NÁSLEDNÍČKA

Vyšlo aj v tlačenej verzii

Objednať môžete na
www.cooboo.sk

www.albatrosmedia.sk

Kiera Cassová

Následníčka – e-kniha

Copyright © AlbatrosMedia, 2016

Všetky práva sú vyhradené.
Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Kapitola 6

V pracovni stálo tridsaťpäť košov, obsahujúcich snáď desaťtisíce mien, všetky v obálkach, aby identita dotyčných džentlmenov zostala utajená. Snažila som sa pred kamerou tváriť nadšene, no mala som pocit, že sa do niektorého z tých košov povraciam.

Aj to by bol spôsob, ako preriediť zoznam uchádzačov.

Otec mi položil ruku na chrbát. „Takže, Eady, pristúp ku každému košu a vyber z neho jednu obálku. Ja ti ich podržím, aby si mala voľné ruky. A večer ich v živom vysielaní Správ otvoríme. Nie je to nič zložité.“

Ako to, že som taká vyľakaná, keď je to také jednoduché? Od chvíle, čo sme zverejnili správu o Selekcii, som bola taká vystrašená, že by ma už takéto niečo nemalo zaskočiť.

Napravila som si na hlave svoju obľúbenú korunku a uhladila si perleťovosivé šaty. Záležalo mi na tom, aby som dnes vyžarovala pozitívnu energiu. Keď som sa tesne pred tým, ako som sem zišla, pozrela na seba do zrkadla, trochu som sa zľakla toho dievčaťa, čo na mňa hľadelo.

„To mám každú jednu obálku vybrať ja sama?“ opýtala som sa pošepky a v duchu som sa modlila, aby ma kamery nezaberali príliš zblízka.

Otec sa pousmial a poznamenal: „Takú výsadu som ja veru nemal. Tak smelo do toho.“

„Nerozumiem.“

„Potom ti to vysvetlím.“ Kývol rukou k hromadám obálok.

Zhlboka som sa nadýchla. To zvládnem. Nech si ľudia robia plané nádeje, ja mám svoj vlastný plán. A ten bol tutovka. Vyjdem zo Selekcie ako víťaz. Obetujem jej pár mesiacov života – to mi za to stojí – a potom budem opäť usilovne pracovať na tom, aby bola zo mňa dobrá kráľovná. Bez mužskej asistencie.

Prečo si potom taká vyklepaná?

Tak a dosť!

Prikročila som k prvému košu. Na štítku bolo napísané, že všetci uchádzači sú z Clermontu. Vytiahla som z jednej strany obálku, fotoaparáty začali cvakať ako opreteky a zopár ľudí v miestnosti zatlieskalo. Mama od samého vzrušenia položila Ahrenovi ruku okolo pliec a ten urobil na mňa posmešnú grimasu. Lucy tu nebola. Chýbal aj Osten, čo ma inak vôbec neprekvapovalo, no Kaden stál obďaleč a so záujmom všetko sledoval.

Pri výbere som používala rôzne techniky. Raz som zobrala obálku celkom zvrchu. Pri ďalšom koši som strčila ruku hlboko do hory papierov a vylovila som ju celkom zospodu. Keď som sa dostala ku Karolíne, provincii, z ktorej pochádza mama, všetci okolo mňa nahlas vyjadrili svoje nadšenie. Vytiahla som dve obálky s menami uchádzačov, poťažkala ich a po chvíli som hodila jednu z nich naspäť.

Keď som odovzdala otcovi poslednú obálku, opäť sa ozval potlesk a fotoaparáty cvakali ostošesť. Dala som si záležať na tom, aby som sa opäť nadšene usmiala, na čo sa reportéri rozpŕchli, aby mohli pracovať na svojich exkluzívnych reportážach. Ahren s Kadenom tiež pomaly odchádzali a cestou zo štúdia sa na niečom smiali. Mama ma náhlivo pobozkala na vlasy a nasledovala ich. Hoci sme sa opäť rozprávali, nemali sme si veľmi čo povedať.

„Počínala si si skvele,“ vyhlásil otec, keď sme osameli, a v jeho hlase som počula nefalšované nadšenie. „Myslím to vážne, viem, aký to bol pre teba stres. Ale zvládla si to na jednotku.“

„Ako to vieš?“ založila som si ruky vbok. „Vravel si predsa, že ty si obálky s menami kandidátok nevyberal.“

Preglgol. „O tom, ako sme sa s mamou zblížili, čo-to vieš. No tie najúžasnejšie detaily ostali zamknuté hlboko v našich srdciach. A hovorím ti to teraz len preto, aby si si uvedomila, aké máš šťastie.“

Prikývla som, netušiac, kam tým mieri.

Nadýchol sa a spustil: „Nechcem tvrdiť, že moja Selekcia bola fraška, no ďaleko od toho nemala. Každú uchádzačku vyberal môj otec a dal si záležať, aby pochádzala z politicky spriaznenej a vplyvnej rodiny alebo bola prinajmenšom taká krásna, aby celá krajina oslavovala zem, po ktorej raz bude kráčať. Vedel však, že kandidátky musí vybrať tak, aby to nevzbudilo podozrenie, a že v Selekcii musia byť zastúpené ženy z rôznych vrstiev. Preto tam prihodil aj tri Päťky. Nižšie však už nešiel. Všetky Päťky boli od začiatku odsúdené na neúspech, slúžili len na to, aby jeho voľbu nemohol nikto spochybniť.“

Uvedomila som si, že naňho hľadím s ústami dokorán, a rýchlo som sa spamätala. „A mama?“

„Mala byť vyradená hneď na začiatku. Pravdupovediac, len tak-tak sa mi podarilo presvedčiť otca, aby ju neposlal domov. A pozri sa na ňu dnes.“ Výraz jeho tváre sa zmenil. „Hoci som si nevedel predstaviť, ako to zvládne, dnes ju majú ľudia ešte radšej, ako mali moju mamu. Priviedla na svet štyri krásne, inteligentné, životaschopné deti. A po celý čas napĺňala môj život šťastím.“

Otec ledabolo listoval obálkami. „Neviem, či celkom verím na osud. No stáva sa, že po niečom vrúcne túžiš a ono ti to uniká a stráca sa v nedohľadne. A i napriek tomu sa ti napokon podarí uspieť.“

Nikdy doteraz som ani len nezapochybovala o tom, že poznám celý príbeh lásky svojich rodičov. Otec práve povedal, že mama vtedy nemala šancu uspieť, a ona sa mi zase priznala, že do Selekcie vôbec nechcela ísť. Ako je teda možné, že sa tí dvaja dali vôbec dokopy?

Z výrazu otcovej tváre som vytušila, že ani on to celkom nechápe.

„Budeš si počínať skvele, uvidíš,“ vyhlásil hrdo.

„Ako si tým môžeš byť taký istý?“

„Si ako tvoja mama. A moja mama. Máš v sebe odhodlanie. Ale čo je najdôležitejšie, nerada prehrávaš. Viem, že to dopadne dobre, lebo ty si jednoducho nepripustíš, že by to mohlo dopadnúť inak.“

Veľa nechýbalo a povedala by som mu, že mám kopec nápadov, ako sa hodlám tých nápadníkov zbaviť. Mal totiž pravdu: zlyhanie som si nepripúšťala. No zlyhať pre mňa znamenalo, že by mi do života mal zasahovať niekto iný.

„Som si istá, že všetko bude napokon tak, ako má,“ vyhlásila som s nádychom ľútosti v hlase.

Pohladkal ma rukou po líci. „Ako vždy.“

Kapitola 7

Situácia v štúdiu bola dnes trochu iná. Pred kamerou sme sedeli zvyčajne len ja, Ahren a rodičia, no dnes večer boli na pódiu pripravené kreslá aj pre Kadena a Ostena.

Otcovi poradcovia sedeli na stoličkách na opačnej strane a v strede štúdia stála misa s obálkami, ktoré som ráno vyžrebovala. Vedľa nej stála pripravená prázdna nádoba, do ktorej sa budú ukladať otvorené obálky. Spočiatku som mala výhrady, že musím jednotlivé mená čítať ja, ale veď aspoň sa bude zdať, že mám situáciu pod kontrolou. A to som potrebovala.

Celkom vzadu, mimo dosahu kamier, sedeli ostatní členovia našej domácnosti. Bol medzi nimi aj generál Leger, ktorý práve pobozkal slečnu Lucy na čelo a niečo jej pošepkal. Od chvíle, čo som započula ich rozhovor, síce uplynulo už niekoľko dní, no ja som z toho bola stále veľmi skľúčená. Ak si niekto zaslúžil, aby sa stal rodičom, tak to boli Legerovci. A ak sa niekomu udiala krivda, boli tu Schreaveovci, aby ju napravili.

Ja som však netušila, ako im pomôcť.

Slečna Marlee upozorňovala Josie, aby sa utíšila. Zrejme sa opäť smiala na vlastnom vtipe, ktorému chýbala čo i len štipka humoru. Nechápem, ako je možné, že táto úžasná žena porodila také otrasné decká. Moja obľúbená korunka? Tá, ktorú mám práve teraz na hlave? Je mojou obľúbenou len preto, lebo Josie mi tú prvú obľúbenú ohla a z druhej obľúbenej mi stratila dva drahé kamene. Nechápem, akým právom ich vôbec brala do rúk!

Vedľa Josie sedel Kile a čítal si knihu. Bolo evidentné, že úplne všetko, čo sa v našej krajine a paláci deje, ho neskutočne nudí. Koľký nevďak!

Zdvihol pohľad od knihy, a keď zbadal, že sa pozerám, uškrnul sa a pokračoval v čítaní. Načo tu vlastne je?

„Ako sa cítiš?“ mama mi ovinula ruku okolo pliec.

„Som v pohode.“

Usmiala sa. „To ti neverím. Je to príšerný stres.“

„Prečo, hej, áno, máš pravdu. To je od teba milé, že mi to pripomínaš.“

Nesmelo sa zasmiala, akoby si nebola celkom istá, či je medzi nami opäť všetko v poriadku.

„Nemyslím si o tebe, že si rozmaznaná,“ povedala potichu. „Si naozaj šikovné a úžasné dievča. Jedného dňa i ty zistíš, čo je to strach o vlastné deti. A o teba sa bojím viac ako o ostatných. Lebo ty nie si obyčajné dievča, Eadlyn. Si výnimočná. A chcem pre teba len to najlepšie.“

Nevedela som, čo na to povedať. Nechcela som sa s mamou hádať a už vôbec nie teraz. Jej ruka stále spočívala na mojich pleciach. Chytila som ju okolo pása a ona ma pobozkala na vlasy tesne pod korunkou.

„Necítim sa vo svojej koži,“ priznala som sa.

„Skús si predstaviť, ako je asi tým chlapcom. Aj pre nich je to mimoriadna udalosť. A celá krajina bude nadšená.“

Sústredila som sa na svoj dych. Tri mesiace. Sloboda. To dám.

„Som na teba pyšná,“ dodala mama a stisla ma. „Veľa šťastia.“

Vstala, aby sa šla zvítať s otcom, a ku mne podišiel Ahren, uhládzajúc si oblek. „Stále neverím tomu, čo sa tu deje,“ povedal a v jeho hlase zaznievalo nefalšované nadšenie. „Už sa teším, že tu konečne budem mať nejakých parťákov.“

„A čo ti Kile nestačí?“ zapichla som pohľad do postavy s nosom v knižke.

„Nechápem, čo proti nemu stále máš. Je to veľmi múdry chalan.“

„To je synonymum pre nudný?“

„Nie, to vôbec nie. Len som rád, že sa zoznámim aj s inými ľuďmi v mojom veku.“

„Ja teda nie,“ prekrížila som si ruky na prsiach. Cítila som sa frustrovaná a zraniteľná.

„Ále, no tak, ségra, bude to zábava.“ Prebehol zrakom po miestnosti a pošepol mi: „Radšej ani nechcem vedieť, čo si si na tých úbožiakov prichystala.“

Pokúsila som sa potlačiť úsmev. Bola som odhodlaná dať im to poriadne vyžrať.

Vybral jednu z obálok a brnkol mi ňou po nose. „Smelo do toho. Ak ovládaš aspoň základy svojho materinského jazyka, túto časť v pohode zvládneš.“

„Otrava,“ buchla som ho päsťou do ramena. „Mám ťa rada.“

„Ja viem. Neboj. Bude to pre teba malina.“

Dostali sme pokyn, aby sme si posadali. Ahren vhodil obálku naspäť do misy, chytil ma za ruku a odviedol na moje miesto. Kamery sa rozbehli a otec začal Správy informáciou o tom, že čoskoro dôjde k uzavretiu dohody o spolupráci s Novou Áziou. V súčasnosti boli naše vzťahy s touto krajinou veľmi priateľské, až sa zdalo nepochopiteľné, že sme s ňou kedysi boli vo vojnovom stave. Otec sa tiež dotkol témy imigračných zákonov. Po ňom postupne vystúpili všetci poradcovia, vrátane lady Brice. Zdalo sa mi, že čas sa neuveriteľne vlečie a letí zároveň.

Keď Gavril vyslovil moje meno, stotinu sekundy mi trvalo, kým som si uvedomila, čo sa odo mňa očakáva. Vstala som, prešla k pódiu a zaujala miesto pred mikrofónom.

Oslňujúco som sa usmiala, pozrela sa priamo do kamery s vedomím, že všetky televízory sú dnes večer zapnuté. „Som si istá, že ste všetci rovnako nedočkaví ako ja, preto bez veľkých rečí prejdem k tomu, na čo tak čakáte. Dámy a páni, tu sú mená tridsiatich piatich mladých mužov, ktorí budú mať tú česť zúčastniť sa tejto výnimočnej Selekcie.“

Načiahla som sa do misy a vytiahla som prvú obálku. „Z Likely,“ začala som, otvárajúc obálku, „pán MacKendrick Shepard.“

Ukázala som jeho fotografiu a v štúdiu sa ozval potlesk. Odložila som jeho prihlášku do vedľajšej misy a prešla som k ďalšiemu uchádzačovi.

„Zo Zuni… pán Winslow Fields.“

Každé meno sprevádzal zdvorilý potlesk.

Holden Messenger. Kesley Timber. Hale Garner. Edwin Bishop.

Mala som pocit, že som otvorila hádam sto obálok, kým som sa konečne prepracovala k tej poslednej. Svaly na tvári ma boleli a tajne som dúfala, že mama sa nenahnevá, keď sa nezúčastním spoločnej večere a najem sa vo svojej izbe. Naozaj si to zaslúžim.

„Z Los Angeles,“ roztrhla som papier a vytiahla meno posledného uchádzača. Cítila som, ako mi mrzne úsmev na tvári, no nedokázala som s tým nič urobiť. „Pán Kile Woodwork.“

V miestnosti to zašumelo. Ozvali sa prekvapené vdychy aj smiech, no najhlučnejšie zareagoval Kile. Spadla mu kniha na zem.

Zhlboka som sa nadýchla. „Tak to je všetko. Zajtra sa poradcovia spoja s týmito tridsiatimi piatimi kandidátmi a začnú ich pripravovať na vzrušujúce dobrodružstvo, ktoré na nich čaká. Už o týždeň ich privítame tu v paláci. Dovoľte mi, aby som im aj v mene vás všetkých poblahoželala.“

Začala som tlieskať a všetci v štúdiu sa pridali. Vrátila som sa na miesto a zo všetkých síl som sa snažila nedať na sebe znať, ako mi je. Prečo ma Kilovo meno tak rozhodilo? Veď na konci výberu aj tak nezostane jediný vhodný uchádzač. Čosi sa mi na tom celom nepozdávalo.

Vo chvíli, ako Gavril ukončil vysielanie, všetci vyskočili. Mama s otcom podišli k Woodworkovcom. Ja som ich nasledovala. Miestnosťou sa niesol Josiin rehot.

„Ja som sa neprihlásil!“ bránil sa Kile. Pristúpila som k nemu a pohľady sa nám stretli. Videla som na ňom, že je rovnako pobúrený ako ja.

„A záleží na tom?“ opýtala sa mama. „Každý plnoletý muž má predsa právo zúčastniť sa Selekcie.“

Otec prikývol. „To je pravda. Je to síce trochu zvláštna situácia, ale nie je na tom nič nezákonné.“

„Ale ja sa toho zúčastniť nechcem,“ Kile sa skúmavo pozrel na môjho otca.

„Kto tam dal tvoje meno?“ chcela som vedieť.

Kile pokrútil hlavou. „Ja neviem. Niekde sa musela stať chyba. Prečo by som niekam posielal prihlášku, keď viem, že tam ísť nechcem?“

Mamin pohľad spočinul na generálovi Legerovi a mne sa zdalo, akoby sa obaja usmievali. Ale veď to vôbec nie je smiešne!

„Nehnevajte sa, ale to je neprijateľné,“ protestovala som, „mohol by s tým niekto niečo urobiť?“

„Vytiahni niekoho ďalšieho,“ navrhol Kile.

Generál Leger pokrútil hlavou. „Eadlyn vyslovila tvoje meno pred celou krajinou. Si kandidátom za Los Angeles.“

„Presne tak,“ dodal otec. „Keď sa mená zverejnia, sú oficiálne. Už ťa nik nemôže nahradiť.“

Kile prevrátil oči. Robieval to skoro stále. „Tak nech ma Eadlyn pošle domov hneď prvý deň.“

„A kam ťa mám asi tak poslať?“ ozvala som sa. „Veď si doma.“

Ahren vyprskol do smiechu. „Prepáčte,“ povedal rýchlo, keď zbadal, ako sa tvárime, „ale ako k tomu prídu ostatní?“

„Tak ma pošli niekam preč,“ dožadoval sa Kile rozrušeným hlasom.

„To nemôže, Kile, nerozumieš?!“ vysvetľovala mu dôrazne slečna Marlee. Takto naliehavo som ju hovoriť ešte nepočula. Bruškami prstov sa zľahka dotkla spánkov. Pán Carter si ju k sebe privinul a niečo jej pošepkal.

„A kam by si chcel ísť?“ opýtala som sa nechápavo. „Palác ti už nie je dosť dobrý?“

„Nie je môj,“ odvetil podráždene, „a, pravdupovediac, už ho mám tak akurát dosť. Mám plné zuby tunajších pravidiel, toho, že ma tu trpia len ako hosťa, aj toho tvojho povýšeneckého správania!“

Slečna Marlee tresla syna po hlave a ja som ostala ako obarená.

„Ospravedlň sa!“ prikázala mu.

Kile stisol pery a hľadel do zeme. Založila som si ruky vbok. Neodíde odtiaľto, kým sa mi neospravedlní. Na tom trvám.

Najskôr rozhodne pokrútil hlavou a potom si čosi zahundral popod nos.

Odvrátila som pohľad, aby som dala najavo, že to nebolo bohviečo.

„Pôjdeme ďalej podľa plánu,“ uzavrel to otec. „Toto je Selekcia ako každá iná. Ide v nej o možnosť výberu. Kile predstavuje pre Eadlyn len jednu možnosť spomedzi viacerých, a určite nie tú najhoršiu.“

Vďaka, ocko. Pozrela som sa úchytkom na Kila. Hľadel rozpačito do zeme a tváril sa nahnevane.

„Teraz by sme si mali niečo zajesť a trochu to osláviť. Bol to náročný deň.“

„To je pravda,“ súhlasil generál Leger. „Poďme sa navečerať.“

„Som unavená,“ vyhlásila som, „najem sa vo svojej izbe.“

Nečakala som na ich súhlas. Dnes už odo mňa nemôže nikto nič chcieť. Urobila som všetko, čo odo mňa žiadali.

Kapitola 8

Celý víkend som sa všetkým vyhýbala, no zdalo sa, že to nikomu neprekáža, dokonca ani mame. Keďže mená uchádzačov už boli známe, Selekcia začala nadobúdať reálne obrysy a mňa sa počas tých osamelých dní zmocňoval čoraz väčší smútok.

V pondelok, deň pred príchodom kandidátov, som sa predsa len vzchopila a zašla do dámskej izby. Našla som tam Lucy. Bola veselá ako zvyčajne. Tak veľmi som si priala, aby som jej mohla pomôcť. Uvedomovala som si, že šteňa nie je živý človiečik, no nič iné, ako darovať jej zvieratko, mi nenapadlo.

Mama sa práve zhovárala so slečnou Marlee, a keď ma zazreli vo dverách, obe na mňa zamávali.

Keď som si k nim sadla, slečna Marlee mi zľahka položila dlaň na chrbát ruky. „Rada by som uviedla na pravú mieru to s Kilom. Neber to tak, že chce odísť kvôli tebe. O tom odchode hovorí už dlho. Myslela som si, že keď bude jeden semester mimo, prejde ho to. Neviem sa jednoducho zmieriť s tým, že by odišiel.“

„Skôr či neskôr sa sám rozhodne a ty to musíš akceptovať,“ dohovárala jej mama. To mi pripadalo trochu čudné vzhľadom na skutočnosť, že ona sama nútila svoju dcéru, aby si vzala celkom cudzieho chlapa.

„Nechápem to. Josie nikdy ani len slovkom nespomenula, že by chcela odísť.“

Zagúľala som očami. Jasné, že nechce.

„Ale čo mám robiť? Nemôžem ho tu držať násilím.“ Mama naliala do šálky čaj a postavila ju predo mňa.

„Zohnala som mu nového tútora. Tento má aj praktické skúsenosti a môže naučiť Kila viac, ako nájde v knihách. Takže si myslím, že sa mi podarilo získať nejaký čas navyše. Pevne verím –“

Do miestnosti vrazila teta May a vyzerala ako vystrihnutá z módneho časopisu. Vrhla som sa k nej a tak tuho som ju objala, že som ju skoro rozpučila.

„Vaša výsosť,“ pozdravila ma.

„Prestaň s tým.“

Rozosmiala sa, pritiahla si ma opäť k sebe, objala ma okolo pliec a zahľadela sa mi priamo do očí. „Chcem počuť všetko o tej Selekcii. Ako sa cítiš? Už si zamilovaná?“

„Tak to ani zďaleka,“ odvetila som so smiechom.

„Však počkaj o pár dní…“

To bola celá teta May. Každých pár mesiacov nová láska. Vlastnú rodinu nemala, takže sa k nám štyrom, rovnako ako k našej sesternici Astre a bratrancovi Leovi, správala, akoby sme boli jej deti. Ja osobne som ju mala veľmi rada; keď prišla do paláca, hneď tu bolo veselšie.

„Ako dlho zostaneš?“ opýtala sa mama, keď sme s May ruka v ruke prišli k nej.

„Len do štvrtka.“

Stuhla som.

„Ja viem. Prídem o to najlepšie!“ našpúlila smutne pery smerom ku mne. „Ale v piatok poobede má Leo zápas a v sobotu má Astra tanečné vystúpenie a ja som im sľúbila, že sa na nich prídem pozrieť. Astra je veľmi šikovná,“ obrátila sa teta May na mamu, „vidno, že má mamu umelkyňu.“

Obe sa na seba usmiali. „Veľmi rada by som ju videla,“ vzdychla si mama.

„Tak poďme aj my,“ navrhla som a načiahla som sa za sušienkami.

Teta May sa na mňa spýtavo pozrela. „A ty si zabudla, že tento víkend už niečo máš? Niečo veľmi dôležité? Čo zmení celý tvoj život?“

Mykla som plecami. „Nič by sa nestalo, keby som tu nebola.“

„Eadlyn,“ napomenula ma mama.

„Prepáč. Ale mám z toho des. Prečo nemôže zostať všetko po starom?“

„Kde máš ich fotky?“ vyzvedala May.

„V izbe na stole. Pokúšam sa naučiť naspamäť ich mená, ale ďaleko som sa nedostala.“

May zakývala na slúžku. „Zlatko, mohla by si zájsť do princezninej izby a zobrať zo stola prihlášky účastníkov Selekcie?“

Slúžka sa celá rozžiarila a uklonila sa. Bola som si stá, že cestou sem sa v nich bude prehrabávať.

Mama sa naklonila k sestre. „Chcem ťa len upozorniť, že po prvé, na týchto nemáš nárok, a po druhé, keby si aj mala, si dvakrát taká stará ako oni.“

Spoločne so slečnou Marlee sme vyprskli do smiechu, zatiaľ čo slečna Lucy sa len nepatrne pousmiala. Mala pre tetu May oveľa väčšie pochopenie ako my ostatní.

„Neposmievajte sa jej,“ zahriakla nás slečna Lucy, „určite má s nimi tie najlepšie úmysly.“

„Ďakujem, Lucy. Nerobím to kvôli sebe, zaujíma ma to kvôli Eadlyn,“ dušovala sa teta May. „Chcem, aby sme jej pomohli zorientovať sa.“

„Ale takto to nefunguje,“ vyhlásila mama a dôležito si uchlipla z čaju.

Slečna Marlee vybuchla do smiechu. „Že to vravíš práve ty! Chceš, aby som jej povedala, ako si sa v tom zorientovala ty?“

„Čože?“ spozornela som. Čo všetko mi rodičia ohľadom svojho zoznámenia ešte zatajili? „Môže mi to niekto vysvetliť?“

Mama položila šálku s čajom a zdvihla ruku, akoby na svoju obranu. „Večer pred Selekciou som sa náhodne stretla s tvojím otcom a rada by som poznamenala,“ otočila sa k slečne Marlee, „že ma za to mohli pokojne vylúčiť. Takže to nie je práve najlepší spôsob, ako sa uviesť.“

Zalapala som po dychu. „Mami, koľko pravidiel si ty vlastne porušila?“

Mama ma prepichla pohľadom. „Dobre, vyhrala si. Môžeš si pozrieť všetky tie fotky.“

Teta May sa schuti rozosmiala a ja som sa pokúsila zapamätať si ten okamih, keď elegantne naklonila hlavu nabok a v očiach sa jej rozžiarili iskričky. Obdivovala som jej očarujúci pôvab a cítila som k nej podobnú náklonnosť ako k vlastnej mame. Cítila som sa ochudobnená; mojou jedinou rovesníčkou, s ktorou som sa poznala od narodenia, bola Josie. Ešteže mi tento nedostatok bohato vynahradili mamine kamarátky. Guráž tety May, láskavosť slečny Lucy, temperament slečny Marlee a mamina vnútorná sila boli pre mňa tou najlepšou školou života.

Slúžka sa vrátila a položila predo mňa kôpku vyplnených formulárov s fotografiami. Prekvapilo ma, že slečna Marlee sa k nej načiahla ako prvá. Vzala niekoľko prihlášok a začala v nich listovať. Vzápätí urobila to isté teta May. Mama sa nahla k slečne Marlee a pozerala jej ponad plece. Slečna Lucy sa najskôr tvárila, že ju to nezaujíma, no netrvalo dlho a tiež mala na kolenách kôpku s menami účastníkov.

„Ach, tento vyzerá sľubne.“ Teta May mi strčila pod nos jeho fotku. Hľadela som do hlbokých, tmavých očí na tmavej tvári. Ten chalan mal krátke vlasy a široký úsmev. „Baden Trains, devätnásť rokov, zo Summeru.“

„Fešák,“ neodpustila si mama.

„To teda je,“ súhlasila May. „A podľa priezviska súdim, že jeho rodina bola Sedmička. Tu sa píše, že študuje reklamný marketing. To značí, že buď on, alebo niekto z jeho rodiny je mimoriadne cieľavedomý.“

„Máš pravdu,“ potvrdila slečna Marlee, „to si zaslúži obdiv.“

Pár prihlášok som si vzala aj ja.

„Aký máš z toho pocit?“ chcela vedieť May. „Je už všetko pripravené?“

„Myslím, že áno.“ Vytiahla som jednu prihlášku a skúmala ju, či nenájdem niečo aspoň trochu zaujímavé. Bolo mi to jedno. „Nejaký čas mali všetci hlavy v smútku a zdalo sa, že tie prípravy nebudú mať konca. No vyzerá to tak, že izby sú dokončené, jedálny lístok doladený, mená kandidátov sú známe, takže zajtra sa môžu pomaly začať presúvať do paláca.“

„Tuším sa už nevieš dočkať,“ doberala si ma May a štuchla do mňa.

S povzdychom som hodila očkom po mame. „Asi vieš, že tu ani tak nejde o mňa.“

„Čo tým chceš naznačiť, zlatko?“ ozvala sa slečna Lucy s hromadou papierov na kolenách a znepokojene hľadela striedavo na mňa a na mamu.

„Samozrejme, že chceme, aby si Eadlyn našla niekoho, kto by sa jej páčil,“ poznamenala mama diplomaticky, „no ako to už býva, Selekcia sa koná v čase, keď potrebujeme utíšiť kastové nepokoje.“

„Ames!“ zvolala May pobúrene. „Vy používate vlastnú dcéru ako zastierací manéver?!“

„Nie!“

„Áno,“ zahundrala som. Teta May ma pohladila po chrbte a ja som si uvedomila, ako je fajn, že tu je.

„Skôr či neskôr by sme sa aj tak museli začať obzerať po pytačoch. A nejde o nič záväzné. Eadlyn uzavrela s Maxonom dohodu, že ak sa do žiadneho z tých mládencov nezaľúbi, Selekciu rozpustíme. Pravda je však taká, že Eadlyn sa svojej úlohy zhostí zodpovedne a ako príslušníčka kráľovskej rodiny… odvedie pozornosť verejnosti iným smerom. Ľudia sa trochu upokoja a my budeme mať čas premyslieť si, čo ďalej. Ale možno to Eadlyn napokon vyjde.“

„Myslíš?“ opýtala som sa.

„Nečítala si dennú tlač? Si stredobodom pozornosti. Všetky regionálne noviny robili rozhovory so svojimi kandidátmi, v niektorých provinciách dokonca zorganizovali oslavy, lebo obyvatelia veria, že vyhrá práve ich kandidát. Niektoré časopisy už vravia o možných víťazoch a včera v noci som v správach zachytila informáciu, že nejaké dievčatá organizujú fankluby a nosia tričká s menami svojich favoritov. Celá krajina žije Selekciou.“

„To je pravda,“ pridala sa slečna Marlee, „a všetci už vedia, že Kile býva v paláci.“

„A vedia aj to, že nemá najmenšiu chuť sa toho cirkusu zúčastniť?“ opýtala som sa podráždenejším tónom, než som mala v úmysle. Slečna Marlee predsa za ten debakel nemôže.

„Nie,“ odvetila so smiechom, „a opätovne zdôrazňujem, že to vôbec nesúvisí s tebou.“

Usmiala som sa na ňu. „Slečna Marlee, počuli ste mamu. Nemá sa čoho obávať. Obaja s Kilom veľmi dobre vieme, že sa k sebe nehodíme, a navyše existuje veľmi reálna šanca, že nakoniec aj tak zostanem bez snúbenca.“ Stopercentná šanca, ak mám byť presná. „Takže sa nemusíte znepokojovať, že by mohol raniť moje city. Ja totiž presne viem, ako to dopadne,“ vyhlásila som dôležito, akoby som presne vedela, čo to znamená vyberať si muža spomedzi toľkých uchádzačov. „Vôbec sa naňho nehnevám.“

„Vravíš, že Selekciou žije celá krajina,“ ozvala sa May ustarostene. „Čo myslíš, ako dlho potrvá?“

„Dosť dlho na to, aby ľudia zabudli na príkoria, ktoré sa im v poslednom čase opakovane diali, a nám sa podarilo vymyslieť plán, ako účinne zakročiť, ak dôjde k ďalším nepokojom,“ vyhlásila mama veľmi presvedčivo.

„Keď dôjde k ďalším nepokojom,“ opravila som ju a vytiahla jednu z prihlášok. „Nechcem nikoho súdiť, ale pozrite sa na toto. Tri pravopisné chyby na jednej strane.“

Mama si vzala odo mňa prihlášku. „Asi mal trému.“

„Alebo je hlúpy,“ odvrkla som.

May sa uškrnula.

„Nebuď zlá, srdiečko. Oni to tiež nemajú ľahké,“ povedala mama. Vrátila mi prihlášku a ja som k nej opäť pripla fotografiu s nevinne pôsobiacou tvárou chlapca s bujnými plavými kučerami.

„A ty sa ani trochu nebojíš?“ opýtala sa teta May. V jej hlase bolo cítiť znepokojenie.

„Samozrejme, že nie.“

Na tvári sa jej znova usadil ten jej typický nádherne bezstarostný výraz. „Ani si neviem predstaviť, že by si ty mala z niečoho strach,“ žmurkla na mňa.

Bolo príjemné vedieť, že si to myslí aspoň jedna z nás.

Kapitola 9

Keď do paláca začali prúdiť účastníci Selekcie, ukryla som sa do svojej izby a kreslila som si do skicára na slnkom zaliatom balkóne. Po celý čas ku mne doliehal hlučný smiech a radostné prejavy zvítavania sa. V duchu som sa pýtala, ako dlho im to kamarátstvo vydrží. Ide predsa o súťaž. Napadlo mi, že by možno nebolo zlé poštvať ich proti sebe. Rozhodla som sa pripísať túto položku na zoznam vecí, ktoré mám v pláne.

„Myslím, že by som si mala vypnúť vlasy dohora, Neena. Nech vyzerám staršie.“

„Výborný nápad, milady,“ odvetila a ďalej mi pilníkovala nechty. „A čo šaty?“

„Asi večerné. Rozmýšľala som nad čiernymi.“

Usmiala sa. „Chcete ich vystrašiť?“

Lišiacky som sa uškrnula. „Tak trochu.“

Spoločne sme sa tomu zasmiali a ja som si uvedomila, aká som rada, že ju mám. Počas nadchádzajúcich týždňov budem veľmi potrebovať jej slová útechy a láskavé pohladenia.

Keď mi vlasy uschli, spoločne sme ich skrútili do uzla. Korunka na hlave takto ešte viac vynikla. Našla som dlhé čierne šaty, ktoré som mala na sebe minulý rok na Silvestra. Boli čipkované, tesne obopínali postavu až po kolená a odtiaľ nariasené padali až na zem. Vzadu na chrbte mali veľký oválny výstrih a nahé plecia zdobili padnuté, jemne nazberané rukávy. Musela som uznať, že na dennom svetle vyzerali ešte krajšie ako pri svetle sviečok.

Vo chvíli, keď hodiny odbili jednu, som vykročila dolu schodiskom. Jednu z knižníc na štvrtom poschodí sme premenili na pánsky salón, aby mali účastníci Selekcie vo voľnom čase kde oddychovať a stretávať sa. Miestnosť bola približne taká veľká ako dámska izba a bolo v nej mnoho miest na sedenie, kopec kníh a dva televízory.

Mala som namierené práve tam. Rozhodli sme sa, že účastníci Selekcie budú prichádzať po jednom, predstavia sa mi a potom odídu do pánskeho salónu, aby sa navzájom spoznali.

Na chodbe som zazrela hlúčik ľudí a medzi nimi svojich rodičov a generála Legera. Rýchlym krokom som zamierila k nim a snažila som sa udržať nervy na uzde. Keď ma zbadali, otec sa zatváril prekvapene a mama si zakryla dlaňou ústa.

„Eadlyn… vyzeráš tak dospelo,“ vzdychla mama a prešla mi dlaňou po tvári, pleciach a vlasoch bez toho, žeby mala v úmysle mi niečo upraviť.

„Možno to bude tým, že som dospelá.“

Mama len prikývla a v očiach mala slzy. „Máš pravdu. Ja som si o sebe nikdy nemyslela, že sa raz stanem kráľovnou, ale ty… ty si dokonalá.“

„Prestaň, mami. Všetci ťa zbožňujú. Ty a otec ste tejto krajine priniesli mier. Ja som neurobila ešte vôbec nič.“

Dotkla sa mi prstom brady. „Zatiaľ. Ale si príliš tvrdohlavá, takže sa máme na čo tešiť.“

Nestihla som už zareagovať, lebo k nám pristúpil otec. „Môžeme?“

„Áno,“ odvetila som a vystrela chrbát. Čakala som slová povzbudenia, nie toto. „Nemám v úmysle niekoho vyradiť hneď teraz. Každý z nich si zaslúži zostať tu aspoň jeden deň.“

Otec sa usmial. „To je múdre rozhodnutie.“

Zhlboka som sa nadýchla. „V poriadku. Môžeme začať.“

„Ako si želáš,“ povedal otec. „Generál Leger s niekoľkými strážcami bude nablízku. Keby si čokoľvek potrebovala, stačí povedať. Chceme, aby si prežila úžasný deň.“

„Ďakujem, ocko.“

„Nemáš za čo,“ objal ma otec, „ja ďakujem tebe.“

Potom prešiel k mame a ponúkol jej rameno. Keď spoločne odchádzali, zdalo sa mi, že aj ich chôdza prezrádza, akí sú spolu šťastní.

„Vaša výsosť,“ prihovoril sa mi generál Leger potichu. Obrátila som sa a zbadala jeho usmievavú tvár. „Nervózna?“

Potriasla som hlavou v snahe presvedčiť samu seba. „Priveďte prvého.“

Prikývol a pohľadom dal pokyn sluhovi na konci chodby. Z jednej z knižníc vyšiel mladý muž a cestou ku mne si naprával manžetové gombíky. Bol chudý a skôr nižší, no tváril sa veľmi sebaisto.

Podišiel ku mne a uklonil sa. „Fox Wesley, vaša výsosť.“

Kývla som hlavou. „Je mi potešením.“

Zhlboka sa nadýchol. „Ste veľmi krásna.“

„Viem o tom. Môžete ísť.“ Ukázala som smerom k pánskemu salónu.

Fox zvraštil obočie, opäť sa uklonil a odišiel.

Predo mnou stál ďalší uchádzač. Pozdravil ma miernym úklonom hlavy.

„Hale Garner, vaša výsosť.“

„Vitajte, pane.“

„Sme vám vďační, že ste nás vpustili do svojho domu. Som pripravený každý deň vám dokazovať, že som hodný vašej ruky.“

Zbystrila som pozornosť. „Naozaj? A čo urobíte dnes?“

Usmial sa. „No, dnes vám poviem len toľko, že pochádzam z veľmi dobrej rodiny. Otec bol kedysi Dvojka.“

„A to je všetko?“

Zjavne ho to vôbec nevyviedlo z miery. „Podľa mňa je to obdivuhodné,“ odvetil.

„Podľa mňa nie natoľko, ako keď máte otca, ktorý bol Jednotka.“

Garner sa zachmúril.

„Môžete ísť.“

Uklonil sa a chystal sa odísť, no po niekoľkých krokoch sa otočil. „Prepáčte, ak som vás urazil, vaša výsosť.“

Tváril sa tak smutne, až som chcela namietnuť, že vôbec nie. To by však bolo v rozpore s tým, čo som si dnes naplánovala.

Plejáda nekonečne nezaujímavých uchádzačov pokračovala. V druhej polovici sa predo mnou objavil Kile. Vlasy mal sčesané dozadu, takže som mu konečne videla do očí.

„Vaša výsosť,“ pozdravil ma.

„Pre vás ,kráľovský tŕň v zadku‘, pane.“

Uškrnul sa.

„Tak čo, ako sa k tebe správajú? Tvoja mama vravela, že noviny vytárali, kde bývaš.“

Prekvapene pokrútil hlavou. „Bol som presvedčený, že môžem čakať poriadny výprask od bandy žiarlivých tupcov, no väčšina z nich má pocit, že im môžem byť prospešný.“

„Ale…“

„Vychádzajú totiž z predpokladu, že o tebe všetko viem. Celé dopoludnie ma bombardovali otázkami.“

„A čo konkrétne si im povedal?“

Uškrnul sa. „Že si úžasná, prirodzene.“

„Správne.“ Prevrátila som oči, neveriac mu jediné slovo. „Už môžeš –“

„Počuj, chcel som sa ti ešte raz ospravedlniť za to, že som ťa nazval povýšeneckou.“

Mykla som plecami. „Bol si naštvaný.“

Prikývol, akože súhlasí. „Ale aj tak je to nespravodlivé. Neber to v zlom, ale si naozaj neskutočne rozmaznaná.“ Pokrútil hlavou. „Si tvrdá, lebo taká byť musíš. Čoskoro sa staneš kráľovnou. No keďže žijem v paláci, nedokážem objektívne posúdiť, nakoľko dôležitá je tvoja práca. Takže nie som oprávnený ťa súdiť.“

Vzdychla som si. Zdvorilosť káže poďakovať sa. Dobre, budem teda zdvorilá. „Ďakujem.“

„Niet za čo.“

Nasledovala dlhá pauza.

„Hmm, pánsky salón je tým smerom,“ ukázala som.

„Jasné. Tak zatiaľ.“

Všimla som si, že v ruke drží zápisník, mal ho celý čas za chrbtom, čo ma pobavilo. Kile vyzeral vďaka tej povinnej úprave zovňajška lepšie než zvyčajne, no to nič nemenilo na fakte, že je otravný knihomoľ.

A bolo jasné, že ďalší v poradí tiež nebude stáť za veľa.

Vlasy karamelovej farby mal sčesané dozadu a vykračoval si po chodbe s rukami vo vreckách, akoby tu bol doma. Jeho povýšenectvo ma trochu zaskočilo. Má vítať on mňa alebo ja jeho?

„Vaše veličenstvo,“ prehodil sladko a zároveň sa uklonil.

„Vaša výsosť,“ opravila som ho.

„Nie, nie. Stačí Ean.“

Pery sa mu vykrivili do úsmevu.

„To ste prehnali,“ rozosmiala som sa.

„Musel som to risknúť. Je tu ďalších tridsaťštyri záujemcov. Musím sa trochu snažiť, aby ste si ma zapamätali.“

Upieral na mňa prenikavý pohľad a nebyť toho, že som sa v živote stretla s mnohými politikmi, možno by aj na mňa urobil dojem.

„Rada som vás spoznala, pane.“

„Potešenie na mojej strane, vaša výsosť. Dúfam, že sa čoskoro stretneme.“

Za ním nasledoval chalan, ktorý si hrozne hundral popod nos a musela som sa veľmi sústrediť na každé jeho slovo. Ďalší sa ma opýtal, kedy dostane peniaze. Jeden kandidát sa tak strašne potil, že som po jeho odchode musela zavolať sluhu, aby som si mohla utrieť dlaň. A ďalší mi po celý čas nášho rozhovoru bezostyšne hľadel na hruď. Celé to bola jedna veľká katastrofa.

Zboku ku mne pristúpil generál Leger. „Len pre istotu, keby ste sa nevedeli dopočítať, tento je posledný.“

Pohodila som natešene hlavou. „Vďakabohu!“

„Nemyslím si, že by rodičia od vás chceli priamo podrobnosti, ale keď skončíte, máte sa za nimi zastaviť.“

Pozrela som sa naňho. „Ak na tom trváte.“

Usmial sa. „Majte s nimi trpezlivosť. Váš otec má toho teraz veľa.“

„On má toho veľa? Videli ste toho upoteného chalana?!“

„Čudujete sa mu? Ste princezná. Ak sa vám zachce, môžete ho dať popraviť.“

Generálovi Legerovi horeli v zelených očiach šibalské ohníčky. Bol to typ muža, ktorý je s pribúdajúcim vekom čoraz šarmantnejší. Viem to, lebo slečna Lucy mi raz ukázala ich svadobnú fotografiu, a musím povedať, že generál Leger vyzerá teraz oveľa lepšie než kedysi. Občas trochu kríva, väčšinou keď je unavený alebo sa mení počasie, ale to je v jeho prípade úplne nepodstatné. Neviem, možno to bolo aj tým, že som vedela, ako veľmi ho slečna Lucy ľúbi, no ja som mala vždy pocit, že sa naňho môžem kedykoľvek obrátiť. Keby som sa nebála, že tým odsuniem rodičov na druhú koľaj, poprosila by som ho o radu, ako dosiahnuť, aby ma všetci tí nápadníci prosili, že chcú ísť domov. Niečo v jeho očiach mi hovorilo, že by to vedel vyriešiť.

„Z niektorých som dosť nervózna,“ priznala som sa. Sladké reči, úlisné pohľady. Vyrastala som v presvedčení, že som výnimočná, no nepáčilo sa mi, že sa na mňa niekto pozerá ako na trofej pre víťaza.

Výraz generála Legera prezrádzal, že so mnou súcití. „Je to čudná situácia, ja viem. Ale nebojte sa, neocitnete sa osamote s nikým, kto sa vám nepáči, pokojne môžete niekoho vyradiť aj za to, že vám nie je sympatický. Ani ten najhlúpejší spomedzi nich si nedovolí byť k vám hrubý,“ ubezpečoval ma. „Verte mi, že keby to niekto skúsil, po svojich by odtiaľto neodišiel.“

Žmurkol na mňa a dal pokyn, aby poslali ďalšieho kandidáta.

Trochu ma zmiatlo, že namiesto jedného prichádzali hneď dvaja. Ten prvý mal na sebe pokrkvaný oblek, zatiaľ čo ten druhý kráčal pár krokov za ním, hľadel do zeme a mal oblečené len nohavice a košeľu. Muž v obleku sa usmieval od ucha k uchu. Niekto sa zrejme pokúšal urobiť mu niečo s vlasmi, no bezvýsledne.

„Zdravím, výsosť,“ pozdravil so silným prízvukom, ktorý som nedokázala identifikovať. „Ako sa máte?“

Jeho neuveriteľne milý úsmev ma celkom odzbrojil. „Celkom dobre. Bol to pre mňa náročný deň. Ale určite i pre vás.“

Chlapec za ním sa naklonil a šepkal mu akési skomolené slová, ktorým som nerozumela.

Prikývol. „Ach, áno, áno, ale… mňa tešiť, že vás poznávať.“ Výrazne pritom gestikuloval, akoby mu ruky mali pomôcť lepšie sa vyjadriť.

Naklonila som sa bližšie k nemu, akoby som čakala, že menšia vzdialenosť medzi nami eliminuje jeho prízvuk. „Čo prosím?“

Chlapec za ním prehovoril. „Vraví, že sa teší, že vás poznáva.“

Prižmúrila som oči, nechápajúc.

„Volám sa Henri.“ Uklonil sa a z výrazu jeho tváre som poznala, že tak chcel urobiť hneď na začiatku, no zrejme zabudol.

Nechcela som byť nezdvorilá, tak som kývla hlavou. „Zdravím, Henri.“

Pri zvuku svojho mena sa rozžiaril. Stál tam a pohľadom preskakoval z pána za sebou na mňa.

„Všimla som si, že hovoríte s prízvukom,“ poznamenala som, usilujúc sa, aby to znelo priateľsky, „odkiaľ pochádzate?“

„Hmm, Swend–?“ začal, no zháčil sa a obrátil sa na svojho spoločníka.

Ten prikývol a pokračoval miesto Henriho. „Pán Henri sa narodil v Swendway, takže má veľmi silný fínsky prízvuk.“

„Aha. A hovorí vôbec po anglicky?“ opýtala som sa.

„Anglicky, nie, nie,“ ozval sa Henri. Zdalo sa, že mu to vôbec nie je trápne, dokonca sa zasmial.

„A ako sa teda budeme rozprávať?“

Tlmočník sa obrátil na Henriho. „Miten saat tuntemaan toisensa?“

Henri ukázal na tlmočníka a ten odvetil: „Vyzerá to tak, že cezo mňa.“

„Dobre. Fajn. Hmm.“ Trochu ma to zaskočilo. Bolo by to odo mňa veľmi hrubé, keby som ho poslala preč? Aj konverzácia vo dvojici mi dávala zabrať, nebola som pripravená na ďalšieho účastníka rozhovoru.

Vtedy som si spomenula na Henriho prihlášku. Preto mal v niektorých slovách chyby. Neovláda pravopis.

„Ďakujem. Bolo mi potešením zoznámiť sa aj s vami, Henri.“

Pri svojom mene sa usmial, no zvyšok vety ho už zjavne nezaujímal. Nemohla som ho vyhodiť.

„Pánsky salón je tamto.“

Tlmočník zamrmlal pokyny, Henri sa uklonil a obaja muži spoločne odišli.

„Generál Leger!“ zakričala som a ukryla som si tvár do dlaní.

„Áno, vaša výsosť.“

„Povedzte otcovi, že prídem o hodinu. Potrebujem sa trochu prejsť.“

Kapitola 10

Podarilo sa nám zvládnuť prvý deň, prvú večeru i prvý večer bez väčších problémov. Keď kamery krúžili po jedálni, začula som znudené povzdychy kameramanov. Nikoho z kandidátov som neoslovovala a oni sami boli takí vystresovaní, že sa nebavili ani medzi sebou.

Presne som vedela, čo si otec práve teraz myslí.

To je ale nuda! Kto sa už len bude na toto pozerať! Ľudí to nebude baviť ani minútu, nieto tri mesiace.

Niekoľkokrát sa na mňa pozrel a prosil ma pohľadom, aby som niečo urobila. Čokoľvek, čo by divákov zaujalo. Zvádzala som boj sama so sebou. Nechcela som ho sklamať, ale akákoľvek vľúdnosť z mojej strany by sa zmenila na nežiaduci precedens. Musia si uvedomiť, že sa nikomu nemienim zaliečať.

Samu seba som ubezpečila, že sa niet čoho báť. Zajtra ráno sa všetko zmení.

Na druhý deň mali všetci kandidáti na sebe svoje najlepšie obleky a boli pripravení na veľkú parádu… Na trávniku pred palácom sa to len tak hemžilo ľuďmi, ktorí nás mali sprevádzať na náš výlet za brány paláca.

Otec bol na mňa hrdý, pretože som konečne vyvinula nejakú iniciatívu. Bol to totiž môj nápad. Mala som pocit, že krátky slávnostný sprievod je niečo, čo tu ešte nebolo. Bude to udalosť, o ktorej budú všetci rozprávať.

„Dobré ráno, vaša výsosť,“ pozdravil ma jeden z kandidátov. Hneď som si spomenula, že sa volá Ean, a po včerajšku som sa ani nečudovala, že sa mi prihovoril ako prvý.

„Aj vám.“ Kráčala som ďalej bez toho, aby som spomalila, hoci mnohí kandidáti sa mi ukláňali alebo volali moje meno. Zastavila som sa až pri jednom zo strážcov, ktorý mi dal inštrukcie, ako bude celý sprievod prebiehať.

„Je to krátky okruh, vaša výsosť. Pri rýchlosti zhruba 15 kilometrov za hodinu by vám to nemalo trvať viac ako dvadsať až tridsať minút. Pozdĺž celej trasy sú z bezpečnostných dôvodov rozostavaní strážcovia, no ľudia sú neuveriteľne nadšení, malo by to prebehnúť hladko.“

Zopla som ruky pred sebou. „Ďakujem vám, poručík. Vážim si, čo všetko ste museli urobiť, aby sa tento sprievod uskutočnil.“

Zovrel pery v snahe zamaskovať hrdý úsmev. „Pre vás čokoľvek na svete, vaša výsosť.“

Poručík chcel odísť, no ja som ho zavolala späť. Vypol hruď, pyšný na to, že je opäť potrebný.

Pozrela som sa na húf mladých mužov a v úžase, koľko ich je, som zvažovala, čo spravím.

Zazrela som Henriho; pri pohľade na jeho neposlušné vlasy, ktoré mu viali vo vetre, som sa musela pousmiať. Stál na okraji celej skupinky a prikyvoval, hoci evidentne nechápal, čo sa okolo neho deje. Tlmočníka som nikde nevidela. Napadlo mi, že dostal možno na celý deň voľno.

Pohľadom som pátrala ďalej… a našla mládenca, ktorý evidentne vedel, ako treba nosiť oblek. Nevyzeral ako model, to nie, skôr rozumel jemným detailom strihu a dokázal svojmu sluhovi dať presné inštrukcie, ako chce byť oblečený. A tiež ma zaujali jeho dvojfarebné topánky. Ešte šťastie, že som si zapamätala jeho meno.

„Keď budeme stáť tam hore, chcela by som mať po jednom boku pána Garnera a po druhom pána Jaakoppiho.“

„Samozrejme, vaša výsosť. Zariadim to.“

Otočila som sa a pozrela sa na pohyblivú plošinu. Použili na tento účel jeden z vianočných alegorických vozov a vyzdobili ho tisíckami kvetov. Vyzeralo to nádherne a veľmi slávnostne. Vzduch bol presýtený vôňou. Zhlboka som sa nadýchla a cítila som, ako tá čistá, sladkastá vôňa preniká do každučkej bunky môjho tela a upokojuje ma.

Spoza múrov sa ozývali výkriky ľudí, zoradených pozdĺž cesty. Ak som včera večer niečo pokazila, dnes si na to už nik nespomenie.

„Takže, páni,“ prehlušil vravu hlboký hlas generála Legera. „Potrebujem, aby ste sa rozostúpili a postavili sa jeden vedľa druhého na chodník, aby ste mohli bezpečne vystúpiť na voz.“

Mama stála vzadu s otcom. Ten si odtrhol zopár stebiel lúčnych kvetov, ktorými bol ozdobený voz, a strčil si ich do vlasov. Stál tam s fotoaparátom a mama naňho hľadela s nesmiernym obdivom.

Obiehal okolo celej skupinky a fotil. Účastníkov Selekcie, fontánu, aj mňa.

„Oci,“ zašepkala som v rozpakoch.

Žmurkol na mňa a pokračoval vo fotení, ale už o niečo nenápadnejšie.

„Vaša výsosť,“ prihovoril sa mi generál Leger a položil mi ruku na chrbát. „Vy vyjdete hore ako posledná. Počul som, že chcete mať vedľa seba Henriho a Hala, je tak?“

„Áno.“

„Skvelá voľba. Obaja majú slušné spôsoby. Dobre, o chvíľku sme pripravení.“

Potom podišiel k mojej mame a tiež jej niečo povedal. Mama trochu zneistela, no z gestikulácie generála Legera som videla, že ju upokojuje. Otca som nevedela tak dobre prečítať. Pôsobil celkom bezstarostne, no možno len dokázal dokonale skryť svoje obavy.

Kandidátov odviedli k zamaskovanému rebríku, po ktorom postupne vyšli na otvorenú plošinu voza. Čakala som, kým príde rad na mňa, a prechádzala som sa sem a ta. Pri múre stála skupinka niekoľkých strážcov a hostí. Zbadala som medzi nimi aj Henriho tlmočníka. Stál tam, s rukami skríženými na prsiach, pozoroval dianie okolo seba a obhrýzal si pritom nechty. Keď som prechádzala popri ňom, pokrútila som hlavou.

„To nerobte,“ povedala som, usilujúc sa, aby to znelo dôrazne, ale nie príliš hrubo. „Nechcete predsa, aby vás kamery zachytili s prstami v ústach.“

Okamžite ruku pripažil. „Prepáčte, vaša výsosť.“

„Vy nejdete?“ kývla som hlavou k obrovskému vozu.

Usmial sa. „Nie, vaša výsosť. Myslím, že Henri to mávanie zvládne aj bez tlmočníka.“ Neuniklo mi však, že je akýsi nervózny.

„Bude stáť vedľa mňa,“ upokojila som ho. „Pokúsim sa vysvetliť mu, čo sa bude diať.“

Tlmočník si sťažka vzdychol. „Aspoň nebude v takom strese. A pritom sa tak veľmi tešil. Neustále hovorí len o vás.“

Zasmiala som sa. „Je tu necelý deň. To ho prejde.“

„Myslím si, že nie. Nesmierne vás obdivuje, naozaj. Je to preňho obrovská udalosť. Jeho rodina veľmi tvrdo pracovala, aby niečo dosiahla a aby sa on dostal niekam, kde by získal aspoň sekundu vašej pozornosti… je naozaj šťastný.“

Pozrela som sa hore na Henriho. Čakal vpredu na plošine a upravoval si viazanku. „To vám povedal on?“

„Nepoužil pritom toľko slov. Uvedomuje si, aké má šťastie, a vidí mnohé vaše pozitívne vlastnosti. Vychvaľuje vás až do neba.“

Smutne som sa usmiala. Bolo by fajn, keby mi to dokázal povedať osobne. „Vy ste sa tiež narodili v Swendway?“

Pokrútil hlavou. „Nie. Som z prvej generácie detí, ktorá sa narodila už v Illei. Mojim rodičom však záleží na tom, aby sme dodržiavali staré zvyky a tradície, preto žijeme v malej swendwayskej komunite v Kente.“

„Tak ako Henri?“

„Áno. Takýchto komunít je čoraz viac. Keď Henriho vybrali do Selekcie, jeho rodina začala hľadať spoľahlivého tlmočníka. Poslal som im svoj životopis, odletel som do Soty a teraz mám novú prácu.“

„Takže vy sa s Henrim poznáte len… ?“

„Týždeň. Trávime však spolu toľko času a tak dobre si rozumieme, až mám pocit, akoby som ho poznal už roky.“ Povedal to tak láskyplne, akoby hovoril o bratovi.

„Prepáčte mi tú nezdvorilosť, ani neviem, ako sa voláte.“

Uklonil sa. „Erik.“

„Erik?“

„Áno.“

„Aha. Čakala som nejaké exotickejšie meno.“

Pokrčil plecami. „No, lepšie to preložiť neviem.“

„Vaša výsosť!“ zavolal na mňa generál Leger. Bola som totiž na rade.

„Dám naňho pozor,“ sľúbila som narýchlo a ponáhľala sa k vozu.

Rebrík bol pre mňa veru výzvou. Mala som vysoké podpätky a jednou rukou som si musela pridržiavať sukňu. Tou druhou som sa musela pustiť vždy, keď som sa potrebovala chytiť ďalšej priečky. Bola som na seba hrdá, že som to napokon zvládla bez cudzej pomoci.

Upravila som si účes a zaujala svoje miesto na plošine. Henri sa ku mne okamžite pritočil.

„Zdravím, vaša výsosť.“ Plavé kučery mu viali vo vetre a na tvári mal širokánsky úsmev.

Položila som mu ruku na plece. „Dobré ráno, Henri. Volajte ma Eadlyn.“

Zatváril sa zmätene. „Volať vás Eadlyn?“

„Áno.“

Zdvihol palec a ja som samu seba potľapkala po chrbte za to, že som ho postavila vedľa seba. Naklonila som sa poza Henriho a pomedzi ostatných som pohľadom hľadala Erika dolu na zemi. Ukázala som mu tiež palec hore. Usmial sa a položil si ruku na srdce, akože mu odľahlo.

Obrátila som sa na Hala. „Ako sa máte?“

„Dobre,“ povedal váhavo. „Viete, chcel by som sa ospravedlniť za ten včerajšok. Nemal som v úmys–“

Zdvihla som ruku, aby som ho zastavila. „Nie, nie. Zrejme si viete predstaviť, aké je to celé pre mňa stresujúce.“

„Chápem. Nechcel by som byť vo vašej koži.“

„To ja vo vašej áno,“ vyhlásila som, pozerajúc sa na zem. „Páčia sa mi vaše topánky!“

„Ďakujem. Hodia sa k tej kravate? Rád experimentujem, ale začínam mať o svojej voľbe trochu pochybnosti.“

„Ladia spolu dokonale.“

Hale sa rozžiaril, celý šťastný, že jeho experiment má úspech.

„To vy ste povedali, že ma chcete každý deň niečím ohúriť, však?“

„Presne tak,“ odvetil, nadšený, že som si na to spomenula.

„A čo máte v pláne dnes?“

Na chvíľu sa zamyslel. „Ak sa vám čo i len trochu zakrúti hlava, podám vám pomocnú ruku. A sľubujem, že vás nenechám spadnúť.“

„To beriem. Ak máte pocit, že je to náročné, skúste si to s podpätkami.“

„Otvárame bránu!“ zakričal niekto. „Držte sa!“

Zakývala som mame a otcovi a pevne sa chytila držadla, ktoré sa tiahlo pozdĺž celej plošiny. Hrozba pádu bola dosť pravdepodobná, no keby sa to stalo nám piatim vpredu, s najväčšou pravdepodobnosťou by sme zleteli dolu a voz by nás zvalcoval. Hale s Henrim stáli pokojne, ako som predpokladala, no mnohí si zrejme potrebovali dodať guráž, a tak tlieskali alebo vykrikovali. Burke neustále volal „to dáme!“, hoci mal len stáť a kývať.

Brána sa otvorila a nasledoval výbuch nadšenia. Keď sme odbočovali na cestu, kamery filmovali ostošesť, aby im nič neuniklo. Niektorí ľudia držali v rukách transparenty s menami svojich kandidátov v Selekcii, iní mávali illejskou vlajkou.

„Henri, pozrite sa!“ naklonila som sa k nemu a ukázala som na nápis s jeho menom.

Chvíľu mu trvalo, než pochopil. Keď konečne zbadal svoje meno, bol v úplnom šoku. „Hej!“ zvolal a od samého nadšenia mi chytil ruku, ktorú som mala na jeho pleci, a pobozkal ju. Keby to urobil hocikto iný, bolo by mi to zrejme nepríjemné, no jeho gesto bolo natoľko bezprostredné, že ma to vôbec nevyviedlo z miery.

„Máme vás radi, princezná Eadlyn!“ vykríkol niekto a ja som zakývala tým smerom.

„Nech žije kráľ!“

„Boh vám žehnaj, princezná!“

Perami som naznačila slovo „ďakujem“. Takáto podpora ma naozaj povzbudila. Nestávalo sa každý deň, aby som sa stretla zoči-voči s bežnými ľuďmi a počula ich hlasy. Mala som pocit, že nás naozaj potrebujú. Vedela som, že ma majú radi, to áno. Už čoskoro sa stanem ich kráľovnou. No keď sme v minulosti opúšťali palác, pozornosť verejnosti sa väčšinou upierala na mamu a otca. Preto som bola prekvapená, že som odrazu stredobodom pozornosti ja. Možno ma budú mať napokon tak radi ako môjho otca.

Sprievod napredoval, ľudia vyvolávali naše mená a hádzali kvety. Veľkolepé predstavenie, presne ako som očakávala. Nič lepšie som si nemohla priať, až kým sme nedorazili na posledný úsek cesty.

Niečo ma zasiahlo. No tentoraz to neboli kvety. Zo šiat mi na holé nohy stekalo surové vajce. Hneď na to do mňa vletela polovica paradajky a vzápätí čosi, čo som nevedela identifikovať.

Spadla som na zem a rukami som si kryla hlavu.

„Chceme prácu!“ kričal niekto.

„Kasty stále nevymreli!“

Natiahla som krk a zbadala som skupinu demonštrantov, ktorí hádzali na vyzdobený voz zvyšky jedla. Niektorí držali hanlivé nápisy, ktoré sa im zrejme až doteraz podarilo ukryť pred strážcami, iní na mňa vykrikovali nadávky a častovali ma výrazmi, o akých sa mi ani nesnívalo.

Hale sa zviezol na zem, ľahol si predo mňa a ovinul mi ruku okolo pliec. „Nebojte sa, som s vami.“

„Nechápem, čo sa deje,“ drmolila som zmätene.

Henri kľačal na jednom kolene a snažil sa odraziť všetky predmety, ktoré leteli smerom na nás. Hale ma naďalej oddane chránil, hoci sa pri každom zásahu tvrdým predmetom mykol a zahundral.

Počula som, ako generál Leger kričí na účastníkov Selekcie, aby si okamžite ľahli na zem. Ľudia, ktorí sa prišli pozrieť na sprievod, nespokojne húkali, keď sme sa hnali popri nich, pretože prišli o možnosť vidieť nás v celej paráde.

Počula som, ako kolesá vozu dosadli na štrk, ktorý pokrýval cestičku vedúcu k palácu. Len čo sme zastali, vymanila som sa z Halovho zovretia a vyskočila som na rovné nohy. Pribehla som k rebríku a zliezla som nadol.

„Eadlyn!“ zvolala mama.

„Som v poriadku.“

Otec bol v šoku. „Miláčik, čo sa stalo?“

„Ako to mám vedieť?!“ vyhŕkla som, totálne zahanbená. Celá tá situácia bola nanajvýš ponižujúca a smutné tváre ľudí naokolo to len zhoršovali.

Úbožiatko, čítala som z ich výrazu. Nenávidela som, keď ma niekto ľutoval, protivilo sa mi to dokonca väčšmi ako hrubé správanie demonštrujúcich.

Rozbehla som sa do paláca, hnala sa chodbami, dúfajúc, že ma nik nezastaví. Ale dnes zrejme nebol môj šťastný deň, pretože keď som vybehla na druhé poschodie, zrazila som sa na odpočívadle s Josie.

„Au! Čo sa ti stalo?“

Neodpovedala som a uháňala som ďalej. Prečo? Čo som komu urobila?

Vošla som do izby, kde práve Neena upratovala. „Slečna?“

„Pomoc,“ zakňučala som a prepukla v plač.

Podišla ku mne, objala ma a pritom si od mojich šiat zamazala svoju dokonale čistú rovnošatu. „To nič. Dáme to do poriadku. Vyzlečte sa, pripravím vám kúpeľ.“

„Prečo mi to urobili?“

„Ale kto?“

„Moji ľudia!“ vzlykla som. „Moji poddaní. Prečo mi to urobili?“

Neena preglgla naprázdno. Bolo vidno, že jej to je ľúto. „Ja neviem.“

Zotrela som si z tváre mejkap a na ruke mi zostalo niečo zelené. Znova mi začali tiecť slzy.

„Idem napustiť tú vaňu.“

Odbehla preč a ja som tam zostala bezradne stáť.

Vedela som, že voda tú špinu i zápach raz-dva zmyje, ale nech by som sa akokoľvek tuho drhla, túto spomienku z pamäti už nevymažem.

O niekoľko hodín som sa chúlila v kresle v otcovej obývačke, zababušená do svojho najpohodlnejšieho pulóvra. V izbe bolo síce teplo, no pre mňa bolo oblečenie akýmsi brnením a pod jeho vrstvami som sa cítila v bezpečí. Mama s otcom práve pili niečo podstatne silnejšie ako víno, čo sa stávalo len zriedka, no nemala som pocit, že by im to nejako výraznejšie pomáhalo upokojiť sa.

Ahren zaklopal, no vošiel, skôr ako mu niekto stihol odpovedať. Naše pohľady sa stretli. Rozbehla som sa k nemu a hodila som sa mu okolo krku.

„Mrzí ma to, Eady,“ povedal a pobozkal ma na vlasy.

„Ďakujem ti.“

„Som rád, že si prišiel, Ahren.“ Otec si prezeral momentky zo sprievodu, ktoré dostal od fotografov, a napokon ich položil na kôpku s dnešnou dennou tlačou.

„To je samozrejmé.“ Objal ma okolo pliec a odprevadil ku kreslu. Potom prešiel k otcovi. Opäť som sa stočila do klbka.

„Stále to nedokážem pochopiť,“ ozvala sa mama, načahujúc sa po takmer prázdnom pohári. Videla som, že zvažuje, či si dá ešte jeden, alebo nie. Rozhodla sa pre to druhé.

„Ani ja,“ mrmlala som, ešte vždy zaskočená tým náhlym prívalom nenávisti voči mne. „Čo som spravila?“

„Nič,“ ubezpečila ma mama a prisadla si ku mne. „Sú nahnevaní na monarchiu, nie na teba. Dnes videli tvár, ktorá ju zosobňovala, tak na ňu zaútočili. Mohol to byť ktokoľvek z nás.“

„Bol som si istý, že im tou Selekciou ulahodím. Že si ju budú užívať.“ Otec nespúšťal zrak z fotografií a tváril sa šokovane.

Chvíľu sme sedeli v úplnom tichu. Tak veľmi sa mýlil.

„No,“ prehovoril napokon Ahren, „možno by si to aj užívali, keby nešlo o Eadlyn.“

Vytreštili sme oči.

„Prosím?“ Pri tých urážlivých slovách som sa takmer rozplakala. „Mama pred chvíľou povedala, že si to mohol byť pokojne aj ty, ona alebo ktokoľvek z nás. Tak prečo z toho viníš mňa?“

Stisol pery a rozhliadol sa po izbe. „Fajn, tak sa o tom porozprávajme. Keby bola Eadlyn normálne dievča a nevychovávali ju tak, aby sa sústavne ovládala, vyzeralo by to možno úplne inak. Vezmite si ktorékoľvek z tých novín,“ ukázal na kopu novín na stole. Otec vzal jedny do rúk. „Počas včerajšej večere sa správala príliš rezervovane. Niektoré fotky sú vážne hrozné, akoby sa na nich mračila.“

„Keby si bol na mojom mieste, pochopil by si, aké je to pre mňa ťažké.“

Ahren na mňa zagánil. A pritom ako jediný vedel, že vôbec nemám v úmysle nájsť si v najbližších niekoľkých mesiacoch ženícha.

Mama vstala a pozrela sa na mňa ponad otcovo plece. „Má pravdu. Si odmeraná, neprejavuješ najmenšiu snahu komunikovať s účastníkmi Selekcie, chýba ti akékoľvek nadšenie.“

„Pozri, mami, nemienim sa predvádzať. Odmietam zo seba robiť pajáca len preto, aby som pobavila ľudí,“ vyhlásila som rozhodne a skrížila si ruky na prsiach.

Prešli dva dni a výsledok bol katastrofálny. Od začiatku som vedela, že Selekcia nie je dobrý nápad, a teraz som sa ocitla v neskutočne trápnej situácii. A oni si trúfnu žiadať ma, aby som si urobila ešte väčšiu hanbu. Hoci vedia, že je to aj tak zbytočné.

V miestnosti sa rozhostilo ticho. Chvíľu som si naivne myslela, že som vyhrala.

„Eadlyn.“ Pozrela som sa na otca, rozhodnutá nedať sa obmäkčiť jeho prosebným výrazom. „Sľúbila si mi tri mesiace. Robíme, čo je v našich silách, aby sme upokojili situáciu medzi ľuďmi. Ale ako máme hasiť požiar, keď neustále pribúdajú ďalšie? Musíš sa viac snažiť.“

V tej chvíli som si uvedomila niečo, čo som si doteraz nevšimla: otec veľmi zostarol. Počas svojho života dokázal toho toľko, že ľudia, čo majú dvakrát toľko rokov ako on, by o tom mohli len snívať. Neustále sa pre niekoho obetoval – pre mamu, pre nás, pre svojich občanov – a bolo na ňom vidieť, že je z toho unavený.

Mala by som niečo vymyslieť, aby som vyvolala dojem, že mi na Selekcii naozaj záleží. Už kvôli nemu. „Vieme zohnať narýchlo niekoho od novín?“

Otec prikývol. „Áno. Máme kontakty na spoľahlivých fotografov a novinárov, na ktorých sa môžeme kedykoľvek obrátiť.“

„Tak zvolaj na zajtra dopoludnia do pánskeho salóna aj zopár televíznych štábov. O ostatné sa postarám.“

Kapitola 11

Na druhý deň ráno som vynechala spoločné raňajky, aby som sa mohla dať ako-tak dokopy. Zo včerajška som bola stále dosť otrasená a nechcela som, aby ma ostatní videli. Potrebovala som si okolo seba vytvoriť akýsi ochranný štít a nájsť stratenú rovnováhu.

Neena mi upratovala izbu. Pohmkávala si pritom a to bolo úžasné. Keď som sem včera prišla, bola ku mne veľmi milá, no najmä sa ma na nič nepýtala a celú záležitosť odvtedy nespomenula. Ale čo ak jedného dňa z paláca odíde? Čo bude so mnou?

„Dnes to vidím na nohavice, Neena,“ povedala som jej.

Prestala si pohmkávať. „Čierne, aby sa vám hodili k nálade?“

„Presne tak.“ Usmiali sme sa na seba. Neena mi podala úzke čierne nohavice a ja som si k nim obula topánky s vysokými podpätkami, v ktorých sa možno nedožijem obeda. Rozhodla som sa pre splývavú blúzku s vestou a našla som korunku, ktorá s nimi ladila. Bola som pripravená.

Rozhodla som sa, že pristúpim k Selekcii tak ako kedysi môj otec. Hneď prvý deň poslal domov najmenej šesť dievčat. Ja som mala v pláne poslať domov dvakrát taký počet chlapcov. Ak vyradím všetkých nepresvedčivých kandidátov, dám ľuďom jasne najavo, že k výberu pristupujem veľmi zodpovedne a záleží mi na tom, ako to celé dopadne.

Uprednostnila by som, keby sa to zaobišlo bez prítomnosti kamier, no tie som musela brať ako nutné zlo. V duchu som si pripravila zoznam mien a zhruba som tušila, čo chcem povedať; no ak urobím v prítomnosti novinárov nejakú chybu, skončí sa to tak ako včera… takže som to musela zvládnuť dokonale.

Ženská izba sa považovala za majetok kráľovnej. Ak do nej chcel vstúpiť muž, musel požiadať o povolenie. Mužský salón sme však zriadili preto, aby slúžil aj mne, takže podobné formality neboli potrebné. Aj preto som si dovolila majestátny príchod; nechala som otvoriť dvojkrídlové dvere dokorán, aby mi vlasy viali v prúdiacom vzduchu.

Pozornosť prítomných pánov sa obrátila ku mne; niektorí vyskočili na rovné nohy, iní sa rýchlo odtiahli od reportérov a kameramanov.

Prešla som popri Paisleym Fisherovi. Počula som, ako nahlas preglgol. Zastala som a položila som mu ruku na plece.

„Môžete odísť.“

Pozrel sa na ľudí okolo seba. „Odísť?“

„Áno, odísť. Ďakujem vám za účasť, vaša prítomnosť v paláci už nie je potrebná.“

Keďže váhal, naklonila som sa k nemu a zašepkala: „Čím dlhšie tu budete stáť, tým to bude pre vás horšie. Odíďte.“

Pomaly vykročil k dverám a v jeho očiach som zazrela záblesk hnevu.

Nechápala som, prečo ho to tak vzalo. Veď som ho nekopla ani som naňho nekričala. V duchu som pochválila samu seba, že som sa zbavila niekoho, kto reaguje tak detinsky, a sústredila som sa na svoj zoznam. Kto mal byť ďalší v poradí? Ach… ten si to naozaj zaslúži.

„Blakely, však?“

„Á-á–,“ hlas sa mu zadrhol, „áno, vaša výsosť.“

„Keď sme sa spolu rozprávali, po celý čas ste mi hľadeli na prsia.“ Blakely zbledol ako stena. Možno si vážne myslel, že tak bude nenápadnejší. „Dúfam, že vás pri odchode rovnako uspokojí aj pohľad na môj zadok.“

Dala som si záležať na tom, aby som to povedala dostatočne nahlas a zachytili to nielen kamery, ale aj ostatní v salóne. Dúfala som, že toto poníženie odradí ostatných kandidátov Selekcie od toho, aby sa správali podobne. Blake zahanbene sklonil hlavu a odišiel.

Zastala som pri Jamalovi. „Môžete odísť.“ Hneď vedľa stál Connor a neskutočne sa potil. „A vy ho nasledujte.“

Obaja muži si vymenili zmätené pohľady a pokrútili hlavou.

Blížila som sa ku Kilovi. Neodvrátil pohľad ako ostatní. Naopak, uprene na mňa hľadel a prosil ma očami, aby som ukončila jeho trápenie a poslala ho preč.

Urobila by som to, keby som sa nebála, že ma jeho mama zabije – pretože v takom prípade by musel nadobro odísť z paláca –, a keby na väčšine transparentov nebolo včera práve jeho meno. Bolo to pochopiteľné. Kile bol domáci kandidát, preto mal v dave toľkých fanúšikov. Takže som ho nemohla vyradiť. Aspoň zatiaľ.

Vedľa stojaci Hale naprázdno preglgol. Spomenula som si, ako ma počas včerajšieho sprievodu chránil vlastným telom a schytal zásahy určené mne, z ktorých mnohé boli dosť bolestivé.

Pristúpila som k nemu. „Vďaka za ten včerajšok. Zachovali ste sa veľmi statočne.“

„Nemáte za čo,“ povedal, „aj keď je pravda, že som prišiel o oblek.“

Povedal to žartovným tónom, akoby chcel celú situáciu odľahčiť.

„To ma mrzí.“

Sklopila som oči a kráčala ďalej. Kamery zrejme nezachytili, o čom sme sa s Halom zhovárali, no určite bolo vidieť, že sa obaja usmievame. Bola som zvedavá, čo z toho ľudia vyvodia.

„Issir,“ prihovorila som sa vysokému mladému mužovi s ulízanými vlasmi. „Nie. Ďakujem vám.“

Ani sa nesnažil odporovať. Očervenel a vybehol z miestnosti.

Ozvalo sa hundranie. Kto sa to opovažuje? Prudko som sa obzrela a zbadala som, že tlmočník sa snaží Henrimu do ucha čo možno najrýchlejšie a najtichšie povedať, čo sa deje. Videla som na Henrim, že je v strese, no keď si Erika vypočul, zdvihol hlavu a usmial sa na mňa. Ten jeho zvláštny úškrn spolu s nepoddajnými kučerami vyvolávali dojem, akoby hral nejakú hru, hoci stál na jednom mieste.

Uf. Mala som v úmysle ukončiť jeho trápenie a poslať ho domov, ale keď som videla, aký je šťastný, že tu vôbec môže byť, rozmyslela som si to. Zostane tu ešte dosť kandidátov, tak prečo by nemohol aj on. Je v podstate neškodný.

Pri Nolanovi som len kývla rukou smerom k dverám a Jamiemu som oznámila, že pýtať sa pri prvom stretnutí na peniaze je ten najhorší spôsob, ako sa uviesť.

Pokračovala som v obchôdzke, ubezpečujúc sa pohľadom, že som poslala preč všetkých, ktorých som sa chcela zbaviť. Reakcie zostávajúcich mužov boli rôzne; od prekvapených po bizarné. Holden neustále naprázdno pregĺgal, akoby čakal, kedy vybuchne bomba, Jack sa čudne usmieval, akoby to, čo sa práve odohrávalo, považoval za zábavné či nanajvýš vzrušujúce. Napokon som sa dostala k Eanovi, ktorý sa rozhodol, že neuhne pohľadom. Dokonca na mňa žmurkol.

Všimla som si, že sedí sám, spoločnosť mu robí len zápisník v koženom obale a pero. Zjavne neprišiel do paláca s úmyslom hľadať si tu kamarátov.

„Nemyslíte si, že žmurkať na mňa je trochu bezočivé?“ opýtala som sa ho potichu.

Pobavene zdvihol obočie. „Vás tiež netrápi, že si až prehnane veríte, alebo sa mýlim?“

„Nie. Som už raz taká. A najmä nemám v úmysle niečo pred vami skrývať.“

Jeho prítomnosť ma znervózňovala, no páčilo sa mi, že má guráž. Všimla som si, že kamera za ním ma práve sníma zblízka. Pokrútila som teda hlavou a zdržala sa akejkoľvek grimasy. Pohla som sa ďalej a k vyradeným sa pridali Arizon, Brady, Pauly a MacKendrick. Ak som správne počítala, dokopy ich bolo jedenásť.

Keď odišli všetci, ktorých som vylúčila, prešla som k dverám, tam som sa otočila a rozhliadla sa po zvyšných kandidátoch. „Keďže ste stále tu, znamená to, že ste ma počas nášho prvého stretnutia niečím zaujali alebo ste mali v sebe aspoň toľko slušnosti, že ste ma neurazili.“ Niektorí sa usmiali, zrejme si spomenuli na Blakelyho, zatiaľ čo iní stáli ako prikovaní. „Chcem vás vyzvať, aby ste sa správali naozaj uvážene, pretože ja pristupujem k Selekcii veľmi zodpovedne. Toto nie je hra. V stávke je môj život.“

Zatvorila som za sebou dvere a vnútri okamžite nastala trma-vrma. Bolo počuť smiech, povzdychy aj opakované „ach panebože, ach panebože“. Najhlučnejší boli novinári. Vypytovali sa prítomných kandidátov, aké majú pocity z prvého vyraďovania. Zhlboka som si povzdychla a sebavedome zamierila do svojej izby. Urobila som rozhodný krok, otec si môže konečne vydýchnuť, lebo Selekcia nabrala správny smer a on vie, že ho nesklamem.

Aby som odčinila svoje vlažné správanie počas prvej spoločnej večere a nedostatok ústretovosti po včerajšom sprievode, pozvala som všetkých mužov na popoludňajšie posedenie pri čaji, aby sa zoznámili s obyvateľmi paláca, no najmä aby sa porozprávali so mnou, svojou milovanou budúcou skoro-nevestou. Boli tam aj mama, otec, Ahren, Kaden a Osten. Prišla aj Josie s Woodworkovcami, na ktorých bolo vidno, že sa veľmi premáhajú, aby sa hneď nevrhli na svojho syna. Slečna Lucy poletovala po miestnosti, a aj keď sa s nikým nerozprávala, vyzerala nádherne. Spoločenskú konverzáciu a veľké množstvo ľudí pokope nikdy príliš nevyhľadávala.

Prezliekla som sa do večerných šiat a obula si nebezpečne vysoké lodičky. Nadšenie z dopoludňajšieho vyraďovania vo mne zotrvávalo, bola som hrdá sama na seba, ako otcovi pomáham. No moje nadšenie ochladlo vo chvíli, keď ku mne pristúpil Ahren s výhražným pohľadom.

„To čo si s nimi, preboha, robila?!“ oboril sa na mňa.

„Nič,“ odvetila som. „Len som ich zopár poslala preč. Chcela som všetkým dokázať, že to beriem vážne. Najmä otcovi.“

Ahren sa chytil za hlavu. „A prečítala si si aj nejaké články s ohlasmi?“

„Samozrejme,“ odvetila som, „možno o tom nevieš, ale táto činnosť patrí medzi moje základné povinnosti.“

Ahren sa naklonil bližšie ku mne. „Vykresľujú ťa v nich ako čiernu vdovu. Tvárila si sa po celý čas tak arogantne. Vyhodila si tretinu kandidátov, Eadlyn. To vyzerá, že tí muži za veľa nestáli. Úplne si ich znemožnila.“ Ahrenov hlas prechádzal do šepotu a ja som cítila, ako mi mrzne úsmev na tvári. „Dvaja z nich sa veľmi taktne a nenápadne opýtali, či náhodou nie si na ženy.“

Chcela som sa tomu zasmiať, no zvuk, ktorý som zo seba vydala, sa smiechu vôbec nepodobal. „No jasné, pretože jediný spôsob, ako dať najavo, že sa mi páčia muži, je padať z nich na zadok, nie?!“

„Teraz naozaj nie je vhodný čas na trucovanie, Eadlyn. Mala by si sa správať vľúdne.“

„Prepáčte, vaša výsosť!“

Obaja s Ahrenom sme sa naraz otočili a ja som sa ocitla zoči-voči reportérke, ktorá mala v tvári šialený výraz.

„Prepáčte, že ruším, chcela som sa spýtať, či by bolo možné, aby som ešte do dnešnej uzávierky urobila krátky rozhovor s princeznou.“ Novinárka vycerila zuby a ja som sa nedokázala ubrániť pocitu, že ma zožerie zaživa. Obrazne i doslova.

„Urobí to s veľkým potešením,“ povedal Ahren v mojom mene, vlepil mi pusu na čelo a odišiel.

Cítila som, ako sa mi zrýchľuje pulz. Na toto som nebola pripravená. Bola som však pevne odhodlaná nedať na sebe znať, ako veľmi trpím.

„Vaša výsosť, dnes ste vyradili jedenástich uchádzačov. Nemyslíte si, že to bolo trochu drastické?“

Vystrela som plecia a usmiala som sa na ňu. „Naozaj to môže tak vyzerať,“ povedala som zdvorilo, „no pre mňa to bolo veľmi dôležité rozhodnutie. Nepovažujem za rozumné mrhať čas s mužmi, ktorí sú hrubí alebo nezaujímaví. Myslím si, že keď bude tých pánov podstatne menej, môžem sa im viac venovať a lepšie spoznať každého z nich.“

V duchu som si opätovne premietla slová, ktoré som práve vyslovila. Nepovedala som nič urážlivé ani nevhodné.

„V poriadku, ale prečo ste to urobili takým hrubým spôsobom? Niektorých ste poslali preč jedným slovom, iných ste odmietli mávnutím ruky.“

Ovládla som sa a nedala znať svoje obavy. Pripadalo mi to celé dosť smiešne.

„Keď je prísny môj otec, nik sa nad tým nepozastavuje, no ak sa tak zachovám ja, vyčítajú mi, že som krutá. Považujem to za nespravodlivé. Stojím pred veľkým rozhodnutím, preto sa usilujem postupovať rozumne.“ Mala som sto chutí to na ňu zarevať, no vyslovila som to tak, ako ma učili, a ešte som sa pritom dokázala usmievať.

„Ale jeden džentlmen po vašom odchode plakal,“ oznámila mi.

„Čože?“ Zbledla som.

„Ak sa kandidát Selekcie po vyraďovaní rozplače, považujete to za normálnu reakciu alebo to možno pripísať drsnému spôsobu, akým ste ho vylúčili?“

Preglgla som a hľadala narýchlo slová. „Mám troch bratov. Každý z nich občas plače a ubezpečujem vás, že väčšinou netuším prečo.“

Vedela som, o čo jej ide. Bude opakovať tú istú otázku dovtedy, kým mi rupnú nervy. A už mi nebolo treba veľa.

„Neviem sa síce celkom vžiť do toho, čo cítia, keď odchádzajú zo Selekcie tak skoro, no okrem môjho otca si zase nik nevie predstaviť, čo prežívam ja. Robím, čo je v mojich silách, aby som si našla dôstojného manžela. Ak nejaký muž neunesie jedno drsnejšie slovko či dve, nemá na to, aby sa stal princom, to mi verte.“ Položila som jej zľahka ruku na rameno, akoby išlo o dôvernú klebetu alebo nejaký vtip. Hovorí sa tomu „odzbrojujúcu metóda“.

„A teraz ma, prosím, ospravedlňte, musím sa venovať pánom.“

Otvorila ústa, že mi položí ďalšiu otázku, no ja som sa zvrtla a s bradou vystrčenou dohora odkráčala. Nevedela som, čo mám robiť. Nemohla som prejsť priamo k nápojom, nemohla som si nahlas schuti zanadávať, nemohla som sa rozbehnúť k svojim rodičom, aby ma utešili. Musela som sa tváriť vyrovnane, takže som sa prechádzala popri mládencoch v miestnosti, usmievala som sa na nich a klipkala som mihalnicami.

Všimla som si, že to úplne stačilo, aby sa tiež usmiali, prípadne zmenili držanie tela. Ich tváre sa rozjasnili. Vedela som, že v tejto chvíli zabudli na to, čo sa udialo dnes ráno v pánskom salóne. A v duchu som si veľmi priala, aby na to rovnako rýchlo zabudla i verejnosť.

Dúfala som, že aspoň jeden z prítomných pánov nájde dosť odvahy a prihovorí sa mi. A tým dotyčným bol práve Hale.

„Takže čajový večierok?“ prehodil a pristúpil ku mne. „A aký čaj má princezná najradšej?“

Uchlipol si zo svojej šálky a hanblivo sa usmial.

Hale mi svojou bezprostrednou srdečnosťou pripomínal slečnu Marlee. Rozhovor s ním plynul celkom ľahučko. Vôbec netušil, aká som mu bola v tej chvíli vďačná, že sa mi prihovoril. Už druhýkrát ma zachránil.

„To záleží od toho, akú mám náladu a aké je ročné obdobie. Napríklad v zime mi biely čaj príliš neulahodí. Vtedy uprednostňujem čierny.“

„Súhlas,“ prikývol Hale.

„Počula som, že niektorý z pánov sa včera po mojom odchode rozplakal. Je to pravda?“

Hale sa na mňa zahľadel a krátko zapískal. „Áno. Leeland. Bol som presvedčený, že má minimálne niečo zlomené. Trvalo takmer hodinu, než sme ho utíšili.“

„A čo sa mu stalo?“

„To sa pýtate vy mňa? Vošli ste do miestnosti, zakrádali ste sa popri nás a vyraďovali ľudí jedného za druhým. Zrejme patril k tým ostýchavejším a vy ste ho riadne vydesili.“

Všimla som si, že Leeland stojí sám v rohu miestnosti. Keby som si naozaj hľadala manžela, už by bol dávno preč z paláca. Trochu ma prekvapilo, že nepožiadal o povolenie odísť.

„Možno som nemala v úmysle, aby to vyznelo až tak bezohľadne.“

Hale sa rozosmial. „Vy ani nemusíte byť bezohľadná. Všetci vieme, kto ste a čo od vás možno čakať. A rešpektujeme to.“

„To povedzte tomu mládencovi, ktorý sa ma spýtal, kedy už dostane tú finančnú odmenu,“ zahundrala som.

Hale nevedel, čo na to povedať, a mňa zamrzelo, že sa naša konverzácia zadrhla.

„Ozaj, a na dnes čo máte?“ opýtala som sa v snahe opäť rozprúdiť debatu.

„Ako prosím?“

„Čím ma chcete zaujať dnes?“

Usmial sa. „Dnes vám chcem sľúbiť, že vám v zime nikdy neprinesiem biely čaj.“ A bez toho, že by sa rozlúčil alebo aspoň uklonil, odkráčal so spokojným výrazom preč.

Zavadila som pohľadom o Badena. Ten sa na mňa práve pozrel ponad svoje plece. Môj prvý dojem z neho nemal nič spoločné s naším prvým stretnutím. Vnímala som ho len ako muža, o ktorom teta May vyhlásila, že má potenciál.

Videla som na ňom, že zvažuje, či ma má osloviť, alebo nie. Sklopila som zrak a sledovala ho spopod mihalníc. Pripadala som si smiešne, ale zafungovalo to. Baden vykročil smerom ku mne. Spomenula som si na otravnú novinárku a pripadalo mi zábavné, že mi roky všetci vštepovali najrôznejšie metódy ako komunikovať pri oficiálnych rozhovoroch a rokovaniach, no čo sa týka konverzácie s mužmi, musela som sa spoľahnúť len sama na seba.

Baden vyzeral spokojný, že so mnou môže prehodiť pár viet. Oboch nás však prekvapilo, keď k nám v tej chvíli prikročil z celkom iného smeru aj ďalší muž.

„Gunner,“ oslovil ho Baden, „ako sa vám páči čajový večierok?“

„Je skvelý. Práve som sa chcel jej výsosti poďakovať, že nás sem pozvala. Bolo mi potešením zoznámiť sa s vašimi mladšími bratmi.“

„Panebože. Čo spravili?“

Baden sa rozosmial a Gunner sa snažil potlačiť úsmev. „Osten má hrozne… veľa energie.“

Vzdychla som. „Za to môžu rodičia. Akoby pri štvrtom dieťati celkom rezignovali na určité výchovné metódy.“

„Podľa mňa je to fajn chalan. Dúfam, že ho budem vídať častejšie.“

„To vám nemôžem zaručiť. U Ostena človek nikdy nevie. Dokonca ani jeho opatrovateľka, ktorú inak neznáša, si s ním nevie rady. Buď stvára neplechu, alebo sa jej schováva.“

Baden sa rozhodol tiež zapojiť. Nevedela som, či sa chce zapáčiť, alebo sa usiluje byť statočný. „Tie dve nálady sú však úplne rozdielne. Asi to máte v rodine. Čo vy na to?“

Vedela som, kam mieri. Chce vedieť, či som typ dievčaťa, ktoré hľadá u druhých útechu, alebo sa za každú cenu snaží vzbudiť rozruch – a nič medzitým. „Jednoznačne.“

Baden prikývol. „Dobre vedieť. Kúpim si ochranný štít a ďalekohľad.“

A ja som sa zachichotala, hoci som to vôbec nemala v úmysle. V duchu som sa utešovala, že sa hádam nič také hrozné nestalo, ak som na okamih stratila sebakontrolu. Dúfala som však, že to bolo aspoň pre dobro veci. Uklonila som sa a pokračovala v prechádzke.

Na opačnej strane miestnosti som zazrela Henriho. A pri ňom Erika, jeho tieň. Len čo sa Henriho pohľad stretol s mojím, vykročil ku mne, usmievajúc sa ako slniečko.

„Zdravím! Hyvää iltaa!“ Pobozkal ma na líce, čo by ma v prípade hocikoho iného šokovalo.

„Povedal ,dobrý deň‘,“ ozval sa Erik.

„Ach, hm… heevat eelah?“ pokúsila som sa zopakovať.

Keď počul, ako komolím jeho jazyk, zasmial sa. „Dobre, dobre!“ To je vždy taký vytešený?

Obrátila som sa k Erikovi. „Bolo to veľmi zlé?“

Erik sa rozhodol byť zdvorilý, ale úprimný. „Veľmi ma to mrzí, no ani pri najväčšej snahe sa mi nepodarilo pochopiť, čo ste práve povedali.“

Usmiala som sa, celkom úprimne. Tí dvaja boli takí nekomplikovaní. Henri sa navyše stále tváril, akoby bol v siedmom nebi, a k tomu nebolo čo dodať.

Chcela som reagovať na Erikove slová, no odrazu pri mne stála Josie. „Super večierok, Eadlyn. Vy ste Henri, však? Videla som vás na fotografii,“ vychrlila zo seba a podávala mu ruku na pozdrav.

Henri vyzeral trochu zmätený, no ruku jej podal.

„Josie. Eadlyn a ja sme skoro ako sestry,“ zahučala.

„Akurát, že nie sme príbuzné,“ dodala som.

Erik sa pokúsil čo najrýchlejšie a najnenápadnejšie pretlmočiť Henrimu, čo sme povedali, no Josie to trochu vykoľajilo.

„Vy ste kto?“ opýtala sa. „Nespomínam si, že by som vás videla na fotke.“

„Som tlmočník pána Henriho. On hovorí len po fínsky.“

Josie sa zatvárila nanajvýš sklamane. Vtedy som pochopila, že sa pri nás zastavila len preto, že považovala Henriho za atraktívneho. Vyzeral podstatne mladšie ako ostatní a pôsobil veľmi bezstarostne. Takže Josie usúdila, že k nej sa bude hodiť oveľa lepšie než ku mne.

„No…,“ pokračovala, „a to ako, kde žije?“

Erik odvetil bez toho, že by sa predtým obrátil na Henriho. „Ak ste takmer sestra jej výsosti, som presvedčený, že v paláci sa vám dostalo vynikajúceho vzdelania. Takže viete, že Illeá a Swendway majú už dlhé roky veľmi dobré vzťahy, že mnohí ľudia zo Swendway sa usadili v Illei a žijú tu v malých komunitách. A naopak. Nie je na tom nič komplikované.“

Pekne ju uzemnil. Zahryzla som si do pery, aby som sa nerozosmiala.

Josie prikývla. „Ach, samozrejme, hmm… Ospravedlňte ma.“ A na viac sa nezmohla.

„Nehnevajte sa,“ šepla som, keď bola Josie dostatočne ďaleko. „Neberte to osobne. Ona je už raz taká.“

„To je v poriadku, neurazil som sa,“ povedal Erik úprimne. Chvíľu sa rozprával s Henrim po fínsky, zrejme mu vysvetľoval, čo sa vlastne stalo.

„Prepáčte. Potrebujem sa ešte s niekým pozhovárať. Uvidíme sa pri večeri.“ Uklonila som sa a hľadala som spôsob, ako sa zdekovať.

Bola som na seba taká hrdá, že sa mi podarilo získať stratenú rovnováhu po tom, čo ma tá novinárka úplne rozhodila. No Josie mala zázračnú schopnosť vždy ma vytočiť.

Všimla som si, že mama stojí obďaleč sama. Náhlivo som vykročila smerom k nej, čakajúc slová útechy. Namiesto toho ma čakal pohľad nie nepodobný tomu, ktorý mi uštedril Ahren krátko po mojom príchode.

„Prečo si nám nepovedala, čo zamýšľaš?“ opýtala sa ma potichu a pritom sa naďalej usmievala, akoby sa nič nestalo.

Odpovedala som jej rovnakým spôsobom. „Myslela som si, že robím dobre. Presne to isté spravil kedysi aj otec.“

„To áno, no neurobil to verejne a neposlal preč toľko ľudí naraz. Neskutočne si tých mladých mužov zahanbila. Za toto ťa nik nepochváli.“

„To ma mrzí. Neuvedomila som si to,“ bránila som sa dotknuto.

Mama ma objala okolo pliec. „Nechcela som byť na teba zlá. Viem, že sa snažíš.“ V tej chvíli k nám podišiel fotograf a odfotil nás obe sťaby v družnom rozhovore. Rozmýšľala som, čo bude pri tej fotke napísané. Zrejme niečo v tom duchu, že víťazná kandidátka Selekcie radí dcére, ako si vybrať víťazného kandidáta.

„A čo mám teraz robiť?“

Mama sa poobzerala okolo seba, či nás niekto nepočúva. „Stačí, ak… prejavíš jednému z nich svoju náklonnosť. Nemám na mysli nič škandalózne, samozrejme,“ dodala rýchlo. „Ľudia veľmi túžia vidieť ťa zamilovanú.“

„To odo mňa nemôžeš chcieť, ja –“

„America, zlatko!“ zavolal na mamu otec. Osten sa zrejme niečím polial, tak sa mama ponáhľala za ním, aby ho odviedla.

Stavila by som sa o čokoľvek, že to Osten urobil náročky, aby mohol odtiaľto konečne vypadnúť.

Zostala som tam stáť sama. Nenápadne som pohľadom skenovala miestnosť. Priveľa cudzích ľudí. Priveľa cudzích párov očí, ktoré striehli, ako sa zachovám. Už pred štyrmi hodinami som mala sto chutí túto Selekciu ukončiť. Zhlboka som sa nadýchla. Tri mesiace a budem mať pokoj. To zvládnem. Musím.

Vykročila som odhodlane krížom cez miestnosť. Vedela som, komu sa prihovorím. Keď som dotyčného našla, naklonila som sa k nemu a pošepla mu do ucha.

„Príď do mojej izby. Presne o ôsmej. Nikomu ani muk.“

Kapitola 12

Prechádzala som sa sem a tam po izbe a čakala som, kedy sa ozve klopanie na dvere. Kile bol jediný, na koho som sa s takýmto niečím mohla obrátiť. Aj keď, pravdupovediac, bolo mi to naozaj proti srsti. Rozhodla som sa však uzavrieť s ním obchod, hoci som si nebola istá, čo mu na oplátku ponúknem. Verila som, že príde s nejakým nápadom.

Začula som tiché zaklopkanie. Akoby sa niekto naliehavo domáhal odpovede na otázku „Čo tu, preboha, robím?“

Otvorila som dvere a za nimi , na sekundu presne, stál Kile.

„Vaša výsosť,“ povedal a komicky sa uklonil. „Prišiel som sa do vás zaľúbiť.“

„Ha-ha-ha, veľmi vtipné! Poď dnu.“

Kile si obzeral poličky v mojej izbe. „Keď som tu bol naposledy, mala si na nich drevených koníkov.“

„Už som z nich vyrástla.“

„Ale panovačná tyranka je z teba stále.“

„Jasné. Aj ty si stále otravný knihomoľ.“

„Takto sa mieniš presadzovať na každom rande?“

Uškrnula som sa. „Viac-menej. Sadni si. Mám pre teba návrh.“

Zbadal na stolíku víno, ktoré som dala doniesť, a bez okolkov si nalial. „Dáš si aj ty?“

Povzdychla som si. „Áno. Budeme to obaja potrebovať.“

Zmeravel a uprene sa na mňa zahľadel. „Začínam sa báť. Čo odo mňa chceš?“

Vzala som do ruky pohár a zopakovala si v duchu, čo mu poviem. „Ty vieš, aká som, Kile. Poznáš ma od narodenia.“

„To je pravda. Včera som si napríklad spomenul, ako si pobehovala po paláci takmer nahá. Mala si na sebe len plienku. Ten pohľad stál za to.“

Zagúľala som očami a musela som sa ovládať, aby som nevyprskla do smiechu. „Ide o to, že ty vieš, aká som mimo kamier.“

Uchlipol si z vína a po chvíli zvažovania povedal: „Myslím, že viem, aká si, aj keď sú kamery zapnuté, ale pokračuj, prosím.“

Nikdy som si neuvedomila, že Kile zažil rôzne obdobia môjho života. V súkromí i pred kamerami. Keď som vystupovala na verejnosti, musela som sa vždy „prepnúť“. A on to vedel. „Táto Selekcia síce nebola môj nápad, no mojou povinnosťou je usilovať sa zo všetkých síl, aby som v nej obstála. A to aj robím. No ľudia odo mňa zrejme očakávajú, že sa budem na všetkých nasprostasto usmievať. N emienim zo seba robiť hlupaňu.“

„Ale to sa ti už –“

„Prestaň!“

Potmehúdsky sa usmial a znova si odpil z vína.

„Si otrasný. Že sa vôbec snažím!“

„Nie, pokračuj, nemieniš zo seba robiť hlupaňu.“ Položil pohár a nahol sa bližšie ku mne.

Zhlboka som sa nadýchla a hľadala tie správne slová. „Chcú odo mňa, aby som sa správala romanticky . Ale ja nie som pripravená na to, aby som sa verejne predvádzala. Nehovoriac o tom, že k nikomu žiadnu romantickú náklonnosť nepociťujem. Ale musím tým ľuďom niečo ponúknuť.“

Sklonila som hlavu a spopod mihalníc som ho nenápadne pozorovala.

„A čo konkrétne máš na mysli?“

„Bozk.“

„Bozk?“

„Len taký malý. A ty si jediný, koho o to môžem požiadať, pretože budeš vedieť, že to nie je naozaj, a tým pádom nedôjde k žiadnemu nedorozumeniu. A som ochotná ťa za to odškodniť. “

Nadvihol obočie. „Ako?“

Pokrčila som plecami. „Urobím, čo len chceš, vážne. Mám neobmedzené možnosti. Ak chceš, darujem ti trebárs nejakú krajinu.“

„Mohla by si sa porozprávať s mojou mamou a presvedčiť ju, aby ma poslala niekam preč?“

„A kam konkrétne by si chcel ísť?“

„Hocikam,“ vyhŕkol zúfalo. „Moja mama… neviem, prečo je tak prehnane lojálna k tvojim rodičom… jednoducho si vzala do hlavy, že toto tu bude navždy náš domov. Vieš, čo mi dalo práce presvedčiť ju, aby mi dovolila odísť na ten intenzívny kurz?

Chcem cestovať, chcem rysovať a stavať, nechcem o veciach len čítať. Niekedy mám za týmito múrmi pocit, že ešte deň a je po mne.“

„To nebude problém,“ šepla som a vystrela chrbát. „Zariadim to. Len čo sa naskytne vhodná príležitosť, presvedčím tvojich rodičov, že potrebuješ odísť z paláca.“

Na chvíľu sa zamyslel a potom dopil zvyšok vína v pohári. „Jedna pusa?“

„Len jedna.“

„Kedy?“

„Dnes večer. O deviatej bude dolu vo vestibule čakať fotograf. Dúfam, že bude dobre ukrytý, lebo mám v úmysle sa tváriť, že tam nie je.“

Kile prikývol. „Dobre. Jedna pusa.“

„Ďakujem.“

Sedeli sme mlčky a sledovali ručičky na hodinách. Po troch minútach som to už nevydržala.

„Čo si myslel tým, ,že chceš rysovať a stavať‘?“

Kile sa celý rozžiaril. „Chcem robiť to, čo študujem. Architektúru a dizajn. Veľmi rád si predstavujem rôzne konštrukcie a rozmýšľam nad tým, ako by sa dali postaviť tak, aby boli výnimočne krásne.“

„To… znie veľmi zaujímavo, Kile, naozaj.“

„Viem.“ Urobil jednu z tých svojich smiešnych grimás, presne ako jeho otec. Bolo zábavné sledovať, aký je nadšený. „Chceš to vidieť?“

„A čo?“

„Moje návrhy. Mám ich u seba v izbe. Vo svojej starej izbe, nie v tej pre účastníkov Selekcie.“

„Jasné.“ Odpila som si ešte raz z vína a nasledovala som ho. Na chodbe boli len dvaja strážcovia, inak nikde nikoho. Prešli sme nepozorovane až ku Kilovej izbe.

Otvoril dvere, šťukol vypínačom a ja som zalapala po vzduchu.

Ne-sku-toč-ný bor-del!

Neustlaná posteľ, oblečenie nahádzané v jednom kúte, na kraji stola kopa špinavých tanierov.

„Viem, čo si myslíš. Ako to len robí, že tu má všetko tip-top?“

„Čítaš mi myšlienky,“ odvetila som a veľmi som sa držala, aby som nedala najavo svoje zdesenie. Chvalabohu, že tam nesmrdelo!

„Asi pred rokom som požiadal služobníctvo, aby mi tu neupratovali. Upratujem si sám. Ale tá Selekcia ma natoľko zaskočila, že som sa na to upratovanie vykašľal.“

Začal odkopávať veci pod posteľ a narovnávať predmety okolo seba.

„Prečo nedovolíš, aby ti tu upratali?“

„Som dospelý muž. Dokážem sa o seba postarať.“

Nemyslím si, že sa ma tým chcel dotknúť, no nebolo mi to veru príjemné.

„Okrem toho toto tu je moje pracovisko.“

Steny na vzdialenejšom konci izby pokrývali fotografie a plagáty najrôznejších stavieb, od mrakodrapov po chatrče z blata. Stôl bol zahádzaný náčrtmi a maketami z kúskov dreva a prúžkov kovu.

„To všetko si robil ty?“ opýtala som sa, dotýkajúc sa modelu, ktorý sa smerom nahor mierne stáčal.

„Áno. Koncept aj dizajn. Raz by som chcel projektovať ozajstné stavby. Síce len študujem, no na niektoré veci si človek jednoducho musí siahnuť, vieš?“

„Kile…“ Vnímala som všetky tie farby a línie, to množstvo času, ktoré musel venovať každému jednému návrhu. „To je úžasné.“

„To sú len také moje chabé pokusy.“

„Nie, nehovor tak. Prečo znižuješ hodnotu svojho talentu? Mne by sa také niečo v živote nepodarilo.“

„Ale podarilo.“ Podišiel k stolu, zobral z neho rysovacie pravítko v tvare T a položil ho na rozpracovaný nákres. „Vidíš, nič to nie je, len rysovanie a matematické výpočty.“

„Fuj, ďalšia matika. Stačí mi tá, ktorú sa učím.“

Rozosmial sa. „Ale táto matika je zábavná.“

„Spojenie ,zábavná matematika‘ je oxymoron.“

Sadli sme si s Kilom na pohovku a listovali si v publikáciách s jeho obľúbenými architektmi a porovnávali ich štýly. Kila zaujímalo najmä to, ako je možné, že kým niektoré budovy sú v súlade so svojím okolím, iné vôbec. „Pozri sa na toto!“ zvolal nadšene takmer vždy, keď obrátil stránku.

Nechápala som, ako to, že som o tejto jeho vášni celé tie roky nevedela. Zrejme sa v paláci cítil ako v pasci, preto sa uzavrel pre d ostatnými. Stiahol sa do svojej ulity. Za všetkými tými knihami a uštipačnými poznámkami sa ukrýval zvedavý, zanietený a okúzľujúci mladý muž.

Cítila som sa podvedená. Čo ak sa teraz dozviem, že Josie je ozajstná svätica?

Kile sa odrazu pozrel na hodinky. „Je deväť hodín desať minút.“

„Ach, mali by sme ísť.“ Nechcelo sa mi však. D ávno som sa necítila tak príjemne ako teraz v tejto neupratanej izbe.

„Dobre.“ Kile zatvoril knihu a vrátil ju na policu. Aj táto stena bola rovnako zaprataná ako zvyšok izby, no neušlo mi, ako opatrne tam tú knižku odložil.

Čakala som naňho pri dverách a náhle sa ma zmocnila nervozita.

„Poď,“ povedal a podával mi ruku. „Rande sa pomaly končí , nie?“

Vložila som dlaň do tej jeho. „Vďaka za to, že si mi ukázal svoje práce. Aj za to, čo pre mňa robíš. Sľubujem, že sa ti za to odvďačím.“

„Ja viem.“

Otvoril dvere a vyšli sme na chodbu. „Pamätáš sa, kedy sme sa naposledy držali za ruky?“ opýtala som sa ho.

„Tuším sme hrali hru ,kráľu, kráľu, daj vojačka‘ alebo také niečo.“

„Asi máš pravdu.“

V tichosti sme kráčali k mojej izbe. Keď sme prišli až k dverám, obrátila som sa tvárou ku Kilovi. Preglgol.

„Si nervózny?“ šepla som.

„Niéé.“ Usmial sa a trochu okúňavo dodal. „Tak… dobrú noc.“

Naklonil sa ku mne a priložil zľahka svoje pery k mojim . Potom pery pootvoril, zavrel a opäť pootvoril. Medzi bozkami som sa nadýchla, tušiac, že budú nasledovať ďalšie. Nemýlila som sa. Našťastie. Pretože takto som sa ešte s nikým nebozkávala a nechcela som s tým tak rýchlo prestať.

Párkrát som chlapcov už síce pobozkala, no vždy to bolo tak narýchlo; ukrývali sme sa pri tom buď v miestnosti na kabáty, alebo za sochou. Tentoraz bolo okolo nás oveľa viac priestoru a nebála som sa, že každú chvíľu niekto príde… bolo to skrátka iné.

Oprela som sa o Kila, stále ho držiac za ruku. Voľnú ruku mi položil na líce. Chvíľa, počas ktorej naše ústa splynuli, sa mi zdala nekonečná.

Po chvíli sa Kile odtiahol, no stále sme sa dotýkali špičkami nosa. Boli sme pri sebe celkom blízko a ja som z jeho dychu cítila víno.

„Myslíš, že to stačilo?“

„Ja… hm… neviem.“

„Tak ešte pre istotu…“

Opäť ma pobozkal a mne sa zdalo, akoby som sa začala roztápať. Vošla som mu prstami do vlasov a pocítila túžbu zostať s ním takto až do rána.

Keď sa opäť odtiahol, uprene mi hľadel do očí. V tom pohľade bolo čosi zvláštne. Žeby aj on cítil , ako sa mu v rukách, hrudi i hlave rozlieva príjemné teplo?

„Ďakujem,“ zahundrala som.

„Nemáš za čo. Teda…“ potriasol hlavou a zasmial sa sám na sebe, „vieš, ako to myslím.“

„Dobrú noc, Kile.“

„Dobrú noc, Eadlyn.“ Pobozkal ma zľahka na líce a odobral sa k schodisku, aby zišiel do svojej dočasnej izby.

Sledovala som, ako sa vzďaľuje. Nevedela som, či sa usmievam pri pomyslení na to, čo sa medzi mnou a Kilom Woodworkom práve odohralo, alebo preto, že ma práve teraz tajne fotia.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .