LIONEL MESSI
ÚŽASNÝ PRÍBEH

Aj v tlačenej verzii

Objednať si môžete na stránke
www.xyz-knihy.cz

www.albatrosmedia.sk

Michael Part

LIONEL MESSI – ÚŽASNÝ PRÍBEH – e-kniha

Copyright © Albatros Media a.s., 2016

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

KAPITOLA 3
Najhorší tím v meste

„ALE BABI, PREČO CHCEŠ, aby som hral za najhorší tím v Rosariu?“ čudoval sa Leo a víril prach okopanými topánkami, ako si cestou na ihrisko futbalového klubu Grandoli prihrával loptu sprava doľava a späť. Ihrisko sa nachádzalo pár blokov od ich domu. Ráno bolo horúce, skoro ako všetky rána v Rosariu, ale Leo cítil, že niečo je vo vzduchu. Niečo zvláštne.

„No a čo? To vedia všetci, že je Grandoli najhorší mančaft v meste,“ povedala babička.

„Jasné, koho to zaujíma,“ súhlasil Leo. „Skrátka chcem hrať.“

„Správne,“ usmiala sa babička šibalsky. „Dokonca by to mohla byť tvoja výhoda, že im to ide tak zle.“

„Naozaj?“ nechápal Leo.

„No iste. Slabý tím potrebuje silného hráča, nie?“

„To áno, ale kto to bude?“ zaujímal sa Leo.

Babička sa usmiala. „Predsa ty, Leo. Potrebujú teba. Nemajú poňatia, ako veľmi si dobrý,“ pokračovala babička. „Tak im to ukážeme.“

Leo sa rozžiaril.

„Porozprávam sa s trénerom,“ prehodila babička.

„Čo ak ma nevezme?“ Leo cítil, ako mu v hrdle rastie knedľa.

„Ver mi, vezme ťa,“ ubezpečila ho Celia.

Kráčali pozdĺž brehu rieky Paraná a Leo cítil vôňu jej kalnej vody a dokonca aj obilie z lode, ktorá okolo nich plávala po prúde od obilného prístavu smerom k moru. Onedlho už mali zazrieť hraciu plochu futbalového klubu Grandoli. Leo vnímal, ako mu srdce tlčie rýchlejšie a rýchlejšie. Iba pomyslenie na to, že hrá futbal, v ňom vyvolávalo intenzívne pocity.

Ihrisko Grandoli bolo celé hrboľaté a rozbité. Práve na ňom trénovali dva tímy hráčov, ktorí behali tam a späť a dvíhali prach takmer tak vysoko ako loptu. Lenže pre Lea nebolo sledovanie hry zďaleka také uspokojivé, ako hra samotná. Oboma rukami sa zakliesnil do pletiva drôteného plotu, prestrčil cezeň nos a ani na chvíľu nespustil oči z lopty.

„Počkaj tu, Leo. Idem sa porozprávať s trénerom,“ povedala mu babička.

„Tak dobre, ale na to, aby som hral s tými chlapcami, som veľmi malý,“ odvetil s očami prišpendlenými k ihrisku. „Všetci sú väčší ako ja.“

Babička Celia ho chytila za plecia a spriama mu pozrela do očí. „Koľko chlapcov tam vidíš?“ spýtala sa ho.

Leo namieril prst na ihrisko a počítal. „Jedenásť v jednom tíme a desať v druhom,“ odpovedal.

„Tak vidíš,“ pousmiala sa babička. „Jednému tímu chýba hráč. Chceš niečo dokázať?“ pýtala sa ďalej.

Leo prikývol.

„To môžeš len vtedy, keď sa nevzdáš. Chceš to vzdať?“

Leo zavrtel hlavou.

Babička sa naňho zoširoka usmiala, rozstrapatila mu vlasy a odhodlane vyrazila za trénerom. Leo sa za ňou chvíľu pozeral, ale potom sa znova otočil k ihrisku.

Babička našla kouča Aparicia pri postrannej čiare. Potil sa ako splašený kôň a nervózne chodil pozdĺž lajny sem a tam. Keď urobil ďalšiu otočku, ocitol sa tvárou v tvár Celii. Pokúsil sa ju obísť, ale ona mu zahatala cestu. „Potrebuješ niečo, Celia?“ vzdychol.

„To je veľmi zlé, že ti chýba jeden hráč, Apo. Keď sa má niečo pokaziť, tak sa to pokazí,“ premietala.

„Ako vieš, že mi chýba hráč?“ čudoval sa tréner.

„Môj vnuk mi to povedal,“ povedala a ukázala cez ihrisko k plotu.

Tréner sa tým smerom pozrel, všimol si, na koho Celia ukazuje, a udivene nadvihol obočie. „Vidím akurát malého Lea,“ riekol.

„Ty si vôbec neuvedomuješ, ako zle na tom tvoj tím je, však?“ spýtala sa ho babička bez okolkov.

„Ale no tak,“ ohradil sa Aparicio. „Ty chceš povedať, že by som mal vziať Lea?“

„Prečo nie?“ opáčila Celia a hodila po ňom jedným zo svojich povestných úsmevov.

„Pretože je veľmi malý. Ostatní chlapci sú oveľa väčší, oni ho… ušliapu. A ja potom budem musieť riešiť plač a odreniny a modriny a… a teba,“ vmietol jej tréner do tváre.

Ale Celia naňho bola pripravená. „Ak čo len zafňuká, sama ho odtiahnem z ihriska,“ predniesla sebaisto.

„Veď ho roznesú na kopytách,“ zastonal kouč a pozrel sa cez hraciu plochu na Lea, ktorý si tam skúsene kopal s loptou.

„Už som ti niekedy klamala, Apa?“ nedala sa Celia. Tréner jej pozrel do očí a pokrútil hlavou.

„Tak mu daj šancu. Nebudeš ľutovať,“ tvrdila presvedčivo.

Apa na ňu chvíľu pozeral a potom zvesil ramená. „Vzdávam to. S tebou sa nedá vyhrať, Celia.“

Babička mu venovala ďalší úsmev. „Práve si vyhral, Apa.“

Tréner zdráhavo doviedol Lea na ihrisko a postavil ho do zálohy, aby ho udržal v bezpečí.

„Žiadne strkanice,“ varoval ostatných hráčov. „Je tu nový.“

Kapitán mužstva pristúpil bližšie. Bol dvakrát taký vysoký ako Leo. „Nový? Veď je to decko!“

„Nie je to žiadne decko,“ napomenul ho Apa. „Iba nevyrástol.“ To povedal veľmi potichu, aby sa uistil, že ho Leo nezačuje. „Tak už padaj a rob, čo hovorím.“ Kapitán prikývol, odbehol späť na ihrisko a hra mohla pokračovať.

Tréner sa vrátil na lajnu, kde k nemu znova pristúpila Celia. Pozrel sa na ňu a zdvihol jedno obočie.

Leo stál v poli a nebol si istý, čo má vlastne robiť. Okolo neho pobehovali obrancovia a ostatní záložníci. Poobzeral sa okolo seba a zameral sa na loptu. Tá bola práve na druhej strane ihriska, blízko protiľahlej postrannej čiary. Leovi sa rozklepali kolená, tak sa bál.

„Utekaj, Leo!“ skríkla naňho babička z postrannej čiary. „Bež si po loptu!“

Leo sa prebral k životu, rozbehol sa po ihrisku a snažil sa dostať k lopte. Ale nikto mu nechcel prihrať. Bolo to, ako by pre svojich spoluhráčov bol úplne neviditeľný.

Ale Leo to nevzdal. Prenikol súperovou obranou a okamžite sa pustil do protihráča, ktorý práve držal loptu na kopačke. Vopred vedel, čo sa súper chystá urobiť. Keď sa mu pokúsil prestreliť loptu medzi nohami, Leo rýchlo zrazil nohy a lopty sa zmocnil. Rýchlo sa rozhliadol okolo seba – bol iba dvadsať metrov od bránky!

„Centruj!“ zrúkol naňho tréner.

Leo na zlomok sekundy zaváhal. Ale len čo zacítil loptu na kopačke, upokojil sa. Prestal premýšľať. Vedel, čo má robiť. Medzitým sa k nemu priblížili súperovi obrancovia, ale on ich obišiel a vyrazil dopredu, loptu akoby mal prikovanú k nohe. Kouč prešiel pozdĺž plota k Celii, posunul si šiltovku viac dozadu a vyfúkol vzduch z pľúc. „Videla si to? Nedokázali ho obohrať! Je ako blcha, nezbavíš sa ho!“ mrmlal. Keď to Celia začula, naklonila hlavu nabok. „Blcha,“ povedala a usmiala sa. „To sa mi páči.“

Prvý z obrancov, ten, ktorého predtým obral o loptu, sa ju pokúsil získať späť. Leo sa usmial. To bolo jednoduché. Strihol to prudko vľavo a potom sa rýchlym štuchnutím do lopty prešmykol okolo ďalšieho zadáka. Ešte si nevšimol strach v očiach brankára, bol veľmi ďaleko. Tiež nevedel, že sa k nemu zozadu rýchlo blíži tlupa obrancov. Videl priestor pre loptu a chladnokrvne ju poslal brankárovi medzi nohami do siete. Bola to prudká prízemná strela ľavačkou. Nepočul nadšený jasot. Vnímal iba, ako babička volá jeho meno. Obzrel sa k tribúne a keď ju uvidel, usmial sa. Potom víťazoslávne zdvihol dva prsty do vzduchu, akoby chcel povedať: „Ten bol pre teba, babi!“

Bol príliš ďaleko, aby videl jej slzy šťastia.

V ďalších dvadsiatich minútach bolo trénera Apu plno na všetkých lajnách. Štekal na ihrisko príkazy a stratégie. V jednej chvíli sa obzrel k tribúne, kde nechal babičku Celiu, a ona mu oplatila úsmev. Potom ju pozval k sebe dolu, aby strávila zvyšok zápasu po jeho boku, a keď dal Leo svoj piaty gól, čím spečatil víťazstvo svojho tímu, bol kouč Apa taký šťastný, že vlepil Celii bozk na tvár. Každý gól, ktorý Leo strelil, bol lepší ako predošlý. Ten chlapec hrá tak prirodzene, tak nenútene, pomyslel si tréner. Aký génius je táto malá blcha! Každá prihrávka, ktorá išla na Leovu kopačku, skončila v sieti.

Chalani boli z Lea úplne vedľa, objímali ho a povzbudzovali. Leo bol dojatý a zaskočený zároveň. Nikdy sa k nemu nikto takto nesprával, zvlášť nie cudzie deti.

Po zápase prišiel Leo k babičke a trénerovi a zrazu boli obklopení ostatnými rodičmi a divákmi, ktorí všetci do jedného gratulovali koučovi k novému objavu.

„Poďme, Leo,“ vyzvala ho babička. „Cestou domov sa ešte musíme zastaviť na trhu.“

Už boli na odchode, keď za nimi tréner volal: „Nech dorazí na tréning! Zajtra!“

„Bude tu,“ odpovedala babička. „Budeme tu presne o štvrtej.“

Kouč sa rozžiaril a otočil sa späť k ostatným rodičom. „Toho chlapca už nestiahnem z ihriska!“

KAPITOLA 4
Školské dni

LEO A JEHO KAMARÁTKA CINTIA kráčali do školy bok po boku, ani jeden z nich dlho neprehovoril. Leo si niesol učebnice pod jednou pazuchou a loptu pod druhou. Keď dorazili na školské ihrisko, pustil loptu na zem a preplietal sa s ňou po ihrisku medzi spolužiakmi, ktorým vôbec nedal šancu, aby mu stačili uhnúť.

Cintia sa s ním znova zišla pred dverami malého bungalovu, v ktorom mali triedu. „Všimol si si, ako sa na teba pozerajú?“ pýtala sa ho.

Leo pokrčil ramenami. „Iba som trénoval.“

„Oni k tebe vzhliadajú,“ tvrdila.

„Chcela si povedať, že ku mne zhliadajú,“ mienil Leo s pohľadom upretým na špičky topánok. „Všetci sú vyšší ako ja.“

„Tak som to nemyslela,“ odsekla kamarátka so stopou hnevu v hlase.

Ale hnev jej nevydržal veľmi dlho. Vedela, čo tým myslel, a tiež vedela, ako ho jeho malý vzrast trápi a ako veľmi si prial byť vysoký ako všetci ostatní, hlavne ako ona. S tým pomyslením vstúpila do triedy a Leo ju nasledoval a usadil sa za ňu do poslednej lavice.

Len čo boli všetci žiaci na svojich miestach, pani Ferretová prešla uličkou medzi lavicami. V ruke držala štós testov a na každú lavicu jeden z nich položila. „Na vypracovanie testu máte pätnásť minút,“ povedala a položila ďalší papier pred Cintiu. „Keď skončíte, odložíte ceruzku na stôl a zdvihnete ruku.“ Tentoraz položila test na Leovu lavicu. Ten k nej zdvihol pohľad a ona sa naňho usmiala.

Leo sa pozrel na papier. Bola to iba jedna strana, päť otázok. Dúfal, že bude vedieť aspoň nejaké odpovede. Natiahol sa a zaťukal topánkou do Cintiinej nohy. Prikývla. Tiež bola pripravená.

Pani Ferretová došla späť k tabuli a nastavila ručičku starej kuchynskej minútky na pätnástku. „Trieda, pozor,“ povedala. „Začnite.“

Ako by boli kŕdľom vtákov, všetci žiaci naraz sa chopili ceruziek a začali písať. Leo pozeral na papier. Mal by poznať odpoveď aspoň na prvú otázku. Nebola náhodou vždy najjednoduchšia? Lenže nemal tušenie, ako na ňu odpovedať, a tak kopol do Cintie. To bol ich dohodnutý signál. Natiahla dozadu ruku s otvorenou dlaňou a on do nej vložil ružovú gumu, ktorá vzápätí zmizla pred Cintiou. O chvíľu neskôr mu ju podala späť. Leo ju otočil a objavil odpoveď na prvú otázku, ktorú na ňu Cintia napísala.

O desať minút neskôr zdvihla Cintia ruku, takže k nej pani Ferretová prišla uličkou a s úsmevom si od nej vzala vypracovaný test. Potom sa otočila a vrátila sa späť dopredu. Potom už sa zdvíhali ďalšie a ďalšie ruky. Leo ešte pár sekúnd počkal a tiež sa prihlásil. Pani Ferretová postupne zbierala zostávajúce testy a pri stole sa pustila do kontroly ich odpovedí. „Ak ste mi odovzdali test, urobte si dnešnú úlohu z čítania,“ riekla. Leo vzdychol, vytiahol z aktovky ošumelú čítanku a dal sa do čítania.

Keď zazvonil zvonček ohlasujúci prestávku, triedou sa rozoznelo vŕzganie lavíc a stoličiek po starom linoleu, ako sa všetci naraz dvíhali a opúšťali miestnosť, pričom tesne míňali pani Ferretovú stojacu pri dverách. Na odchádzajúcu Cintiu sa usmiala, ale keď sa okolo nej chcel prešmyknúť Leo, lapla ho za golier a vytiahla ho z radu žiakov odchádzajúcich z učebne. „Musíme sa porozprávať.“

Leo vyplašene vyvalil oči. Keď odišiel posledný žiak, obrátila pani Ferretová svoju pozornosť k nemu. „V teste si ukázal vynikajúce vedomosti, Leo,“ riekla.

„Vďaka,“ dostal zo seba a pokúsil sa o ústup, ale učiteľka mu zahatala cestu. „Ešte som neskončila,“ upozornila ho. Leo bol zrazu ešte menší. A je to tu. Nastal koniec sveta, presne ako tušil. Aj keď bola ich finta s ružovou gumou dokonalá, pani Ferretová bola prešibaná a prekukla ju. „V teste si si viedol veľmi dobre. Vlastne ste so Cintiou získali úplne rovnaký počet bodov,“ pokračovala a prebodla ho všehovoriacim pohľadom.

Leo sa pod ním ďalej scvrkával. „Páni, to je skvelé.“ Na viac sa nezmohol.

„A tiež ste mali úplne rovnaké odpovede. Všetky. Do posledného slova.“

Kruci! Urobil základnú chybu. Vedel, že má odpovede trochu zmeniť, aby to nevyzeralo, že podvádzajú. Ale dnešné dopoludnie bolo také krásne a on chcel ísť na ihrisko a trénovať s loptou a zo všetkého najviac chcel v tom prekliatom teste uspieť. „Ja by som povedala, že buď opisovala Cintia od teba, alebo ty od nej. Nebolo ťažké dovtípiť sa, kto komu pozeral cez rameno. Myslím, že si to bol ty.“

Leo zvesil ramená a sklopil pohľad k podlahe, pretože sa pani učiteľke nedokázal pozrieť do očí.

„Čo ty na to, Leo?“ spýtala sa pani Ferretová.

Leo si dal s odpoveďou načas, ale nakoniec zo seba tie slová dostal: „Bol som to ja. Opisoval som od Cintie,“ priznal.

Pani Ferretová o tom chvíľu premýšľala. „Sadni si,“ povedala a ukázala na jeho lavicu.

„Vy ma nenecháte vylúčiť?“ pýtal sa Leo cestou do lavice v poslednom štvrtom rade, tesne za miestom, kde sedela Cintia.

„Nie,“ povedala učiteľka. „Znova ti celú látku vysvetlím a potom ťa nechám napísať test. Znova. A tentoraz budem očakávať, že v ňom uspeješ – úplne sám!“

A tak sa pani Ferretová pustila do výkladu, ktorý bol určený iba Leovi.

Keď sa jeho spolužiaci vracali z obeda späť k budove, kde mali triedu, nedovolila im pani Ferretová vstúpiť. Ich tváre sa jedna po druhej objavovali pritlačené na sklá okien a všetci sledovali, ako Leo píše nový test. Keď skončil, položil ceruzku a zdvihol ruku. Pani Ferretová k nemu prišla, vzala si test a začítala sa do odpovedí. Bolo ich päť. Päť nových odpovedí na nové otázky. Netrvalo dlho a vytiahla červené pero, ktorým jednu z odpovedí opravila. Leo mal strach, že bude pokračovať, kým nebudú všetky jeho vety svietiť červeno, ale to sa nestalo. Namiesto toho sa naňho pozrela a usmiala sa. „Gratulujem, Leo,“ povedala. „Uspel si.“ A s tými slovami sa otočila na päte, prešla uličkou až k tabuli a vpustila ostatných žiakov dovnútra.

Leo sa v lavici napriamil. Nemohol tomu uveriť! On uspel! Bez Cintie a bez ružovej gumy.

Leo a Cintia sa vracali domov spoločne, ale ani jeden z nich dlho neprehovoril. Nakoniec to bol Leo, kto prerušil ticho: „Cintia?“

„Áno?“ ozvala sa neprítomne.

„Cítim sa oveľa lepšie.“

Cintia sa naňho usmiala: „Myslíš, ako keď dáš gól?“

Leo sa zazubil a zavrtel hlavou. „Nie. Pocitu z gólu sa nik nevyrovná.“

KAPITOLA 5
Newell’s volajú

LEO SI SPRACOVAL PRIHRÁVKU na prsiach, nechal loptu dopadnúť na zem a ľavou nohou si ju predkopával po ihrisku.

„Pozor, Leo!“ zakričal jeden zo stredových hráčov Grandoli. Ale Leo vedel, že naňho súperov obranca striehne. Vždy naňho striehli. Keď sa pred ním konečne objavil, to už bolo blízko brány, Leo zastavil a nechal si loptu na pravej strane, potom predstieral pohyb doľava a obranca mu na to skočil. Leo skopol loptu doprava, prešmykol sa okolo ďalšieho obrancu a vystrelil nad hlavu brankára, takže dal tretí gól Grandoli a svoj hetrik. Nedávno oslávil deviate narodeniny.

Pán Griffa, veľký a svalnatý v dôsledku celoživotnej práce, sa zdvihol na nohy spoločne s ostatnými fanúšikmi. V živote nevidel tribúny na ihrisku Grandoli také plné. Veľmi často sem však nechodil. Nemal na to dôvod. Z najhoršieho tímu v meste žiadni futbaloví géniovia nevzišli. Znova sa usadil a vrátil sa k sledovaniu zápasu. Dúfal, že si ho jeho kamarát, kouč Apa, nevšimne. Nebol tu na priateľskej návšteve. Prišiel si pozrieť Lea Messiho, o ktorom sa niektorí zmieňovali ako o poklade. Ako o Maradonovi. Bolo dôležité, aby ho mohol pán Griffa sledovať bez toho, aby ho niekto rušil, a tak sa posadil až na kraj tribúny, aj keď bolo dosť voľných miest. Nakoniec sa predsa len stretol pohľadom s očami kouča Apu. Usmial sa. A boli tu problémy. Tréner Apa nebol prvý, kto zazrel pána Griffu z najlepšieho futbalového klubu mesta, Newell’s Old Boys. Matias a Rodrigo Messiovci boli s koučom Apom a pána Griffu na tribúne si všimli skôr. Trénerovi bolo hneď jasné, čo tu pán Griffa pohľadáva – chce mu vziať Lea Messiho.

Po dvoch rokoch si prišli po Blchu, pomyslel si Apa. Nemohol ten chlapec napríklad zakopnúť alebo niečo také? To musel dať hetrik akurát pred Griffom? „Prečo dnes nemohol mať pre tentoraz smolu?“ povedal nahlas, pretože mu to zrazu prišlo ľúto. Leov otec Jorge pristúpil k Apovi, aby zistil, o čo ide. Pána Griffu poznal celkom dobre. Jorge totiž hral za Newell’s, keď mal trinásť, a obaja jeho starší synovia za nich hrali od siedmich rokov. Ich rodina mala pre Červenočiernych, ako prezývali Newell’s Old Boys, veľkú slabosť. Jorge a jeho dvaja starší synovia boli pyšní, že sú Lepers , čo bola prezývka pre hráčov najlepšieho klubu v meste. Medzi Lepers a ďalším miestnym futbalovým klubom, Rosario Central, panovala odveká rivalita. Ale v srdciach Messiovcov nebolo miesto pre iný tím ako Newell’s.

Pán Griffa už videl dosť. Zdvihol sa zo svojho miesta a prechádzal medzi sedadlami, cestou sa ospravedlňoval ostatným divákom v rade. Potom zišiel dvoma schodmi na prašnú plochu. Náhlivo postupoval po okraji ihriska, kým nedošiel k Rodrigovi a Matiasovi. Pán Griffa chlapcom naznačil, aby za ním prišli. Mohli sa pretrhnúť, ako k nemu leteli.

„Áno, pán Griffa?“ spýtal sa Matias.

„Až pôjdete na tréning,“ predniesol pán Griffa drsným hlasom, „priveďte svojho malého brata so sebou.“

„Áno, pán Griffa!“ vyhŕkol Rodrigo a obzrel sa po otcovi, ktorý naňho potešene kývol. „Dovidenia,“ rozlúčil sa pán Griffa a kráčal preč. Ale potom sa zastavil a ešte sa otočil. „A ďakujem za pozvanie.“ Potom už sa vydal po nerovnej ceste, ktorá viedla naprieč mestom k ihrisku Newell’s Old Boys. Matias a Rodrigo na seba vrhli zmätené pohľady.

Len čo bol pán Griffa dostatočne ďaleko, spýtal sa Matias Rodriga: „Ja som ho nepozval, a ty?“

Rodrigo len pokrútil hlavou a obzrel sa po otcovi, ktorý však tiež pokrútil hlavou. A tak sa všetci pozreli na cestu za pánom Griffom, a to práve v okamihu, keď sa pri ňom odnikiaľ zjavila babička Celia, potľapkala ho po chrbte a vzrušene k nemu hovorila. Rodrigo a Matias sa pokúšali započuť, o čom sa tí dvaja spolu bavia, ale boli príliš ďaleko. Babička s pánom Griffom prehodili ešte pár slov, než ho Celia prepustila a obrátila sa k nim so šťastným úsmevom na tvári. Keď si bola istá, že sa na ňu Jorge aj chlapci pozerajú, víťazoslávne zdvihla oba palce.

Vstup na štadión Malvinas, kde trénovala mládež futbalového tímu Newell’s Old Boys, lemovala nabielená stena s nápisom „Es El Glorioso Newell’s Old Boys“ vyvedenom striedavo červeným a čiernym tučným písmom. V španielčine to znamená „Slávni Newell’s Old Boys“. Vedľa stála červeno natretá kovová brána, ktorá viedla na ihrisko. Aby ste sa dostali na trávnik, museli ste prejsť bránou a pod uvítacou ceduľou. Presne ako Leo a babička Celia.

„Nechaj to na mňa,“ povedala babička, chytila Lea za ruku a namierila si to cez ihrisko za jedným z troch trénerov Newell’s Old Boys Gabrielom Digerolamom. Hráči už boli na trávniku a nacvičovali držanie lopty. Snažili sa udržať loptu čo najďalej od protihráča a presne prihrať. Nasledovali päťmetrové šprinty, vďaka ktorým sa snažili dostať do trháka. Tréningy boli dobre vedené a Leo to hneď spoznal.

„Pán Griffa mi povedal, aby som priviedla Lea na tréning,“ povedala babička sebaisto. „Takže tu ho máte.“

Digerolamo si Lea prezrel. Bože, preletelo mu hlavou, je ešte menší, ako som si myslel. Pozrel sa späť na babičku Celiu. „Je dosť tvrdý?“ spýtal sa jej.

„Je Maradona dosť tvrdý?“ vrátila mu úder.

Digerolamo sa nahlas zasmial jej smelosti.

„Tak sa pozrime, čo tu malý Maradona dokáže,“ obrátil sa na Lea. „Na akom poste hráš?“

„Budem hrať, kdekoľvek ma budete potrebovať,“ odpovedal Leo roztekane. Digerolamo sa znova zasmial. „Vieš dávať góly?“

„Áno, pane!“ vyhŕkol Leo.

„Dobre, takže začneš ako pravý záložník,“ rozhodol tréner.

Leo prikývol a rozbehol sa na trávnik. Potom sa zarazil a otočil sa. „Pane?“

„Áno?“ spýtal sa Digerolamo.

„Nie som malý.“

Digerolamo sa na chvíľku prekvapene zarazil. Ten chlapec je možno húževnatejší, ako sa zdá. „Ako ťa mám volať?“

„Kamaráti ma volajú Blcha,“ zakričal Leo cestou na ihrisko.

Tréner si zložil čiapku a poškrabal sa na hlave. „Tak fajn, Blcha.“ Pozrel sa na Celiu a pokrčil ramenami. „Nie je zo svojho vzrastu práve nadšený,“ povedala na vysvetlenie.

„To som si všimol,“ pritakal Digerolamo, zahvízdal na píšťalke a uprel pohľad na trávnik, kde Leo s loptou na nohe práve vyštartoval vpred. Nemohol tomu uveriť. Ako sa mohol tak rýchlo zmocniť lopty?

Digerolamo bol presvedčený, že mu určite niečo uniklo. Ostatní dvaja tréneri, Ernesto Vecchio a Carlos Morales, sa k nemu o chvíľu pridali. Podišli bližšie, ale pohľady mali prikované k ihrisku, kde Leo prekľučkoval medzi štyrmi hráčmi, vyrazil vpred a rýchlo vystrelil nízku strelu do ľavej časti bránky. Jeho prvý gól za Newell’s.

Po tom, ako strelil gól, sa Leo otočil a polovica tímu naňho naskákala, až ho strhli k zemi. Boli celí bez seba, kričali a strapatili mu vlasy. Keď sa postavil späť na nohy, hra pokračovala.

Gabriel Digerolamo, Ernesto Vecchio a Carlos Morales sedeli celý čas na lavičke za nimi. „Videli ste tú trefu?“ spýtal sa Morales.

„Mám oči,“ odvetil Vecchio.

„Chce, aby sme ho volali Blcha,“ povedal Digerolamo.

„Blcha?“ spýtal sa neveriacky Morales.

„Ale nerobte si z neho srandu pre jeho vzrast,“ upozornil ich Digerolamo. „Je to citlivý chlapec.“

Vecchio zdvihol prst a chystal sa niečo namietnuť, ale vtom hráči prepukli v jasot a krik naberal na intenzite, keď sa opäť vrhli na Lea. Všetci traja sa pozreli. Leo strelil ďalší gól.

Tréneri sa posadili späť na lavičku a udivene sa pozreli jeden na druhého. Vecchio nastavil ruku Digerolamovi. „Uštipni ma. Myslím, že snívam.“

Jorge Messi zaklopal na predné dvere domu, kde býval tréner Apa. Bol nervózny. Apa bol starý kamarát a toto nebude ľahké. Keď kouč tímu Grandoli otvoril a uvidel Jorgeho, z tváre mu zmizol úsmev a zamračil sa. „Čo sa stalo, Jorge? Ako by som niečo tušil.“

„Nesiem veľmi dobré správy,“ vyhŕkol Jorge.

„Dobré správy?“ spýtal sa celý zmätený kouč Apa.

„Malvinas chcú, aby Leo hral za Newell’s Old Boys!“ povedal Jorge, schmatol kouča Apu za ramená a zatriasol s ním. „No nie je to úžasné?“

„Ako by toto mohli byť dobré správy, Jorge? Mal som v tíme najlepšieho futbalistu v celom Rosariu a práve som oňho prišiel,“ povzdychol si tréner a zašiel späť dovnútra.

„Sú to dobré správy pre Lea,“ volal za ním Jorge.

Jorge počul trénera Apu vzdychať niekde vnútri domu. O chvíľu sa objavil späť vonku na slnku a pokyvoval hlavou. „Máš pravdu, kamarát. Pre Lea sú to dobré správy. Tak sme ho v Grandoli mali aspoň na chvíľočku,“ povedal, zmierený s osudom. „Teraz ma ospravedlň, musím sa ísť vyplakať.“

Jorge vyprskol od smiechu a tréner Apa sa na svojho starého kamaráta pozrel. „Smútenie mi veľmi nejde,“ priznal, bujaro sa rozosmial a objal Jorgeho. „Čo to trepem, že to sú pre Lea dobré správy? Sú to priam skvelé správy! To sa musí osláviť!“ Tréner Apa objal svojho starého kamaráta okolo ramien a zaviedol ho do domu. „V chladničke mám pivo,“ povedal a zatvoril za sebou dvere.

Leo bol v Old Boys mesiac na skúšku. Nastúpil za tím vo všetkých stretnutiach, na všetkých postoch a zakaždým sa mu darilo skvelo. Za mesiac nastrieľal 28 gólov. Leova skúšobná doba v tíme Newell’s Old Boys skončila 21. marca 1994. Tréneri sa zišli s majiteľmi v stiesnenej kancelárii na štadióne Malvinas. Leo s otcom sedeli na tehlovom múriku a čakali. Nervózne sa pomrvil. Nemal so sebou svoju loptu. Od chvíle, keď mu babička Celia venovala jeho prvú loptu, dostával každý rok k narodeninám novú. Nič iné si nikdy neželal a všetky si ich schovával vo svojej izbe. Ľutoval, že teraz pri sebe žiadnu nemá. Bola to jediná vec, ktorá mu pomáhala, aby sa uvoľnil. Celý nesvoj sa ošíval, rozhliadol sa okolo seba a zbadal citrónovník rastúci vedľa budovy. Dobehol k nemu, zdvihol zo zeme spadnutý citrón, vrátil sa späť na svoje miesto a začal sa s ním hrať. Zovretie v žalúdku okamžite povolilo a na tvári sa mu objavil úsmev, keď s citrónom ľahko žongloval striedavo oboma nohami. Ľavá noha, odraz, pravá noha, odraz.

Jorge ho pobavene pozoroval, ako si prehadzuje citrón tam a späť, stále rýchlejšie a rýchlejšie.

Okná v kancelárii Malvinas neboli zasklené, takže počul mužov vnútri rozprávať, ale nerozumel všetkému, čo hovorili.

Jeden z mužov ho nazýval „Mozartom“, iný zasa hovoril o tom, aký „úžasný ten drobec je“.

Po niekoľkých minútach vyšli tréneri z kancelárie so širokými úsmevmi na perách. Ostatní muži ich nasledovali.

Leo s otcom vstali.

Kouč Vecchio znel, ako by odovzdával Leovi pohár pre majstra sveta. „Lionel Messi, s potešením ťa vítam ako oficiálneho člena tímu Newell’s Old Boys.“ Otočil sa a tréner Morales, ktorý stál za ním, mu niečo podal. Vecchio sa obrátil späť a Leo videl, že drží červeno-čierny dres. Leovi poskočilo srdce a pustil citrón. Okamžite ho však zasa zachytil nohami.

Funkcionári z Malvinas sa zasmiali. Pochopili, ako je Leo futbalu oddaný. Kouč Vecchio mu odovzdal dres. „Vitaj v tíme,“ vyhlásil a potriasol Leovi rukou.

Potom vyšiel z kancelárie ďalší muž. Bol vysoký a mal obrovské ruky. Namieril si to priamo k Jorgemu: „Pán Messi, počul som o vašom chlapcovi ohromné veci,“ povedal tichým upokojujúcim hlasom. „Mohli by sme sa porozprávať osamote?“ Jorge Messi k nemu vykročil. „Samozrejme.“ Muž mu podal svoju vizitku a potom spolu odišli do kancelárie.

Leo tam stál obklopený funkcionármi a trénermi z Newell’s Old Boys, ktorí ho potľapkávali po chrbte a gratulovali mu. Vecchio ho objal okolo ramien. „Tak poďme na to.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .