšia. Keď teraz privolám oheň, ťažko ho ovládam. Dokonca aj na jednoduché kúzla, ktoré som robila veky, používam príliš veľa sily. A keď sa to stane počas výpadku…“

Chápala som, čo ju tak desí. Mágovia musia čarovať opatrne. Ak nasmeruje veľa energie, môže to nenapraviteľne stenčiť jej zásoby. V takom prípade kúzlo odčerpá priamo jej životnú silu – s neblahými následkami.

Budeš jej musieť radiť, povedala mi Eset. Musí sa tú cestu naučiť rýchlo.

Začala vo mne rásť nepríjemná predtucha. Spomenula som si na Reovu radosť, keď sa prvý raz stretol so Ziou – ako sa jej pokúsil dať svojho posledného skarabea. Brbotal niečo o zebrách… možno tým myslel Ziu. A Zia sa teraz začínala vciťovať do starého boha, dokonca sa pokúšala spáliť starobinec, kde bol tak dlho uväznený.

To neveštilo nič dobré. No ako som jej mohla radiť, keď som sama netušila, čo sa deje?

V hlave mi znelo Esetino varovanie: Cesta bohov je jediné riešenie pre všetkých Kanovcov. Zia sa bránila. Amos bol stále poznačený tým obdobím stráveným so Sutechom.

„Zia…“ zaváhala som. „Povedala si, že Amos vie, čo sa s tebou deje. To preto poprosil Bastet, nech dnes postráži Rea? Aby si si od slnečného boha odpočinula?“

„No… asi.“

Potom som sa zhlboka nadýchla a spýtala som sa na niečo horšie: „Tam v tom generálnom štábe Amos vravel, že možno bude musieť použiť v boji iné prostriedky. Nemal… no, nemal nejaké problémy so Sutechom?“

Zia predo mnou uhla pohľadom. „Sadie, ja som mu sľúbila…“

„Pri všetkých egyptských bohoch! On povoláva Sutecha? Pokúša sa usmerniť jeho silu po tom všetkom, čo mu Sutech spravil? Prosím, len to nie!“

Neodpovedala, čím len potvrdila moje najhoršie obavy.

„Premôže ho to!“ vykríkla som. „Ak tí vzbúrení mágovia zistia, že hlavný lektor paktuje s bohom zla, presne ako ho podozrievali…“

„Sutech nie je len boh zla,“ pripomenula mi Zia. „Je to Reov pomocník. Bránil slnečného boha proti Apopovi.“

„Myslíš, že tým sa to celé vylepší?“ Neveriacky som pokrútila hlavou. „A teraz má Amos pocit, že ty máš problémy s Reom? Myslí si, že Re sa pokúša…“ Ukázala som Zii na hlavu.

„Sadie, prosím ťa…“ Hlas sa jej zlomil od zúfalstva.

Podľa mňa nebolo fér do niečoho ju nútiť. Vyzerala ešte zmätenejšia než ja.

No aj tak sa mi nepáčila predstava dezorientovanej Zie pri našej blížiacej sa rozhodujúcej bitke – výpadky vedomia, hádzanie ohnivými guľami, strata kontroly nad vlastnou silou. Ešte horšia sa mi zdala možnosť, že Amos nadviazal nejaké spojenie so Sutechom – že by si mohol fakt dobrovoľne pustiť toho strašného boha naspäť do hlavy.

Tá myšlienka mi zviazala útroby do tijetu – Esetinho uzla.

Predstavila som si svojho starého nepriateľa Michela Desjardinsa, ako sa mračí: „Ne voyez-vouz pas, Sadie Kanová? Toto je to, čo vzíde z cesty bohov. Práve preto bola tá mágia zakázaná.“

Kopla som do roztavených zvyškov invalidného vozíka. Jedno pokrivené koleso zaškrípalo a zachvelo sa.

„Budeme musieť ten rozhovor odložiť,“ rozhodla som. „Nemáme čas. A teraz… kam zmizli všetci tí starci?“

Zia ukázala z okna. „Tam,“ oznámila pokojne. „Trávia deň na pláži.“

Vybrali sme sa dolu k Ohnivému jazeru na čiernu piesčitú pláž. Na prázdniny by som si ju práve nevybrala, ale postarší bohovia sa tam spokojne povaľovali na skladacích ležadlách pod pestrofarebnými slnečníkmi. Iní driemali na plážových osuškách alebo vysedávali v invalidných vozíkoch a užívali si tú rozpálenú vyhliadku.

Jedna vráskavá bohyňa v plavkách a s vtáčou hlavou stavala pyramídu z piesku. Dvaja starkí – podľa mňa ohniví bohovia – stáli po pás v rozpálenom príboji, smiali sa a prskali si lávu do tvárí.

Opatrovateľka Taweret sa rozžiarila, keď nás zbadala.

„Sadie!“ zakričala. „Tento týždeň si prišla skoro. A priviedla si si aj kamarátku.“

Za normálnych okolností by som nevydržala pokojne stáť, keď sa na mňa po zadných valí škeriaca sa hrošica a chce ma objať, ale na Taweret som si už zvykla.

Vysoké podpätky vymenila za žabky. Obliekla si k nim obvyklú sesterskú uniformu. Na hrošicu bola celkom vkusne namaľovaná a bujné čierne vlasy mala zopnuté pod sesterským čepcom. Neforemná blúza odhaľovala jej obrovské brucho – možno z permanentného tehotenstva, pretože bola bohyňa pôrodu, alebo z náruživého pojedania sladkostí. Tým som si nikdy nebola istá.

Objala ma, ale nerozpučila, čo som uvítala. Jej orgovánová vôňa mi pripomenula babku a závan síry zo šiat zase deda.

„Taweret, toto je Zia Rašídová,“ predstavila som ich.

Taweret zamrzol úsmev na tvári. „Hm… aha.“

Nikdy som nevidela hrošiu bohyňu takú nesvoju. Zistila nejako, že Zia roztavila invalidný vozík a spálila tie sedmokrásky?

Keď už ticho začínalo byť trápne, Taweret zase nasadila úsmev: „Prepáčte, áno. Ahoj, Zia. Ja len, že vyzeráš… no, to nič. Aj ty si Besova priateľka?“

„No, to nie,“ priznala Zia. „Teda, myslím, že by som bola, ale…“

„Sme tu na misii,“ oznámila som. „Vo svete hore sa to trochu skomplikovalo.“

Porozprávala som Taweret o vzbúrených mágoch, o Apopových plánoch na útok a o našom šialenom nápade nájsť tieň hada a rozdrviť ho.

Taweret zalomila hrošími rukami. „Prepánajána, súdny deň už zajtra?! V piatok večer sa hrá bingo. Moji úbohí miláčikovia budú veľmi sklamaní…“

Prešla pohľadom po svojich senilných zverencoch na pláži, z ktorých niektorí zo spánku slintali, pojedali čierny piesok alebo sa pokúšali rozprávať s lávou.

Taweret vzdychla. „Podľa mňa bude ohľaduplnejšie nehovoriť im to. Sú tu už celé veky, zabudnutí svetom smrteľníkov, a teraz musia zahynúť so všetkými ostatnými. Taký osud si nezaslúžia.“

Chcela som jej pripomenúť, že taký osud si nezaslúži nikto – ani moji priatelia, moja rodina a rozhodne nie tá skvelá mladá žena menom Sadie Kanová, ktorá má pred sebou celý život. No Taweret bola taká láskavá, že mi to zrazu pripadalo sebecké. Zdalo sa, že ona vôbec nemyslí na seba, len na tých chradnúcich bohov, ktorých má na starosti.

„Ešte to nevzdávame,“ ubezpečovala som ju.

„No čo ten váš plán?“ Taweret sa otriasla a spustila cunami vlniaceho sa hrošieho mäsa. „Je nerealizovateľný!“

„Ako oživenie slnečného boha?“ spýtala som sa.

Pokrčením pliec pripustila, že sa môže mýliť. „Dobre, moja milá. Uznávam, že ste už dokázali nemožné, ale aj tak…“ Pozrela na Ziu, akoby ju jej prítomnosť stále znervózňovala. „No, som presvedčená, že vieš, čo robíš. Ako vám môžem pomôcť?“

„Môžeme vidieť Besa?“ spýtala som sa.

„Samozrejme… ale, žiaľ, nezmenil sa.“

Viedla nás po pláži. Počas niekoľkých uplynulých mesiacov som Besa navštevovala aspoň raz týždenne a plno tých postarších bohov som už z videnia poznala. Zazrela som žabiu bohyňu Heket, usadenú navrchu slnečníka, akoby to bolo lekno. Občas jej jazyk vyletel z úst a chňapla niečo zo vzduchu. Majú v duate aj muchy?

O kúsok ďalej som zazrela husieho boha Gengen-Wera, ktorého meno – nežartujem – znamená Veľký gagot. Keď mi to Taweret povedala prvý raz, takmer som vyprskla čaj. Jeho najvyššia gagotavosť sa knísala po pláži, škrečala na ostatných bohov a budila ich zo spánku.

Vždy keď som tam prišla, osadenstvo sa zmenilo. Niektorí bohovia zmizli, iní sa objavili – bohovia už neexistujúcich miest, bohovia, ktorých ľudia uctievali len pár storočí, než ich nahradili iní, bohovia takí starí, že zabudli vlastné mená. Väčšina civilizácií po sebe zanechala úlomky nádob, pamätníky alebo literatúru. Egypt bol taký starý, že po ňom zostala celá kopa bohov.

V polovici cesty po pláži sme minuli dvoch postarších ujov, ktorí sa predtým hrali v láve. Teraz spolu zápasili, zaborení po pás v jazere. Jeden tresol druhého anchom a zaspieval: „To je môj puding! Môj puding!“

„Ach jaj!“ vzdychla Taweret. „Kmín a Palič už zase začínajú.“

Takmer som sa zasmiala. „Kmín? Čo je to za meno pre boha?“

Taweret si premeriavala ohnivý príboj, akoby hľadala cestu, ako ním preniknúť a nedať sa spáliť. „Sú to bohovia zo Siene súdov, moja milá. Chudáci. Bývalo ich štyridsaťdva, každý mal súdiť iný zločin. Ani za starých čias sme ich nedokázali udržať, aby sa všetci správali slušne. A teraz…“ pokrčila plecami, „… takmer upadli do zabudnutia. Kmín, ten s anchom – ten býval bohom lúpeží. Žiaľ, pomiatol sa z toho. Stále si myslí, že mu Palič ukradol puding. Budem ich musieť od seba odtrhnúť.“

„Ja to urobím,“ ponúkla sa Zia.

Taweret stuhla. „Ty, moja… milá?“

Mala som pocit, že pôvodne sa chystala povedať niečo iné ako „milá“.

„Oheň mi neprekáža,“ ubezpečovala ju Zia. „Vy dve choďte popredu.“

Netušila som, ako si môže byť Zia taká istá. Možno sa jej len viac pozdávalo plávať v plameňoch, ako pozerať na Besa v jeho súčasnom stave, čo som jej nemohla vyčítať – ani pre mňa to nebol príjemný zážitok.

Zia teda vykročila v ústrety príboju a ponorila sa doň ako ohňovzdorná členka pobrežnej hliadky.

S Taweret sme ďalej kráčali po pláži. Dostali sme sa do dokov, kde kotvila Reova slnečná bárka, keď sme tam boli s Carterom prvý raz.

Bes sedel na konci móla v pohodlnom koženom kresle, ktoré tam Taweret musela zniesť špeciálne preňho. Mal na sebe novú červeno-bielu havajskú košeľu a kaki šortky. V tvári vyzeral chudší než na jar, ale inak sa veľmi nezmenil – rovnaké vrabčie hniezdo čiernych vlasov, rovnaká naježená brada, rovnaká roztomilo-šeredná tvár, ktorá mi pripomínala mopslíka.

Lenže Besova duša bola fuč. Neprítomne civel na jazero a vôbec nereagoval, keď som si k nemu kľakla a stisla mu chlpatú ruku.

Spomenula som si, ako mi prvý raz zachránil život – vzal ma do limuzíny plnej smetí, odviezol k mostu Waterloo a potom zaplašil dvoch bohov, ktorí ma prenasledovali. Vyskočil z auta len v plavkách Speedo a zajačal: „Búúú!“

Áno, bol to môj skutočný priateľ.

„Drahý Bes,“ oslovila som ho, „chceme ti skúsiť pomôcť.“

Opísala som mu všetko, čo sa odohralo od mojej poslednej návštevy. Vedela som, že ma nepočúva. Keď mu ukradli jeho tajné meno, prišiel o rozum. No keď som sa mu prihovorila, aspoň sa mi uľavilo.

Taweret smrkla. Vedela som, že Besa odjakživa milovala, aj keď on jej city nie vždy opätoval. Lepšiu opatrovateľku si určite želať nemohol.

„Ach, Sadie…“ Hrošia bohyňa si utrela slzu. „Ak mu naozaj pomôžete, ja… spravím všetko. No ako by sa to dalo?“

„Tiene,“ odpovedala som. „Ten chlap Setne… našiel spôsob, ako použiť tiene na kúzlo zatratenia. Ak je šut záložná kópia duše a ak sa dá Setneho mágia nasadiť aj naopak…“

Taweret vyvalila oči. „Ty si myslíš, že Bes sa dá pomocou tieňa priviesť naspäť?“

„Áno.“ Vedela som, že to znie šialene, ale musela som tomu veriť. Povedať to nahlas Taweret, ktorej na Besovi záležalo ešte viac než mne… no, ju som skrátka nemohla sklamať. Okrem toho, ak by sme to dokázali spraviť pre Besa, možno by sme potom mohli využiť rovnakú mágiu a vrátiť Rea do bojaschopného stavu, ktovie. No pekne poporiadku. Bola som pevne odhodlaná dodržať slovo dané trpasličiemu bohu.

„Je to zložité,“ vzdychla som si. „Dúfam, že mi pomôžete ten Besov tieň nájsť. Neviem toho veľa o bohoch a ich šutoch a tak. Pochopila som dobre, že ich často skrývate?“

Taweret nervózne prešliapla, až dosky móla pod jej nohami zavŕzgali. „Hm, áno…“

„Dúfam, že fungujú podobne ako tajné mená,“ pokračovala som. „Pretože Besa sa nemôžem spýtať, kde skrýva svoj tieň, ale napadlo mi, že sa spýtam toho, kto je mu najbližší. Myslela som, že by ste to najskôr mohli vedieť vy.“

Poviem ti, pohľad na červenajúceho sa hrocha je dosť čudný. Taweret vyzerala takmer krehko – teda svojím ťažkopádnym spôsobom.

„Raz… raz som jeho tieň videla,“ pripustila. „V jednej z našich najlepších spoločných chvíľ. Sedeli sme na chrámovej stene v Sau.“

„Kde?“

„V jednom meste v nílskej delte,“ vysvetľovala Taweret. „Je to domov našej priateľky – bohyne lovu Neit. Rada nás s Besom pozývala na lovecké výpravy. Mali sme jej, no, nadháňať korisť.“

Predstavila som si Taweret a Besa, dvoch bohov superhnusnosti, ako sa ruka v ruke brodia močariskami a jačia: „Búúú!“, aby vyplašili kŕdle prepelíc. Rozhodla som sa, že si ten obrázok radšej nechám pre seba.

„Každopádne,“ pokračovala Taweret, „raz po večeri sme s Besom sedeli sami na múre Neitinho chrámu a sledovali, ako nad Nílom vychádza mesiac.“

Pozrela na trpasličieho boha tak zaľúbene, že som si musela predstaviť na tom múre seba samu za romantického večera s Anupom… nie, s Waltom… nie… Dohája! Prekliaty život.

Nešťastne som vzdychla. „Pokračujte, prosím.“

„Nehovorili sme o ničom zvláštnom,“ spomínala Taweret. „Držali sme sa za ruky. To bolo všetko. No pripadala som si s ním veľmi blízka. Na chvíľku som sa pozrela na stenu vedľa nás a vo svetle pochodne som zbadala Besov tieň. Bohovia si väčšinou nedržia tiene pri sebe. Musel mi veľmi veriť, keď ho odhalil. Spýtala som sa ho na to a on sa zasmial. Povedal: ‚Toto je dobré miesto pre môj tieň. Myslím, že ho tu nechám. Aspoň môže byť vždy šťastný, aj keď ja nebudem.‘“

Bola to taká milá a smutná historka, že som sa takmer rozplakala.

O kúsok ďalej starý boh Kmín zaškriekal niečo o pudingu. Zia stála v prílive a pokúšala sa tých dvoch bohov držať od seba, zatiaľ čo oni na ňu striekali lávu z oboch strán. Napočudovanie jej to neprekážalo.

Otočila som sa k Taweret. „Ten večer v Sau – ako je to dávno?“

„Pár tisíc rokov.“

Srdce sa vo mne zachvelo. „Je nejaká šanca, že tam ten tieň ešte bude?“

Bezmocne pokrčila plecami. „Sau bol zničený pred stáročiami. Chrám je preč. Roľníci strhli staroveké budovy a tehly použili ako hnojivo. Väčšina pôdy sa zmenila na močiare.“

Dofrasa. Nikdy som neobdivovala egyptské ruiny. Z času na čas som dokonca mala chuť zboriť pár chrámov, ale v tomto prípade som si priala, aby boli prežili. Najradšej by som sa do tých roľníkov pustila.

„Takže nie je nijaká nádej?“ spýtala som sa.

„Ale nie, nádej je vždy,“ pokrútila hlavou Taweret. „Môžeš to tam prehľadať a volať Besov tieň. Si jeho priateľka. Ak tam ešte je, možno sa ti ukáže. A ak tam zostala Neit, hádam ti pomôže. Teda ak ťa, naopak, nebude chcieť uloviť…“

Rozhodla som sa, že na túto možnosť nebudem myslieť. Aj bez nej som mala starostí vyše hlavy. „Musíme to skúsiť. Ak nájdeme tieň a vhodné kúzlo…“

„Ale, Sadie,“ namietla bohyňa, „máš veľmi málo času. Musíš zastaviť Apopa! Ako chceš popri tom pomáhať ešte aj Besovi?“

Pozrela som sa na trpasličieho boha. Potom som sa sklonila a pobozkala som ho na hrboľaté čelo. „Sľúbila som mu to,“ povedala som. „Okrem toho, ak máme vyhrať, budeme ho potrebovať.“

Fakt som tomu verila? Vedela som, že Bes nedokáže Apopa vydesiť tým svojím „Búúú!“, aj keby v plavkách vyzeral akokoľvek strašne. Nebola som si istá, či v bitke, ktorá nás čaká, jediný boh vôbec niečo zmôže. A ešte menej som verila tomu, že ten nápad s tieňom zaberie u Rea. No musela som to s Besom skúsiť. Ak sa svet pozajtra skončí, pôjdem na smrť jedine s vedomím, že som pre záchranu svojho kamaráta spravila všetko, čo som mohla.

Zo všetkých bohýň, ktoré som kedy stretla, Taweret pravdepodobne chápala moje pohnútky najlepšie.

Ochranársky položila ruky na Besove plecia. „V tom prípade ti prajem veľa šťastia, Sadie Kanová – v záujme Besa a v záujme nás všetkých.“

Nechala som ju na móle. Stála tam za Besom, akoby si spolu opäť vychutnávali romantický západ slnka.

Na pláži som sa pridala k Zii, ktorá si vytriasala z vlasov popol. Až na pár vypálených dierok v nohaviciach vyzerala úplne v poriadku.

Ukázala na Kmína a Paliča, ktorí sa vzorne hrali v láve. „Nie sú takí zlí,“ poznamenala. „Len potrebujú, aby na nich niekto dozrel.“

„Ako domáci maznáčikovia,“ prikývla som. „Alebo môj brat.“

Nad tými slovami sa Zia dokonca pousmiala. „Zistila si, čo si potrebovala?“

„Myslím, že áno. No najskôr sa musíme dostať do Siene súdov. Čoskoro sa začne Setneho proces.“

„Ako sa tam dostaneme?“ spýtala sa. „Ďalšími dverami?“

Zadívala som sa cez Ohnivé jazero a zauvažovala o tom. Spomenula som si, že Sieň súdov leží na ostrove niekde na tomto jazere, ale geografia duata je trochu ošemetná. Pokiaľ som vedela, ležala tá sieň v úplne inej úrovni duata a jazero bolo široké šesť miliárd míľ. Nepáčila sa mi predstava, že ho mám obchádzať po brehu alebo v ňom plávať. A rozhodne som sa necítila na ďalšie dohadovanie s Eset.

No potom som zbadala niečo v ohnivých vlnách – blížiacu sa siluetu známej parnej lode. Z dvojitých komínov vychádzal svietivý zlatý dym a lopatkové koleso vírilo lávu.

Môj brat – sláva mu – sa úplne zbláznil.

„Problém je vyriešený,“ oznámila som Zii. „Odvezie nás tam Carter.“

10.
Návšteva u oca v práci dopadne biedne

Carter s Waltom sa blížili k mólu a mávali na nás z provy Egyptskej kráľovnej . Vedľa nich stál kapitán Krvavá čepeľ. V lodnej uniforme vyzeral elegantne, až na to, že namiesto hlavy mal zakrvavenú sekeru s dvoma ostriami.

„To je démon,“ nervózne šepla Zia.

„Áno,“ prikývla som.

„Je to bezpečné?“

Zdvihla som obočie a vrhla na ňu nechápavý pohľad.

„Samozrejme, že nie,“ zamrmlala si popod nos. „Putujem predsa s Kanovcami.“

Posádka žiarivých gúľ poletovala po lodi, uväzovala laná a spúšťala mostík.

Carter vyzeral unavene. Mal na sebe rifle a pokrčenú košeľu s fľakmi od omáčky na barbecue. Vlasy mal vlhké a na jednej strane zľahnuté, akoby zaspal v sprche.

Walt vyzeral oveľa lepšie, to je jasné – Carter sa s ním nemohol porovnávať tak či tak. Mal na sebe svoje obvyklé tričko bez rukávov a tepláky a dokonca pre mňa vyčaril úsmev, aj keď z jeho postoja bolo jasné, že trpí bolesťami. Zdalo sa mi, že prívesok šen na mojom náhrdelníku sa rozohrial alebo mi skrátka len stúpla teplota.

So Ziou sme vyliezli po mostíku. Krvavá čepeľ sa nám uklonil, čo pôsobilo dosť strašidelne, pretože ten by hlavou dokázal rozrezať melón.

„Vitajte na palube, lady Kanová.“ Jeho hlas znel ako kovové hučanie z hrany prednej čepele. „Som vám k službám.“

„Veľmi pekne ďakujem,“ kývla som mu. „Carter, môžem sa s tebou porozprávať?“

Vzápätí som schmatla bračeka za ucho a odtiahla ho k palubnému prístrešku.

„Au!“ jačal pri tom. Asi nebolo pekné spraviť to pred Ziou, ale aspoň som jej názorne ukázala, ako treba zaobchádzať s mojím bra čekom.

Walt a Zia šli za nami do hlavnej jedálne. Mahagónový stôl sa ako obvykle prehýbal pod taniermi čerstvého jedla. Luster osvetľoval pestré maľby egyptských bohov na stenách, pozlátené stĺpy a ozdobne tvarovaný strop.

Pustila som Carterovo ucho a zavrčala: „Zbláznil si sa?“

„Au!“ zavyl znova. „Čo sa ti stalo?“

„Stalo sa mi to,“ znížila som hlas, „že si zase povolal túto loď a toho démona kapitána, pred ktorým nás Bastet varovala, že nám pri prvej príležitosti podreže krk!“

„Je viazaný kúzlom,“ namietol Carter, „a naposledy nám nič nespravil.“

„Naposledy s nami bola Bastet,“ pripomenula som mu. „A ak si myslíš, že verím démonovi s menom Krvavá čepeľ viac než…“

„ Ľ udia,“ prerušil ma Walt.

Do jedálne vošiel Krvavá čepeľ, pričom vo dverách sklonil sekerovú hlavu. „Lord a lady Kanovci, odtiaľto je to už krátka cesta. Do Siene súdov dorazíme približne o dvadsať minút.“

„Vďaka, Čepeľ,“ kývol hlavou Carter a pošúchal si ucho. „O chvíľu za vami prídeme na palubu.“

„Veľmi dobre,“ odvetil démon. „Aké sú vaše rozkazy, až dorazíme?“

S napätím som čakala, čo Carter povie, a dúfala som, že si to vopred rozmyslel. Bastet nás upozornila, že démoni potrebujú veľmi jasné inštrukcie, aby zostali pod kontrolou.

„Počkáte na nás, zatiaľ čo navštívime Sieň súdov,“ oznámil mu Carter. „Až sa vrátime, odveziete nás tam, kam budeme chcieť.“

„Ako si želáte.“ Hlas Krvavej čepele znel akosi sklamane – alebo sa mi to len zdalo?

Keď odišiel, Zia sa zamračila. „Carter, v tomto prípade súhlasím so Sadie. Ako môžeš tej kreatúre veriť? Kde si vzal tú loď?“

„Patrila našim rodičom,“ odpovedal Carter.

Vymenili sme si pohľady a mlčky sa zhodli na tom, že viac vy svetľovať netreba. Naša mama s ocom sa na tej lodi plavili po Temži ku Kleopatrinej ihle tej noci, keď mama oslobodila Bastet z jamy a zomrela pri tom. Oco potom sedel priamo v tej miestnosti, kde sme stáli, a smútil v spoločnosti mačacej bohyne a kapitána démona.

Krvavá čepeľ nás prijal za svojich nových pánov. Naposledy svedomito plnil naše rozkazy, ale to ma veľmi neupokojilo. Neverila som mu. Na tej lodi sa mi nepáčilo.

Na druhej strane sme sa potrebovali dostať do Siene súdov. Bola som hladná a smädná a vravela som si, že ak to znamená vychutnať si chladenú Ribenu a tanier kuraťa tandoori s chlebom naan, dvadsaťminútovú cestu prežijem.

Naša štvorica sa usadila k stolu. Jedli sme a pritom si vymieňali zážitky. Celkovo vzaté to bolo asi najpríšernejšie dvojité rande všetkých čias. Strašných tém na rozhovor sme mali plno, ale napätie v miestnosti bolo husté ako káhirský smog.

Carter nevidel Ziu osobne celé mesiace. Všimla som si, že sa snaží na ňu necivieť. Zii bolo očividne nepríjemné sedieť tak blízko pri ňom. Stále sa odťahovala, čo bračeka určite netešilo. Možno sa len bála, že dostane ďalší záchvat hádzania gulí. A  čo sa mňa týka, tešilo ma, že som s Waltom, ale zároveň som sa oňho zúfalo bála. Nemohla som zabudnúť, ako vyzeral zabalený v tom žiarivom plátne múmie, a uvažovala som, čo mi to o  ňom chcel povedať Anup. Walt sa tváril statočne, ale bolo vidieť, že trpí veľkými bolesťami. Keď si bral sendvič s arašidovým maslom, triasli sa mu ruky.

Carter mi povedal o blížiacej sa evakuácii brooklynského domu, ktorú má na starosti Bastet. Keď som si predstavila malú Shelby, úžasného hlúpučkého Felixa, hanblivú Cleo a všetkých ostatných, ako sa vydávajú brániť prvý nom proti hroznému útoku, takmer mi puklo srdce. No vedela som, že Carter má pravdu. Inú možnosť nemali.

Carter stále váhal, akoby čakal, že Walt niečo povie. Walt mlčal. Bolo vidieť, že čosi tají. Musela som sa k nemu dostať osamote a vytĺcť to z neho.

Ja som zase Carterovi opísala našu návštevu v dome odpočinku. Zverila som sa mu so svojím podozrením, že Amos možno povoláva Sutecha kvôli sile navyše. Zia mi neodporovala a bračeka tá správa nenadchla. Pár minút nadával a prechádzal sa po miestnosti, než sa konečne upokojil a zavrčal: „To nemôžeme dopustiť. Zničí ho to.“

„Ja viem,“ súhlasila som, „ale najlepšie mu pomôžeme, keď pôjdeme ďalej.“

Ziin výpadok v domove dôchodcov som nespomenula. Mala som dojem, že na Cartera by toho bolo priveľa. No zopakovala som mu, čo povedala Taweret o možnom uložení Besovho tieňa.

„Ruiny Sau…“ zamračil sa. „Myslím, že o tom oco hovoril. Podľa neho tam toho veľa nezostalo. No aj keby sme ten tieň našli, nemáme čas. Musíme zastaviť Apopa.“

„Sľúbila som to,“ trvala som na svojom. „Okrem toho, my Besa potrebujeme. Ber to ako generálku. Budeme mať príležitosť zvládnuť tú mágiu, než ju vyskúšame na Apopovi – hm, naopak, samozrejme. Možno nám to dokonca ukáže cestu, ako prebrať Rea.“

„Ale…“

„Má pravdu,“ prerušil ho Walt.

Neviem, koho to prekvapilo viac – či Cartera, alebo mňa.

„Aj keď získame Setneho pomoc,“ spustil Walt, „bude ťažké chytiť tieň do sochy. Radšej by som to najskôr vyskúšal na nejakom priateľsky naklonenom objekte. Mohol by som vám ukázať, ako sa to robí, ak… ak to ešte stihnem.“

„Walt,“ zahriakla som ho, „prosím ťa, takto nehovor.“

„Až sa postavíte proti Apopovi,“ pokračoval, „budete mať len jednu šancu vykonať to kúzlo správne. Prax sa vám bude hodiť.“

Povedal to úplne pokojne, ale bolo jasné, ako to myslí: až sa to stane, on pri tom už nebude.

Carter štuchol do svojej napoly zjedenej pizze. „Ja len… nechápem, ako to všetko stihneme. Viem, že je to pre teba osobná záležitosť, Sadie, ale…“

„Ona to musí spraviť,“ jemne sa do toho zamiešala Zia. „Carter, aj ty si raz šiel riešiť osobnú záležitosť uprostred krízy, nie? A vyšlo to.“ Položila mu dlaň na ruku. „Človek niekedy musí ísť za hlasom svojho srdca.“

Braček vyzeral, akoby sa pokúšal prehltnúť golfovú loptičku. No než stihol niečo povedať, zaznel lodný zvon.

V reproduktore v rohu jedálne zapraskal hlas Krvavej čepele: „Dámy a páni, doplávali sme k Sieni súdov.“

Čierny chrám vyzeral presne tak, ako som si ho pamätala. Vyšli sme po schodoch z móla a prešli pomedzi rady obsidiánových stĺpov, ťahajúcich sa do šera. Na dlážke a vo vlysoch na stĺpoch sa leskli zlovestne vyzerajúce scény zo života v podsvetí – čierne výjavy na čiernom kameni. Napriek trstinovým fakliam, ktoré horeli každých pár metrov, bol vzduch plný sopečného popola, takže som videla len pár krokov dopredu.

Keď sme vošli hlbšie do chrámu, začali sa okolo nás ozývať šepkajúce hlasy. Kútikom oka som zazrela skupiny duchov vznášajúcich sa po pavilóne – prízračné obrysy skryté v hmlistom opare. Niektoré sa bezcieľne motali hore-dolu, ticho plakali alebo si zúfalo trhali oblečenie. Iné držali v náručí zvitky papyrusov – tie vyzerali pevnejšie a cieľavedomejšie, akoby na niečo čakali.

„Žalobcovia,“ oznámil Walt. „Priniesli spisy svojich prípadov a dúfajú v prijatie u Usira. Bol dlho preč… musí mať plno restov.“

Walt pôsobil už uvoľnenejšie. Oči mu ožili a jeho bolesti zjavne ustúpili. Nachádzal sa tak blízko smrti, až som sa bála, že túto cestu do podsvetia nezvládne, ale zdalo sa, že je na tom lepšie než my ostatní.

„Odkiaľ to vieš?“ spýtala som sa.

Walt zaváhal. „Netuším. Skrátka mi to tak… pripadá.“

„A  čo tí duchovia bez zvitkov?“

„Utečenci,“ vysvetlil. „Dúfajú, že ich toto miesto ochráni.“

Nepýtala som sa pred čím. Spomenula som si na toho ducha na večierku Brooklynskej akadémie obaleného čiernymi úponkami, ktoré ho sťahovali pod zem. Pomyslela som na víziu, ktorú opisoval Carter – ako sa naša mama chúli pod útesom niekde v duate a bráni sa náporu temnej sily v diaľke.

„Musíme švihať.“ Vyrazila som, ale Zia ma schmatla za ruku.

„Pozri,“ upozornila ma, „tam.“

Hmla sa rozdelila. Dvadsať metrov pred nami sa týčili masívne obsidiánové dvere. Pred nimi sedelo na zadku zviera veľké ako chrt – prerastený šakal s hustou čiernou srsťou, chlpatými špicatými ušami a tvárou pripomínajúcou niečo medzi líškou a vlkom. Oči vo farbe mesiaca sa mu v tme leskli.

Zavrčal na nás, ale to ma nevydesilo. Možno som zaujatá, ale šakaly sú podľa mňa rozkošné, aj keď je všeobecne známe, že v starovekom Egypte vyhrabávali hroby.

„To je len Anup,“ prehodila som. „Tu sme ho stretli naposledy.“

„To nie je Anup,“ pokrútil hlavou Walt.

„Jasné, že je,“ odsekla som. „Pozri.“

„Sadie, nerob to,“ varoval ma Carter, ale ja som sa hrnula priamo k strážcovi.

„Ahoj, Anup,“ zakričala som naňho. „To som ja, Sadie.“

Roztomilý huňatý šakal vyceril zuby. Na papuli sa mu objavila pena. Jeho nádherné žlté oči jasne hovorili: „Ešte krok a odhryznem ti hlavu.“

Stuhla som. „Toto fakt nie je Anup, iba že by mal úplne mizernú náladu.“

„Tu sme ho videli naposledy,“ nahlas uvažoval Carter. „Prečo tu nie je?“

„Je to jeden z jeho pomocníkov,“ ozval sa Walt. „Anup musí byť… niekde inde.“

Povedal to s takou príšernou istotou, až som zacítila čudné žiarlivé bodnutie. Walt sa zrejme s Anupom rozprával oveľa častejšie ako so mnou. Odrazu sa z neho stal expert na všetky záležitosti okolo smrti. A ja som sa nemohla priblížiť k Anupovi bez toho, aby som naštvala jeho pestúnku Šua, boha vzduchu. To predsa nie je fér!

Zia ku mne podišla s palicou v ruke. „Čo teraz? Musíme to poraziť, aby sme mohli prejsť?“

Predstavila som si, ako po tom zvierati vrhá svoje ohnivé gule. To by nám ešte chýbalo – kňučiaci horiaci šakal pobehujúci po ocovej súdnej sieni.

„Nie,“ zamietol to Walt a spravil pár krokov dopredu. „Je to len strážca. Musí vedieť, prečo sme prišli.“

„Walt,“ pokúsil sa ho zadržať Carter, „ak sa mýliš…“

Walt zdvihol ruky a pomaly sa priblížil k  šakalovi. „Som Walt Stone,“ predstavil sa. „Toto sú Carter a Sadie Kanovci. A toto je Zia…“

„Rašídová,“ doplnila Zia.

„Máme nejaké rokovanie v Sieni súdov,“ oznámil Walt.

Šakal zavrčal, ale znelo to skôr ako zvedavá otázka než ako vyhrážanie sa odhryznutím hlavy.

„Musíme podať svedectvo,“ pokračoval Walt, „relevantnú informáciu v Setneho procese.“

„Walt,“ zašepkal Carter, „kedy sa z teba stal právnický praktikant?“

Zasyčala som naňho, aby čušal. Waltova taktika zabrala. Šakal naklonil hlavu, akoby počúval, potom sa zdvihol a odkráčal do tmy. Obsidiánové dvojkrídlové dvere sa ticho otvorili.

„Výborne, Walt,“ žasla som. „Ako si…?“

Pozrel sa na mňa a moje srdce urobilo kotrmelec. Na chvíľku sa mi zdalo, že vyzerá ako… Nie. To sa zrejme len moje domotané city zahrali s rozumom. „Hm, ako si vedel, čo máš povedať?“

Walt pokrčil plecami. „Domyslel som si to.“

Dvere sa rovnako rýchlo, ako sa otvorili, začali zasa zatvárať.

„Švihajte!“ poháňal nás Carter. Prebehli sme do súdnej siene mŕtvych.

Na začiatku prvého polroka – môjho prvého v americkej škole vôbec – nás učiteľ požiadal, aby sme mu napísali kontakty na rodičov a ich zamestnanie pre prípad, že by sa mohli zapojiť do dňa povolaní. Nikdy predtým som o dni povolaní nepočula. No len čo som pochopila, čo to je, rozosmiala som sa.

Predstavila som si, ako sa riaditeľka pýta: „Mohol by tvoj otec prísť do školy porozprávať o svojej práci?“

„Možno áno, pani Lairdová…“ odpovedala by som. „Lenže je mŕtvy, viete? No, nie úplne mŕtvy. Je skôr oživený boh. Súdi smrteľné duše a kŕmi srdcami hriešnikov svoju skrotenú obludu. Aha, a má modrú kožu. Určite by na dni povolaní zapôsobil, každý študent sa chce zaručene stať starovekým egyptským bohom, až vyrastie.“

Sieň súdov sa od mojej poslednej návštevy zmenila. Miestnosť akoby odrážala Usirove myšlienky, preto často pripomínala prízračnú kópiu starého bytu našej rodiny v Los Angeles zo šťastnejších čias, keď sme všetci žili spolu.

No teraz to tam vyzeralo úplne egyptsky, možno preto, že oco bol v službe. Kruhovú miestnosť lemovali kamenné piliere s vyrezanými lotosovými kvetmi. Koše s magickým ohňom zalievali steny zeleným a modrým svetlom. Uprostred stáli súdne váhy – dve veľké zlaté misy vyvážené na železnom stojane v tvare T.

Pred váhami kľačal duch muža v prúžkovanom obleku a nervózne niečo čítal zo zvitku. Chápala som, čo ho znepokojuje. Po oboch jeho bokoch stáli veľkí hadí démoni so zelenou kožou, s kobrími hlavami a nebezpečnými halapartňami zdvihnutými nad hlavou ducha.

Na druhom konci miestnosti sedel na zlatom stupienku oco a po boku mu stál egyptský pomocník s modrou kožou. Pohľad na oca v duate ma vždy zmiatol, pretože vyzeral ako dvaja ľudia naraz. V jednej rovine bol rovnaký ako zaživa – pekný svalnatý muž s  čokoládovou pleťou, holou hlavou a úhľadne zastrihnutou briadkou. Mal na sebe elegantný hodvábny oblek a tmavý cestovný plášť ako nejaký biznismen, ktorý sa chystá nastúpiť do súkromného lietadla.

V hlbšej rovine reality vyzeral ako Usir, boh mŕtvych. Mal faraónske oblečenie – sandále, vyšívanú ľanovú suknicu a na holej hrudi rady obojkov zo zlata a z koralov. Farba jeho kože pripomínala letnú oblohu. Na kolenách mu ležali berla a cep – symboly egyptského panovníka.

Aj keď bolo čudné vidieť oca s modrou kožou a v sukni, tak som sa tešila, že som zase s ním, až som úplne zabudla na súdny proces.

„Oci!“ Rozbehla som sa k nemu.

(Carter hovorí, že to bola hlúposť, ale oco tej sieni predsa vládol, nie? Prečo by som k nemu nemohla pribehnúť a pozdraviť ho?)

Bola som v polovici cesty, keď hadí démoni skrížili halapartne a zablokovali mi cestu.

„To je v poriadku,“ trochu rozpačito ich zastavil oco. „Nechajte ju prejsť.“

Skočila som mu do náručia a zhodila jeho cep a berlu.

Srdečne ma objal a láskyplne sa zasmial. Chvíľku som si pripadala zase ako malé dievčatko, bezpečné v jeho náručí. Potom si ma pred sebou podržal a ja som si všimla, aký je unavený. Tvár mal strhanú, pod očami kruhy. Dokonca aj mocná aura Usira, ktorá ho väčšinou obklopovala ako hviezdna žiara, len slabo poblikávala.

„Sadie, moja milá,“ napäto začal, „prečo si prišla? Mám robotu.“

Snažila som sa necítiť ukrivdene. „Ale oci, toto je dôležitá vec!“

Carter, Walt a Zia podišli k stupienku. Oco sa zamračil.

„Aha,“ vzdychol. „No najprv ma nechajte dokončiť tento proces. Deti, postavte sa sem vpravo a neprerušujte ma, prosím.“

Ocov pomocník dupol. „Môj pane, to je nanajvýš neobvyklé!“

Bol to čudesne vyzerajúci chlapík – postarší modrý Egypťan s veľkým zvitkom v rukách. Príliš masívny na to, aby to mohol byť duch, priveľmi modrý na človeka a vetchý takmer ako Re. Na sebe mal len bedrovú rúšku, sandále a zle sadnúcu parochňu. Lesklý čierny klin falošných vlasov mal v starom Egypte zrejme dodávať mužný vzhľad, ale s očami olemovanými kohlom a namaľovanými lícami vyzeral ten starý chlapík skôr ako smiešny imitátor Kleopatry.

V rukách držal obrovský zvitok papyrusu. Pred rokmi som bola s kamoškou Liz v synagóge a Tóra, ktorú tam mali, bola proti nemu drobnučká.

„To je v poriadku, Narušiteľ,“ zarazil ho oco. „Môžeme pokračovať.“

„Ale, môj pane…“ Ten starec (fakt sa volal Narušiteľ?) sa rozčúlil tak, že neudržal zvitok. Spodok mu vykĺzol a rozmotal sa, až pokryl schody ako koberec z papyrusu.

„Dofrasa, dofrasa, dofrasa!“ Narušiteľ sa zúfalo snažil zvitok zase zmotať.

Oco potlačil úsmev. Otočil sa naspäť k duchovi v prúžkovanom obleku, ktorý stále kľačal pri váhach. „Ospravedlňujem sa, Robert Windham. Môžeš dokončiť svoju výpoveď.“

Duch sa mu uklonil a prikrčil sa. „Á… áno, vládca Usir.“

Pozrel sa do svojich poznámok a začal odriekať zoznam zločinov, ktorých sa nedopustil – vražda, krádež a nezákonný predaj dobytka.

Otočila som sa k Waltovi a zašepkala som: „To je človek z modernej doby, nie? Čo robí pred Usirovým súdom?“

Trochu ma naštvalo, že Walt zase poznal odpoveď.

„Posmrtný život každej duše vyzerá inak,“ vysvetlil mi, „záleží na tom, v  čo verí. Na tohto chlapíka musel Egypt silno zapôsobiť. Možno o ňom v mladosti čítal nejaké príbehy.“

„A  čo ak niekto neverí v nijaký posmrtný život?“ spýtala som sa.

Walt na mňa vrhol smutný pohľad. „Potom ho ani nijaký nečaká.“

Z druhej strany stupienka na nás modrý boh Narušiteľ zasyčal, aby sme zavreli zobáky. Ako to, že keď sa dospelí snažia umlčať decká, narobia pri tom vždy viac rámusu než ten, koho okrikujú?

Duch Roberta Windhama sa blížil ku koncu výpovede. „Nesvedčil som falošne proti svojim susedom. Hm, pardon, toto posledné neviem prečítať…“

„Ryba!“ napálene vyštekol Narušiteľ. „Ukradol si rybu z posvätných jazier?“

„Žil som v Kansase,“ vyhlásil duch. „Takže… nie.“

Oco sa zdvihol z trónu. „Dobre. Nech je toto srdce zvážené.“

Jeden z hadích démonov vytiahol ľanový balíček veľký ako detská päsť.

Carter vedľa mňa sa prudko nadýchol. „V tom je jeho srdce?“

„Psst!“ Narušiteľ sykol tak nahlas, až mu skĺzla parochňa. „Priveďte Ničiteľku duší!“

Na druhom konci siene sa rozleteli psie dvierka. Do miestnosti vrazil rozčúlený Amemait. Ten chudák nevedel veľmi koordinovať svoje pohyby. Miniatúrnu leviu hruď a nohy mal elegantné a pružné, ale zadnú polovicu jeho tela – krátku a tučnú – tvoril oveľa menej pružný hroší zadok. Stále sa potkýnal, narážal do stĺpov a zhadzoval koše. Zakaždým, keď sa udrel, zatriasol levou hrivou a krokodíľou papuľou a spokojne vyštekol.

(Carter ma ako vždy poučuje. Hovorí, že Amemait je samica. Jasné, nemôžem to dokázať, no Amemait mi pripadal skôr ako samčia obluda. Na samicu je príliš hyperaktívny a to, ako si značkuje teritórium… ale nič.)

„Tu je môj miláčik!“ vykríkla som, úplne unesená. „Tu je môj havo!“

Amemait ku mne pribehol, vyskočil mi na ruky a obtrel sa o mňa hrubým ňufákom.

„Môj pane, Usir!“ Narušiteľ znovu pustil spodok zvitku a ten sa mu rozmotal okolo nôh. „To je urážka!“

„Sadie,“ dôrazne ma napomenul oco, „nehovor, prosím, Požieračke duší havo.“

„Prepáč,“ zamrmlala som a pustila Amemaita.

Jeden hadí démon položil srdce Roberta Windhama na váhy. Videla som veľa obrázkov, na ktorých tú povinnosť vykonáva Anup, a  ľutovala som, že t am nie je. Na Anupa by sa mi pozeralo oveľa príjemnejšie než na nejakého hadieho démona.

Na druhej miske sa objavilo pierko pravdy. (Nenúť ma rozprávať, čo som s ním zažila.)

Váhy sa pohli. Misky sa zastavili takmer v rovnováhe. Duch v prúžkovanom obleku si odfúkol od úľavy. Amemait sklamane zafňukal.

„Nanajvýš pôsobivé,“ pokýval hlavou oco. „Robert Windham, bol si uznaný za dostatočne poctivého, aj keď si býval investičným bankárom.“

„Bol som darcom Červeného kríža!“ vyhŕkol duch.

„Áno, áno,“ sucho prisvedčil oco, „môžeš postúpiť do posmrtného života.“

Vľavo od stupienka sa otvorili dvere. Hadí démoni postavili Roberta Windhama na nohy.

„Ďakujem!“ skríkol, keď ho vyvádzali von. „A ak potrebujete nejakú finančnú radu, vládca Usir, odporúčam vám dlhodobo výhodný trh s…“

Dvere sa za ním zavreli.

Narušiteľ si rozhorčene odfrkol: „Príšerný človek.“

Môj oco mykol plecami. „Moderná duša, ktorá uznáva staroveké egyptské spôsoby. Nemohol byť úplne zlý.“ Potom sa otočil k nám. „Deti, toto je Narušiteľ, jeden z mojich poradcov a bohov súdu.“

„Prosím?“ Predstierala som, že som nerozumela. „Povedal si, že je narušený?“

„Volám sa Narušiteľ!“ naštvane zahučal boh. „Súdim tých, ktorí sa previnia rušením poriadku!“

„Áno.“ Ocovi aj napriek únave pobavene zaiskrili oči. „To je Narušiteľova tradičná povinnosť, ale teraz, keď zostal mojím posledným pomocníkom, pomáha mi so všetkými prípadmi. Kedysi bolo štyridsaťdva bohov pre rozličné zločiny, viete? No…“

„Ako Palič a Kmín,“ dokončila Zia.

Narušiteľ zalapal po dychu. „Odkiaľ o nich viete?“

„Videli sme ich,“ vysvetľovala Zia, „v štvrtom dome noci.“

„Vy ste – videli…“ Narušiteľ takmer pustil zvitok z ruky. „Vládca Usir, musíme ich okamžite zachrániť! Moji druhovia…“

„Preberieme to,“ sľúbil mu otec. „Najprv chcem však počuť, čo privádza moje deti do duata.“

Striedali sme sa v rozprávaní: vzbúrení mágovia a ich tajné spojenectvo s Apopom, blížiaci sa útok na prvý nom a naše nádeje, že nájdeme nový druh kúzla zatratenia, ktoré by nadobro zastavilo Apopa.

Časť našich správ oca prekvapila a znepokojila – napríklad to, že mnoho mágov opustilo prvý nom a nechalo ho biedne bránený, až sme tam museli vyslať na pomoc našich učňov z brooklynského domu, a  že Amos sa zahráva so Sutechovou silou.

„Nie,“ zachmúril sa oco. „Nie, to nemôže! Tí mágovia, ktorí ho opustili – neospravedlniteľná vec! Dom života sa musí zomknúť okolo hlavného lektora.“ Začal vstávať. „Mal by som zájsť za bratom…“

„Môj pane,“ ozval sa Narušiteľ, „už nie ste mág. Ste Usir.“

Oco sa zaškľabil, ale klesol naspäť na trón. „Áno, áno, samozrejme. Prosím, pokračujte, deti.“

Časť z našich správ už oco poznal. Zvesil plecia, keď sme hovorili o dušiach mŕtvych, ktoré miznú, a o vidine našej mamy, stratenej niekde hlboko v duate, kde sa bráni temnej sile, o ktorej sme boli s Carterom presvedčení, že je to Apopov tieň.

„Hľadal som vašu mamu všade,“ skľúčene hlesol oco. „Tú silu, ktorá unáša duše – nech je to tieň hada, alebo čokoľvek iné –, tú nedokážem zastaviť. Neviem ju ani nájsť. Vaša mama…“

Nasadil mrazivý výraz. Chápala som, ako mu je. Celé roky sa vyrovnával s vinou, pretože sa mu nepodarilo zabrániť maminej smrti. A teraz sa ocitla znovu v nebezpečenstve a on tušil, že ju nemôže zachrániť, aj keď je vládca mŕtvych.

„My ju nájdeme,“ ubezpečovala som ho. „To všetko navzájom súvisí, oci. Máme plán.“

S Carterom sme mu vysvetlili tú vec so šutom a ako by sa dal využiť na extra kúzlo zatratenia.

Oco sa na tróne naklonil dopredu a prižmúril oči. „Toto vám povedal Anup? Odhalil povahu šutu smrteľníkom?“

Jeho modrá aura nebezpečne zablikala. Nikdy predtým som sa oca nebála, ale priznávam, že v tej chvíli som o krok cúvla. „No… nebol to len Anup.“

„Pomohol nám aj Thowt,“ pridal sa Carter. „A niečo sme si domysleli…“

„Thowt!“ vyprskol oco. „Toto je nebezpečná informácia, deti. Veľmi nebezpečná. Nedopustím, aby ste…“

„Oco!“ vykríkla som. Myslím, že som ho tým zaskočila, ale už som strácala trpezlivosť. Mala som plné zuby bohov, ktorí mi hovorili, čo by som mala alebo nemala robiť. „Apopov tieň priťahuje duše mŕtvych. Musí to byť on! Kŕmi sa nimi a silnie, lebo sa pripravuje na návrat.“

Predtým mi to nenapadlo, ale sotva som to dopovedala, zacítila som, že je to pravda – desivá, ale pravda.

„Musíme nájsť jeho tieň a uväzniť ho,“ trvala som na svojom. „Potom ho využijeme, aby sme sa hada zbavili. Je to naša jediná šanca – ak nechceš, aby sme nasadili bežné zatratenie. Sošku na to máme pripravenú, však, Carter?“

Carter si potľapkal po batohu. „To kúzlo nás zabije,“ pokrčil plecami. „A s najväčšou pravdepodobnosťou nebude fungovať. No ak je to naša jediná možnosť…“

Zia sa zatvárila zdesene. „Carter, to si mi nepovedal! Vy ste vyrobili sochu – jeho? Vy by ste sa obetovali, aby…“

„Nie,“ ozval sa náš oco. Zlosť z neho vyprchala. Naklonil sa dopredu a sklonil tvár do dlaní. „Nie, máš pravdu, Sadie. Malá šanca je lepšia než nijaká. Ja by som skrátka nezniesol, keby ste…“ Vystrel sa a nadýchol, aby nabral stratenú rozvahu. „Ako vám môžem pomôcť? Predpokladám, že ste sem po niečo prišli, ale chcete odo mňa mágiu, ktorú neovládam.“

„Áno,“ prikývla som. „No je to trochu komplikovanejšie.“

Než som stihla povedať viac, rozoznel sa sieňou gong. Hlavné dvere sa začali otvárať.

„Môj pane,“ oznámil Narušiteľ, „začína sa ďalší proces.“

„Teraz nie!“ vyštekol oco. „Nedá sa to odložiť?“

„Nie, môj pane.“ Modrý boh znížil hlas. „Toto je proces s ním, viete…“

„Ach, pri dvanástich bránach noci!“ zahromžil oco. „Deti, tento proces je veľmi dôležitý.“

„Áno,“ prikývla som. „Vlastne práve preň sme…“

„Porozprávame sa potom,“ prerušil ma oco. „A, prosím, v nijakom prípade nehovorte s obvineným a nepozerajte sa mu do očí. Tento duch je obzvlášť…“

Gong zaznel znovu. Dovnútra vošla jednotka démonov a obklopila obvineného. Nemusela som sa pýtať, kto to je.

Dorazil Setne.

Tí strážcovia vyzerali sami osebe dosť desivo – šesť bojovníkov s  červenou kožou a gilotínovými čepeľami namiesto hláv. Aj bez nich by mi podľa všetkých tých magických opatrení bolo došlo, že Setne je nebezpečný. Ako Saturnove prstence sa okolo neho vinuli žiariace hieroglyfy – zbierka symbolov proti mágii ako: potlačiť, stlmiť, zostať, držať zobák, bezmocnosť a toto nech ti ani nenapadne.

Setne mal zápästia zviazané ružovými pruhmi látky. Dva ďalšie ružové pásy mal omotané okolo pása, jeden okolo krku a dva mu spájali členky, takže sa len šuchtal. Nezasvätenému divákovi by tie ružové stužky mohli pripadať ako hra čkársk a súprava pút Hello Kitty, ale ja som z osobnej skúsenosti vedela, že to sú jedny z najmocnejších magických pút na svete.

„Sedem pásov Hathor,“ zašepkal Walt. „Kiežby som si mohol nejaké vyrobiť.“

„Ja ich mám,“ zamrmlala Zia. „No trvá poriadne dlho, než sa dobijú. Tie moje budú pripravené až v decembri.“

Walt na ňu vrhol obdivný pohľad.

Gilotínoví démoni sa rozostúpili okolo obvineného.

Sám Setne nevyzeral ako gauner, rozhodne nie ako niekto, kto stojí za také bezpečnostné opatrenia. Bol dosť malý – nie ako Bes, ale aj tak to bol drobný človek. Ruky a nohy mal samá kosť. Jeho hruď pripomínala xylofón z rebier. A predsa vystrkoval bradu a sebavedome sa usmieval, akoby mu patril celý svet – čo nie je hračka, ak má človek na sebe iba bedrovú rúšku a pár ružových stužiek.

Jeho tvár vyzerala rovnako ako tá, ktorú som videla v stene v dallaskom múzeu a potom v Sieni vekov. On bol ten kňaz, ktorý obetoval býka v mihotajúcej sa vízii z Novej ríše.

Mal rovnaký orlí nos, oči s  ťažkými viečkami a kruté tenké pery. Väčšina kňazov zo starých čias bola holohlavá, ale Setne mal tmavé husté vlasy ulízané dozadu olejom ako nejaký frajer z päťdesiatych rokov. Keby som ho videla na Picadilly Circus (a radšej trochu viac oblečeného), vyhla by som sa mu oblúkom, pretože by som si myslela, že rozdáva reklamné letáky alebo sa snaží ľuďom vnútiť lístky na nejakú šou vo West Ende. Pochybný a protivný? Áno. No nebezpečný? Kdeže.

Gilotínoví démoni ho zrazili na kolená. Zdalo sa, že Setneho to pobavilo. Prešiel očami po sieni a zaregistroval každého z nás. Snažila som sa jeho pohľadu vyhnúť, ale bola to fuška. Setne ma spoznal a zažmurkal. Niečo mi navrávalo, že dokáže čítať moje popletené myšlienky a  že sa na nich dobre baví.

Kývol hlavou k trónu. „Vládca Usir, celý tento cirkus je kvôli mne? To ste nemuseli.“

Oco neodpovedal. So zachmúreným výrazom ukázal na Narušiteľa, ktorý prechádzal zvitok, až našiel to pravé miesto.

„Setne, známy aj ako princ Chaemwaset…“

„No páni…“ Setne sa na mňa zaškľabil a ja som mala čo robiť, aby som mu ten úsmev neopätovala. „Toto meno som nepočul už veky. Poriadne stará história!“

Narušiteľ sa naňho oboril: „Si obvinený z hnusných zločinov! Rúhal si sa bohom celkovo štyritisídeväťdesiatdvakrát.“

„Deväťdesiatjedenkrát,“ opravil ho Setne. „Tamto o vládcovi Horovi – to bolo len nedorozumenie.“ Žmurkol na Cartera: „Však, kamarát?“

Odkiaľ, dofrasa, vedel o Carterovi a Horovi?

Narušiteľ posunul zvitok. „Nasadil si mágiu na diabolské účely vrátane dvadsiatich troch vrážd…“

„V sebaobrane!“ Setne sa pokúsil rozhodiť rukami, ale stužky mu v tom bránili.

„… vrátane jedného prípadu, keď si dostal zaplatené, aby si zabil pomocou mágie,“ dokončil Narušiteľ.

Setne pokrčil plecami. „To bola sebaobrana zo strany objednávateľa.“

„Intrigoval si proti trom rozličným faraónom,“ pokračoval Narušiteľ. „Šesťkrát si sa pokúšal zvrhnúť Dom života. A najvážnejšia vec – vykrádal si hrobky mŕtvych a kradol knihy mágie.“

Setne sa nenútene zasmial. Pozrel sa na mňa, akoby chcel povedať: „No verila by si tomu, čo hovorí?“

„Pozrite, Narušiteľ,“ spustil, „tak sa voláte, však? Taký pekný inteligentný boh súdu ako vy musí byť prepracovaný a nedocenený. Sú citím s vami, naozaj. Máte na viac, ako hrabať sa v mojej minulosti. Okrem toho, všetky tie obvinenia – o tých som vypovedal už pri predchádzajúcich procesoch.“

„Aha.“ Narušiteľ sa zatváril popletene. Rozpačito si narovnal parochňu a otočil sa k môjmu ocovi. „Nemali by sme ho teda prepustiť, môj pane?“

„Nie, Narušiteľ.“ Oco sa naklonil dopredu. „Väzeň nasadzuje božské slová, aby ti poplietol hlavu, pokrivuje najposvätnejšiu mágiu maatu. Aj v tých putách je nebezpečný.“

Setne si prezeral vlastné nechty. „Vládca Usir, vaše slová mi lichotia, ale úprimne povedané, tie obvinenia…“

„Ticho!“ Oco mávol rukou k väzňovi. Víriace hieroglyfy okolo neho zažiarili jasnejšie. Pásy Hathor sa pritiahli.

Setne sa začal dusiť. Samoľúby výraz na jeho tvári sa rozplynul a vystriedala ho absolútna nenávisť. Priam som cítila jeho zlosť. Chcel oca zabiť rovnako ako nás všetkých.

„Oci,“ vyhŕkla som, „prosím, nie!“

Oco sa na mňa zamračil, očividne mu to vyrušenie nebolo po chuti. No luskol prstami a Setneho putá trochu povolili. Duch mága sa rozkašľal a skleslo zvesil plecia.

„Chaemwaset, syn Ramesseho,“ pokojne vyhlásil oco, „už neraz si bol odsúdený na zabudnutie. Prvý raz sa ti podarilo vyprosiť si zmiernený trest, dobrovoľne si sa ponúkol, že budeš slúžiť faraónovi svojou mágiou…“

„Áno,“ zachrčal Setne. Pokúšal sa spamätať, ale úsmev mal stále skrivený od bolesti. „Som skúsený pracant, môj pane. Bol by zločin zničiť ma.“

„… no napriek tomu si utiekol,“ pokračoval oco. „Zabil si stráže a nasledujúcich tristo rokov si po Egypte šíril chaos.“

Setne mykol plecami. „Také zlé to nebolo. Len trocha zábavy.“

„Bol si chytený a znova odsúdený,“ pokračoval oco, „ešte trikrát. Zakaždým si sa nejako dostal na slobodu. A pretože bohovia na svete neboli, zdivel si, robil si si, čo sa ti zachcelo, páchal si zločiny a trápil smrteľníkov.“

„Môj pane, to nie je fér,“ namietol Setne. „Predovšetkým, vy bohovia ste mi chýbali. Úprimne povedané, tých pár tisícročí bez vás bolo poriadne nudných. A pokiaľ ide o tie takzvané zločiny, no, niekto by možno povedal, že Francúzska revolúcia bol prvotriedny žúr! Aspoň ja som sa bavil. A arcivojvoda Ferdinand? Otravný človek. Keby ste ho boli poznali, aj vy by ste ho zabili.“

„Tak už dosť!“ zarazil ho oco. „Je s tebou koniec. Teraz som hostiteľom Usira. Zločinca ako si ty, nebudem tolerovať ani ako ducha. Tentoraz je s tvojimi trikmi koniec.“

Amemait vzrušene zaštekal. Gilotínové stráže sekali čepeľami hore-dolu, akoby tlieskali. Narušiteľ vykríkol: „Správne!“

A Setne… ten zaklonil hlavu a rozrehotal sa.

Oco sa zatváril prekvapene a potom naštvane. Zdvihol ruku, aby utiahol pásy Hathor, ale Setne zasiahol: „Počkajte, môj pane. Ide o to, že s mojimi trikmi nie je koniec. Spýtajte sa tamto svojich detí. Spýtajte sa ich kamarátov. Potrebujú moju pomoc.“

„Nijaké ďalšie klamstvá!“ zavrčal oco. „Tvoje srdce bude znovu zvážené a Amemait pohltí…“

„Oci!“ zajačala som. „On má pravdu! My ho fakt potrebujeme.“

Oco sa otočil ku mne. Videla som, ako v  ňom vrú žiaľ a zlosť. Znova stratil svoju ženu. Nedokázal pomôcť bratovi. Mala sa začať bitka o koniec sveta a jeho deti sa ocitli v prvej línii. Oco musel vykonať spravodlivosť na duši tohto mága. Potreboval cítiť, že môže urobiť niečo správne.

„Oci, prosím, počúvaj,“ spustila som. „Ja viem, že je to nebezpečné. Ja viem, že sa ti to nebude páčiť. No prišli sme sem kvôli Setnemu. Spomeň si, čo sme ti predtým vraveli o našom pláne. Setne vie niečo, čo potrebujeme.“

„Sadie má pravdu,“ pridal sa ku mne Carter. „Prosím, oci. Pýtal si sa, ako nám môžeš pomôcť. Daj nám Setneho do opatery. On predstavuje kľúč k porážke Apopa.“

Pri zaznení toho mena zavial sieňou chladný vietor. Koše na oheň zaprskali. Amemait zaskučal a prikryl si labami ňufák. Do konca aj gilotínoví démoni nervózne prešliapli z nohy na nohu.

„Nie!“ zaburácal oco. „To rozhodne nie. Setne vás ovplyvňuje svojou mágiou. Slúži chaosu.“

„Môj pane,“ prehovoril Setne nezvyčajne mäkkým a  úctivým tónom, „dalo by sa o mne povedať plno vecí, ale že slúžim hadovi? Nie. Ja nechcem zničiť svet. Nič by som z toho nemal. Vypočujte si to dievča. Dovoľte mu, aby vám predostrelo svoj plán.“

Tie slová sa mi prepracúvali do hlavy. Uvedomila som si, že Setne nasadzuje mágiu, aby ma prinútil hovoriť. Obrnila som sa proti tomu nutkaniu, ale Setne ma nanešťastie nahováral na niečo, čo zbožňujem – rozprávanie. A tak som to všetko vysypala: ako sme sa pokúšali zachrániť Knihu prekonania Apopa v Dallase, ako tam so mnou Setne hovoril, ako sme našli skrinku tieňa a napadlo nám použiť šut. Opísala som svoje nádeje na oživenie Besa a zničenie Apopa.

„To je nemožné,“ namietol oco. „A aj keby nebolo, Setnemu sa nedá veriť. Nikdy by som ho nepustil, a už vôbec nie k vlastným deťom. Pri prvej príležitosti by vás zabil!“

„Oco,“ prehováral ho Carter, „už nie sme deti. Zvládneme to.“

Na bolesť v ocovej tvári sa nedalo pozerať. Prehltla som slzy a podišla k trónu.

„Oci, ja viem, že nás máš rád.“ Stisla som mu ruku. „Ja viem, že nás chceš chrániť, ale riskoval si všetko, aby si nám dal šancu zachrániť svet. Teraz na to nastal vhodný čas. Je to jediná možná cesta.“

„Má pravdu.“ Setnemu sa darilo hovoriť smutne, akoby mu bolo ľúto, že možno dostane odklad. „A navyše, môj pane, je to jediná cesta, ako zachrániť duše mŕtvych vrátane vašej ženy, než ich Apopov tieň všetky zničí.“

Ocova tvár sa zmenila z nebovomodrej na temne indigovú. Zovrel operadlá trónu, akoby ich chcel odtrhnúť.

Pomyslela som si, že to Setne prehnal.

No potom sa ocove ruky uvoľnili. Zlosť v jeho očiach sa zmenila na zúfalstvo a túžbu.

„Stráže,“ rozkázal, „dajte väzňovi pierko pravdy. Bude ho držať, kým nám to nevysvetlí. Ak zaklame, zahynie v plameňoch.“

Jeden z gilotínových démonov vzal pierko z váh. Setne sa tváril akoby nič, keď sa mu ocitlo na dlani.

„Správne!“ začal. „Vaše deti majú pravdu. Naozaj som vytvoril kúzlo zatratenia. Teoreticky by sa dalo použiť na zničenie boha – alebo dokonca Apopa. No nikdy som to neskúšal. Žiaľ, môže ho vykonať len živý mág. Zomrel som skôr, ako som to mohol skúsiť. Niežeby som chcel zabiť nejakých bohov, môj pane. Len som si myslel, že by som ich trochu vydieral, aby mi robili po vôli.“

„Vydierať… bohov,“ zavrčal oco.

Setne sa previnilo usmial. „To bolo dávno, za mojej pomýlenej mladosti. Skrátka, zaznamenal som tú magick ú formulu v niekoľkých kópiách Knihy prekonania Apopa…“

„… ktoré boli zničené,“ vzdychol Walt.

„Áno,“ potvrdil Setne, „ale moje pôvodné poznámky sú stále zapísané na okrajoch Thowtovej knihy, ktorú som… ktorú som ukradol. Vidíte? Som úprimný. Ručím vám za to, že tú knihu nenašiel ani Apop. Schoval som ju veľmi dobre. Môžem vám ukázať, kde je. Nájdete v nej vysvetlenie, ako nájsť a uväzniť Apopov tieň aj ako vykonať zatratenie.“

„Nemôžeš nám skrátka povedať ako na to?“ spýtal sa Carter.

Setne sa uškrnul. „Mladý pane, to by som veľmi rád. Lenže celú knihu si nepamätám. A odkedy som tú formulu spísal, uplynuli už tisícky rokov. Keby som vám povedal jediné nesprávne slovo zariekadla, no… treba sa vyhnúť akejkoľvek chybe. Môžem vás však k tej knihe doviesť. Len čo ju získame…“

„My?“ spýtala sa Zia. „Nemôžeš nás k tej knihe skrátka nasmerovať? Prečo by si mal ísť s nami?“

Duch sa zaškľabil. „Pretože som jediný, kto ju môže vyzdvihnúť, dievčatko. Pasce, kliatby… poznáš to. Okrem toho, budete potrebovať moju pomoc na rozlúštenie tých poznámok. To kúzlo je zložité! No nerob si starosti. Stačí vám držať ma v pásoch Hathor. Ty si Zia, však? Máš s nimi skúsenosti.“

„Ako vieš…“

„Ak vám spôsobím nejaké problémy,“ pokračoval Setne, „skrátka ma zviažete ako balíček. No ja sa nepokúsim utiecť – aspoň kým vás nezavediem k Thowtovej knihe a potom bezpečne k Apopovmu tieňu. Nikto nepozná najhlbšie roviny duata tak ako ja. Som váš najlepší možný sprievodca.“

Pierko pravdy nereagovalo. Setne nevzplanul, takže to znamenalo, že asi neklamal.

„My sme štyria,“ uvažoval nahlas Carter, „a on jeden.“

„Lenže naposledy svojich strážcov zabil,“ upozornil ho Walt.

„Preto budeme opatrnejší,“ zaumienil si Carter. „Všetci dohromady by sme ho mali udržať pod kontrolou.“

Setne sa mykol. „Áno, lenže… viete, Sadie má tú svoju malú vedľajšiu úlohu, však? Musí nájsť Besov tieň. A pravdu povediac, je to dobrý nápad.“

Prekvapene som zažmurkala. „Vážne?“

„Rozhodne, dievčatko,“ prikývol Setne. „Nemáme veľa času. Presnejšie povedané, tu tvoj kamarát Walt nemá veľa času.“

Najradšej by som bola toho ducha zabila, lenže už bol mŕtvy. Odrazu som ten jeho samoľúby úsmev nemohla vystáť.

Zaťala som zuby. „Pokračuj.“

„Walt Stone, prepáč, chlapče, ale nedožiješ sa získania Thowtovej knihy, cesty k Apopovmu tieňu ani použitia zaklínadla. Na to ti skrátka nezostáva čas. No získať Besov tieň – to nepotrvá dlho. Bude to dobrá skúška mágie. Ak to vyjde, bude to paráda! A ak nie… no, potom prídeme len o jedného trpasličieho boha.“

Najradšej by som ho bola kopla, ale naznačil, nech ho necháme dohovoriť.

„Ja myslím,“ pokračoval, „že by sme sa mali rozdeliť. Carter a Zia nech idú so mnou po Thowtovu knihu. Sadie, ty medzitým vezmi Walta k ruinám Sau a nájdite trpaslíkov tieň. Dám vám nejaké inštrukcie, ako ho získať, ale to kúzlo je len teória. V praxi budete potrebovať Waltovo umenie s amuletmi, aby sa vám to podarilo. Ak Walt uspeje, bude Sadie vedieť, ako tieň chytiť. Ak potom Walt zomrie – čo je mi ľúto, ale také kúzlo ho asi odrovná –, potom sa s nami Sadie zíde v duate a chytíme hadov tieň. Získajú na tom všetci!“

Nevedela som, či mám plakať, alebo kričať. Zachovať pokoj sa mi podarilo len vďaka tomu, že som vycítila, že jedno aj druhé by Setneho veľmi pobavilo.

Obrátil sa na oca: „Čo hovoríte, vládca Usir? Je to šanca získať naspäť vašu manželku, poraziť Apopa, vrátiť Besovi dušu, zachrániť svet! Chcem od vás len prísľub, že až sa vrátime, súd zohľadní moje dobré skutky. Nie je to fér?“

Ticho, ktoré zavládlo v sieni, prerušovalo len praskanie ohňov v košoch.

Potom sa Narušiteľ konečne prebral z omámenia. „Môj pane… ako rozhodnete?“

Oco sa pozrel na mňa. Chápala som, že sa mu ten plán nepáči. No Setne mu ponúkol niečo, čo nemohol prešvihnú ť: šancu zachrániť mamu. Ten odporný duch mi sľúbil posledný deň osamote s Waltom, po ktorom som túžila viac než po čomkoľvek inom, a možnosť zachrániť Besa, ktorá nasledovala hneď za tým. Dal dokopy aj Cartera a Ziu a predostrel im ponuku na záchranu sveta.

Všetkých nás mal na háčiku a vyťahoval nás ako ryby z posvätného jazera. No aj keď som vedela, že sa s nami zahráva, nemohla som nájsť dôvod, prečo to odmietnuť.

„Musíme to spraviť, oci,“ naliehala som.

Sklonil hlavu. „Áno, zrejme musíme. Nech nás maat všetkých ochráni.“

„Ale nie, bude to zábava!“ veselo vyhlásil Setne. „Nemali by sme už vyraziť? Súdny deň nepočká!“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .