Obchod so šťastím – Poviedky na pohladenie duše

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Kľúč ku šťastiu – kniha, ktorá Vám zmení život

Irina Semina

Obchod so šťastím – Poviedky na pohladenie duše – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Rozprávka o šťastnej náhode

Kde bolo, tam bolo, vo svete ľudí žila Náhoda. Dokonca ani ona nevedela, kde sa tu vzala. Zdalo sa jej, že tu bola odjakživa. A tá Náhoda bola veľmi prirodzená a spontánna. Ako všetky deti. A rovnako ako všetky deti, aj ona sa chcela len hrať a tešiť sa.

Nesmierne rada sa u niekoho nečakane objavila, aby ho prekvapila a pobavila. Ľudia sa jej však väčšinou zľakli a vraveli jej samé nemilé veci: „Ideš! Ešte sa niečo stane!“ alebo: „To je ale nepríjemné“, prípadne čosi horšie: „Včera sa mi stalo niečo strašné!“ Bolo to ponižujúce.

Náhoda nechápala, prečo ju nikto nemá rád. Bola často smutná a jedného dňa začala byť dokonca veľmi nešťastná. To sa jej už začali všetci ľudia vyhýbať. Nešťastnou náhodou označovali všelijaké nehody, ktoré sa im často stávali vinou vlastnej nepozornosti, nerozvážnosti či podozrievavosti. A pre to obrovské nedorozumenie bola Náhoda čoraz nešťastnejšia.

V jeden sychravý jesenný deň sedela na lavičke pod mokrým topoľom a v hlave jej vírili ponuré myšlienky. „Tak teda dobre, budem nešťastná náhoda. Nemôžem ich nútiť, aby sa so mnou hrali. Môžu si za to sami!“

V tej chvíli šla alejou Ona. Mala zelené oči, oblečená bola v bielych šatách. Oproti nej sa na kolieskových korčuliach rútil rozviaty a zamyslený On. Ich cesty sa pôvodne nemali preťať, no zasiahla do toho Náhoda. On náhodou zakopol, zamával smiešne rukami a dolu bruchom spadol do kaluže. Gejzír vody ju ošpliechal od hlavy až po päty.

Náhoda zamračene sledovala, čo práve spôsobila. Očakávala, že jej ako zvyčajne začnú obaja nadávať. Zrazu však dlhé ticho prerušil bujarý smiech. On ležal v kaluži, zo zeme hľadel na ňu a smial sa: „Ešte nikdy som tak galantne nepadol dáme k nohám!“ Ona sa zatvárila neisto a potom… sa tiež rozosmiala… Ich smiech rozzvonil striebornými zvončekmi najprv celú aleju, potom celý park a nakoniec celý celučičký svet. „Nikdy som si nevedela predstaviť, ako sa cíti mokrá sliepka, no teraz to viem celkom presne!“ smiala sa.

„Ako pravý džentlmen vás teraz musím odprevadiť, kam len budete chcieť,“ vyhlásil a vyskočil na rovné nohy.

„Bývam neďaleko. Ako pravá dáma vám teraz musím ponúknuť, aby ste sa u mňa umyli a zahriali horúcim čajom s medom a citrónom,“ povedala s úsmevom.

Náhoda bola v šoku. Vôbec nechápala, čo sa deje, a čakala, kedy jej začnú nadávať a karhať ju. Vybrala sa za nimi v zvedavom očakávaní, čo sa bude diať ďalej.

O chvíľu už premočená dvojica veselo nastupovala do výťahu vo vysokom dome.

„Ešte raz zasiahnem,“ rozhodla sa Náhoda. A stalo sa. Výťah zaškrípal, zachvel sa a zastavil sa medzi poschodiami. Náhoda sa ako vždy pripravila na príval nadávok…

„Bože, to je romantika!“ zvolala Ona.

„Ako v hollywoodskom filme,“ pridal sa On.

„Aj vy zbožňujete filmy?“ spýtala sa Ona.

Nič nezblíži ľudí väčšmi, ako keď spolu uviaznu vo výťahu. O pol hodiny už o sebe vedeli takmer všetko. O hodinu jej On zahrieval skrehnuté ruky svojím dychom. O pol druha hodiny sa ich pery po prvý raz dotkli a bolo to nádherné.

Keď dorazili opravári a dvere výťahu sa konečne otvorili, vystúpil z neho ruka v ruke žiariaci pár. Nad hlavami mu lietali amorkovia a zo schodiska sa zreteľne ozýval svadobný pochod od Felixa Mendelssohna-Bartholdyho.

Náhoda a opravári tú scénu ohúrene sledovali. Nikto si ani len nespomenul, že by mal nadávať.

„To bola veľmi šťastná náhoda, že sme sa zoznámili,“ konštatoval o niekoľko hodín On. Sedel v kuchyni a kochal sa tou kráľovnou, ktorá ešte pred chvíľou bola mokrou sliepkou.

Ona sa zasmiala a povedala: „Máš pravdu, takto zvláštne sa zoznámiť. Na prvý pohľad nešťastná náhoda, ale nakoniec sa ukázala ako šťastná.“

„To hovorí o mne?“ zarazila sa Náhoda. „Čo im ešte vyvediem? Že by som vyhodila elektrinu? Až do rána?“

Keď zrazu zhasli svetlá v celej štvrti, On a Ona stáli pri okne a pozerali sa, ako na jasnom súmračnom nebi postupne vychádzajú žiarivé hviezdy.

Až teraz bola Náhoda dokonale šťastná.

VÝPREDAJ V OBCHODE SO ŠŤASTÍM!

KÚPTE SI ŠŤASTNÉ NÁHODY
NA VŠETKY UDALOSTI V ŽIVOTE!!!

Keď je človek nešťastný, pretože ho nikto nepotrebuje, často sa uzatvára do seba, schováva sa pred ľuďmi, izoluje sa od celého sveta… a potom sa cíti ešte väčšmi opustený a sklamaný. Po nejakom čase sa zmení na netvora, rovnako ako hrdina ďalšej rozprávky.

Netvor

Netvor nemal rád dni. Cez deň bolo totiž svetlo a slnko nemilosrdne odhaľovalo jeho ohyzdné telo, špinavú hnedú srsť a žalostne skleslú tvár.

Netvor radšej vyliezal zo svojej nory v noci. V ponurom svite mesiaca sa mohol konečne trošku uvoľniť, ľahnúť si na lúku a pozorovať hviezdy. Alebo si mohol nabrať vodu v tmavej rieke bez toho, aby si musel zakrývať oči – cez deň mu jeho vlastný odraz zobral chuť na jedlo aj nápoje. Okrem toho sa mohol ovlažiť v chladnom prúde vody – v noci všetci ostatní spali, takže nemohol nikoho vydesiť…

Napriek tomu, že Netvor vyzeral krvilačne, bolo to celkom mierumilovné stvorenie, vôbec nebol zlý. Keby sme mohli nahliadnuť do jeho vnútra, videli by sme, že je citlivý, nežný a zraniteľný. Miloval jasné farby úsvitu, ranné hmly nad vodou či rozmarný let motýľov. Rád počúval vzdialenú hudbu a šum listov, miloval vôňu medu a šípových ruží. Kto by si pomyslel, že v takom obludnom stvorení je toľko túžby po kráse. Nikto, dokonca ani sám Netvor nepremýšľal o svojich estetických sklonoch. Naopak, uvažoval o svojej neestetickej ošklivosti.

Netvor býval v hlbokej nore v najhustejšej húštine tmavého lesa, kam sa i zver zatúlala len výnimočne. Netvorovi to tak vyhovovalo, pretože dával prednosť samote. V očiach iných stvorení videl svoj obraz a vždy žasol, ako mohol taký ohyzdný prírodný úkaz vôbec zazrieť svetlo sveta. Na čo to bolo dobré? Na postrach okolia a vlastné nešťastie…

Netvor si svoje detstvo veľmi nepamätal. Samozrejme, kedysi mal rodičov, bez nich by to predsa nešlo. Do dobrovoľného vyhnanstva sa však uchýlil už veľmi dávno, takže spomienky postupne vybledli a stali sa hmlistými a nestálymi. Spomínal si iba na to, že predtým nemal srsť, ale hebkú ružovú pokožku bez nerovností a jaziev. Rodičia ho z neznámeho dôvodu nemali radi, veľmi si ho nevšímali, a keď sa s nimi Netvor prišiel pomaznať, vždy ho odháňali: „nelez sem“, „prestaň“, „teraz na teba nemám náladu“, „choď preč, netvorko“. Už vtedy musel byť poriadne škaredý, veď prečo inak by sa rodičia vyhýbali vlastnému dieťaťu?

Neskôr, keď Netvor vyrástol a osamostatnil sa, naďalej šialene túžil po láske. Nežiadal veľa. Chcel, aby sa mu niekto venoval, hladil ho, hral sa s ním na naháňačku a vravel mu všelijaké láskavé a smiešne slovíčka. A tak šiel medzi ľudí. S vypätím všetkých síl, vydesený a bez nádeje na pochopenie, sa vydal na cestu.

Ľudia sa mu však vyhýbali. Už vtedy musel vyzerať hrozne… Alebo že by jeho strach a napätie nakazili ostatných? Ťažko povedať… V každom prípade, jeho snaha s niekým sa zblížiť alebo dokonca spriateliť bola márna. Netvor sa lačne snažil zachytiť každý výraz tváre, každý pohľad, ale nič dobré v nich nenachádzal. Rozpaky, nepochopenie, strach a niekedy dokonca až štítivý odpor: kto to sem, dočerta, lezie s takým odporným ksichtom?

Netvor ešte stále dúfal, že ak bude užitočný, ľudia ho medzi seba prijmú. Usiloval sa oddane hľadieť ľuďom do očí a hľadať v nich ich priania. Sľuboval, že s čímkoľvek pomôže, aj s ťažkou prácou. Orať pole? Prosím. Ťahať voz? Bez problémov. Odčerpať špinavú kaluž? Akoby sa stalo. Byť poruke vo dne v noci? Áno, áno, áno!

Nemožno povedať, že ľudia jeho služby nevyužívali. To v nijakom prípade. Okolie si rýchlo zvyklo, že má vždy k dispozícii dobrovoľníka, na ktorého môže kedykoľvek zvaliť svoje problémy a potreby, navyše zadarmo. Ten dobrovoľník bol ochotný pracovať bez prestávky, odpočinku a nároku na odmenu, iba za misku polievky a kúsok chleba, len aby sa cítil potrebný, aby bol „ako ostatní“, aby ho prijali medzi seba.

Niekedy, keď ho pochválili, bol Netvor takmer šťastný. Len zriedkavo sa mu niekto poďakoval, no aj vtedy to bolo veľmi zvláštne – akoby to ani nevraveli jemu. Po čase sa jeho pomoc stala bežnou záležitosťou a ľudia ho začali okrikovať, vyžadovali od neho čoraz viac a niekedy, ak ho práve nepotrebovali, ho dokonca hrubo a netrpezlivo odháňali.

„Čím som sa previnil?“ spýtal sa zúfalo Netvor, keď ho raz ľudia znovu odohnali. „Čo som urobil zle?“

„Si hrozne otravný,“ vysvetlil mu hospodár, ktorému Netvor práve pomohol odhádzať obrovskú kopu hnoja. „Stále sa pletieš popod nohy. Komu by to bolo príjemné? A tváriš sa tak previnilo, že by ťa človek najradšej nakopal…“

Taká urážka bola pre Netvora veľkým sklamaním. Dlho plakal v stodole. Snažil sa, pomáhal, len aby s nimi mohol byť. Oni to však nechápali, nevážili si ho a odmietali ho. To nebolo spravodlivé!

Práve vtedy sa Netvor rozhodol, že radšej sa bude ľuďom vyhýbať. Úplne. Odišiel do lesa a vykopal si noru. Spočiatku plytkú, neskôr ju čoraz väčšmi prehlboval. Myslel si, že ak sa skryje pod zem, nikto ho nenájde, a tak ho nikto nebude ani urážať. Jeho nora bola priestranná, pohodlná, mal v nej chládok a bezpečie. Nemohol tam však zostať naveky, z času na čas predsa len musel vyliezť na svetlo a zohnať si potravu, oblečenie a všetko ostatné. To znamenalo znovu vyjsť medzi ľudí.

Pred každou cestou do dediny sa Netvor najprv veľmi dlho psychicky pripravoval. Nechcel si priznať, že jeho túžba po láske, toľké roky potláčaná okolím, už dávno prekročila tú tenkú hranicu, keď sa z nej stala nenávisť. Strach ten pocit ešte viac umocňoval. Netvor nenávidel ľudí. Bola to jeho ochrana pred strašnou a neznesiteľnou bolesťou a spôsob, ako sa vyrovnávať s ohrdnutou láskou. Čoskoro začal Netvor nenávidieť celý svet, ktorý ho odsúdil na večné útrapy. Predovšetkým však nenávidel sám seba. Svoje ohyzdné telo, svoju poníženú túžbu byť kýmkoľvek milovaný… Keby niekto mohol nazrieť do jeho mozgu, našiel by tam len jedno želanie: čo najskôr umrieť, aby sa už nemusel vidieť ani počuť, aby si nemusel uvedomovať svoju škaredosť. Našťastie bol jeho pud sebazáchovy silnejší ako myšlienky na smrť. A tak Netvor pozbieral všetku odvahu a skôr či neskôr sa vybral do dediny.

Netvor sa dedine vedome vyhýbal v dňoch, keď tam bol jarmok. Vtedy tam na jeho vkus bolo priveľa ľudí a tí mu naháňali strach. Prichádzal so západom slnka, keď súmrak skryl jeho príšerný vzhľad. Vo vreciach a košoch prinášal dary lesa, napríklad sušené huby, orechy, lesné plody a liečivé byliny. Vymieňal ich za múku, soľ a strukoviny. Po celý čas hľadel do zeme, aby náhodou nezbadal svoj odraz v niečích očiach a necítil sa ešte horšie. Potom sa znova vracal do svojho lesa, kde žil až do ďalšej návštevy dediny.

Takto by určite dlho neprežil. Veď nijaké živé stvorenie nedokáže žiť bez lásky. Láska je predsa potravou pre dušu…

Netvor nevedel, že svet je dobrý. Že nikdy neopustí svoje deti, nech sú akékoľvek, ale vždy sa im usiluje nejako pomôcť. Ako inak by sme mohli vysvetliť, že v Netvorovej ríši, kam zvyčajne nezablúdila ľudská noha, sa zrazu objavili dvaja ľudia. Veľký človek a malý človek. Žena a dieťa.

Keď na nich Netvor narazil, na prvý pohľad pochopil, že žena umiera. Bola vyčerpaná a utrmácaná, jej telo pokrývali chrasty a jazvy. Ležala, zakrývala si oči a ťažko dýchala. Malé dievčatko sa k nej chúlilo a hladilo ju po strapatých vlasoch.

Netvor sa rozrušene zastavil. Zatiaľ čo horúčkovito premýšľal, čo má robiť – či má prejsť okolo a tváriť sa, že ich nevidí, vystrašiť ich, alebo sa otočiť a zmiznúť v húštine –, dievčatko zdvihlo hlavu a všimlo si ho.

„Pomôžte nám, prosím,“ požiadalo dievčatko. „Maminka spadla a nemôže sa postaviť. Prosím.“

Už sa nemohol schovať.

„Ako ste sa sem dostali?“ spýtal sa nepriateľským hlasom Netvor a kráčal k nim.

„Šli sme a šli a zrazu sme zablúdili. Hľadali sme liečiteľa, aby maminke pomohol. Je veľmi chorá.“

„Kde by sa tu vzal liečiteľ?“ vykríkol nahnevane Netvor. „Toto je predsa les.“

„Pomôž nám,“ zastonala žena. „Nie mne, ale dieťaťu. Mne už nikto nepomôže…“

„Čo ti je? Môžeš otvoriť oči?“

„Nemôžem… oslepla som… spôsobili to slzy… preliala som ich priveľa…“

„Dočerta s tebou!“ rozčúlil sa Netvor. „Ako vám mám pomôcť? Čím?“

„Dovoľ nám tu prenocovať…“ zašepkala žena. Vzápätí stíchla a celé telo jej ochablo.

Netvor odstrčil dieťa a priložil ucho k ženinej hrudi. Srdce jej bilo, hoci veľmi slabo. Ešte žila.

„Ako sa voláš?“ otočil sa Netvor k dievčatku.

„Darinka. Volám sa tak, lebo som darček. Aspoň to hovorila maminka. Maminka sa volá Viera. Keď sa zobudí, povie vám to sama.“

„Až sa zobudí…“ zahundral pochybovačne Netvor.

Vôbec nemal chuť ukázať im, kde je jeho nora, no nemal inú možnosť. Stmievalo sa a nechať v noci dve ženy v lese plnom divej zveri by neriskoval ani Netvor.

„Poď za mnou,“ zavrčal na dievčinku a jej matku vzal do náručia.

Šli krátko.

„Aká útulná jaskyňa,“ povedala Darinka a prekvapene si ju prezerala. „To ste spravili sám?“

„To nie je jaskyňa, je to nora,“ zašomral Netvor. „A nie sám, ale samo!“

„Ako to myslíte, že samo?“ spýtalo sa dievča. „Tak sa to nehovorí. Samo je predsa neživotné. Napríklad vreteno alebo rešeto. Človek je buď sám, alebo sama. Vy ste predsa životný. Nemám pravdu?“

„Ty si nejaká múdra,“ odvrkol Netvor. „Odkiaľ vieš, že som životný? Som predsa monštrum!“

„To je hlúposť,“ namietla Darinka. „Nič také nie ste. Len ste sa dlho neumývali a nečesali.“

„To je moja vec,“ zahundral samoľúbo Netvor. „Kvôli komu by som sa tu mal asi tak upravovať?“

„Kvôli mne,“ vysvetlila dievčina. „Som dieťa a mala by som sa učiť, čo je krásne. Od dospelých. A ako sa voláte vy?“

„Monštrum,“ trval na svojom Netvor.

„To je príliš hrubé,“ vzdychlo dievča. „Budem vás volať Monty. To je oveľa krajšie. Monty, zobudí sa maminka skoro?“

„Mmm,“ zastonal Netvor, keď si uvedomil, aký na seba vzal záväzok – napriek všetkým svojim hrozným prísahám.

Žena dýchala nepravidelne, prerývane a zdalo sa, že má horúčku.

„Darinka, tak sa voláš, však? Vezmi si kotlík. Dokážeš nabrať trochu vody zo studničky? Je hneď pri vchode, vedľa smreka. Ja zatiaľ zapálim oheň,“ povedal Netvor.

„Pravdaže dokážem, som samostatná,“ vyhlásila s vážnou tvárou Darinka. „Dokážem všeličo. Maminka je chorá už dlho.“

„A čo jej je?“

„Nešťastný osud,“ vysvetlila Darinka.

„Vari človek môže ochorieť na osud?“ zarazil sa Netvor.

„A ešte ako,“ odvetila Darinka a vyšla z nory.

Vo svojej samote sa Netvor mohol spoliehať iba sám na seba. Preto musel poznať rozličné byliny a nerasty, inak by už dávno zahynul. V nore mal vždy zásobu drvenej vŕbovej kôry, materinej dúšky, sušených malín, jazvečieho sadla a ďalších liečiv. Teraz všetky tieto prípravky začal vyberať z rôznych kútov nory.

„Monty, kam mám dať tú vodu?“ ozvalo sa mu za chrbtom.

Netvor nadskočil, akoby ho niečo bodlo. Vo svojej nore nebol zvyknutý na cudzie hlasy. Vlastne sa dosť čudoval, že ešte nezabudol ľudskú reč.

„Daj to sem vedľa ohniska,“ prikázal Netvor. „Teraz začneme liečiť tvoju mamu.“

„Maminka umrie?“ spýtalo sa dievča.

„Či umrie? Kdeže! Prečo by umierala, keď ju budeme liečiť?“ pokrútil hlavou Netvor.

„No maminka vravela, že jej čas sa naplnil,“ vysvetlila dievčina. „Pretože sa strašne nahnevala na život a ten sa jej za to pomstil.“

„Tvoja mama je hlúpa,“ vybafol Netvor. „Chcel som povedať, že sa mýli,“ zarazil sa vzápätí. „Prečo by sa jej mal život pomstiť? A najmä za čo?“

„Za to, že s ním nesúhlasí. Mama vravela, že to pochopila, ale už bolo príliš neskoro. Mala sa s ním vraj zmieriť skôr.“

„Teraz je zbytočné o tom hovoriť,“ usúdil Netvor. „Po čase uvidíme, či je neskoro, alebo skoro. Podaj mi hrnček, dáme jej napiť sa odvaru.“

V ten večer mala chorá silu iba na to, aby si niekoľko ráz odpila z odvaru. Dýchala však už o čosi pravidelnejšie a pokojnejšie.

„Zajtra jej umyjeme a ošetríme rany,“ rozhodol Netvor.

„Nesmie sa umývať!“ protestovala Darinka. „Vidíte, ako je na tom. Jej koža neznesie vodu.“

„Vašu vodu neznesie,“ nedal sa vyviesť z miery Netvor. „Ja tu mám vodu čistú, pramenitú, liečivú. Potom ju natrieme jedľovým olejom a medom divých včiel. Neboj sa, Darinka, horšie to už byť nemôže.“

„Horšie to už byť nemôže,“ zopakovalo dieťa. „Verím vám, Monty. Vy to viete lepšie…“

Netvor mal zrazu nové starosti. Usúdil, že slnko, vietor, pramenitá voda, čistý vzduch v lese a bylinky sú tým najlepším liekom na záhadnú chorobu s názvom nešťastný osud. Darinka sa ukázala ako múdra a šikovná, so všetkým mu obratne pomáhala, v nore sa pohybovala pružne a bola čistotná. A to najdôležitejšie, o čom Netvor premýšľal so zatajeným dychom, bolo, že sa ho ani trochu nebála. Pozerala sa naňho priamo a bezprostredne a na jej tvári nebolo opovrhnutie, odpor ani rozčúlenie. Dokonca sa naňho usmievala. Netvor sa pristihol, že sa na ňu tiež chcel usmiať, ale zatiaľ mu to nevyšlo. Zabudol, ako sa to robí. Alebo to azda nikdy nevedel?

Niekoľko dní žena menom Viera iba spala. Prebúdzala sa len vtedy, keď jej dávali piť odvar alebo ju natierali olejom a potom znova zaspala.

„To je od únavy,“ vysvetľovalo dievča. „Veľmi dlho sme šli a mama stále plakala, nič nejedla a potom sme zablúdili. Nakoniec ste nás našli vy. Mali sme obrovské šťastie.“

„To máš pravdu, mali ste šťastie,“ súhlasil Netvor. „Bola to náhoda, les je tu veľmi hustý, živá duša sem nezablúdi. Zahynuli by ste a nikto by vás nenašiel. Ako je možné, že som na vás natrafil?“

„Natrafil? Vari ste si konečne spomenuli, že ste mužského rodu?“ potešila sa Darinka.

„Hm… Už to tak vyzerá,“ povedal rozpačito Monty. „No, som taký Netvor a ten je mužského rodu.“

„Nie ste,“ zasmiala sa Darinka. „Ako by ste mohli byť Netvor? Ten je predsa strašný a zlý.“

„A ja som aký?“

„Veľký a dobrý. A máte liečivé ruky.“

„Ja že som veľký… a dobrý…“ nedôverčivo opakoval Netvor, vychutnávajúc si tie slová. „Vieš čo? Bež sa niekam chvíľu hrať. Si stále v jednom kole, a pritom si ešte len dieťa.“

„Pôjdem radšej natrhať maliny,“ dievča vzalo do ruky košík. „Rastie tu veľa lesných malín. Sú úžasné!“

„Len choď, aspoň budeš na čerstvom vzduchu,“ súhlasil Netvor, prekvapený svojimi nezvyčajnými a zvláštnymi pocitmi.

Po nejakom čase začala žena nadobúdať vedomie. To Netvora povzbudilo natoľko, že vynakladal dvakrát väčšie úsilie, aby ju vytrhol z druhého sveta. Čoskoro sa už mohli dokonca aj rozprávať.

„Čo je to za chorobu ten nešťastný osud?“ spýtal sa Netvor. „Povedala mi o tom tvoja dcéra…“

„Povedala ti pravdu,“ priznala sa žena. „Bola som veľmi hlúpa. Sama som si tú chorobu spôsobila.“

„Ako?“

„No proste… Môj osud bol, ako už teraz chápem, taký obyčajný. Rovnaký, ako majú tisíce iných ľudí. Občas dobrý, občas zlý – zo všetkého trochu. Akurát, že to dobré som brala ako samozrejmosť a na to zlé som nadávala. Kritizovala som a súdila. Ustavične som sa sťažovala na svoj osud. Že sa mi muž málo venuje, svokra ma utláča, dom máme malý, krava dáva málo mlieka, susedka má viac šiat ako ja… Zdalo sa mi, že všetci sa majú dobre, len na mňa osud akoby zabudol. A tým som ho urazila. Jedného dňa som sa strašne rozčúlila na svojho muža a vyhnala som ho spať do stodoly. V noci sa mi snívalo, že ku mne prišiel statný a vysoký muž, oblečený ani v bielom, ani v čiernom a povedal: ‚Viera, počul som tvoje sťažnosti. Všetko si vykreslila čiernymi farbami, hoci ja som k tebe vždy prichádzal v bielom. Vidno, že nevieš, čo znamená čierna farba.‘ A ja som mu odvetila: ‚Ako by to mohlo byť ešte černejšie? S mužom som sa pohádala, peňazí nemáme nazvyš… okrem dcérky nemám v živote nijakú radosť. Nech ľahne popolom taký osud!‘ Muž prikývol a riekol: ‚Nech je teda po tvojom.‘ Odišiel z izby a za ním akoby sa zablesklo svetlo. Zobudila som sa s hrôzou. Preboha, horí nám stodola! Schytila som dcérku do náručia a utiekla s ňou von vo chvíli, keď sa už od stodoly chytil aj dom. Každý, kto bol nablízku, hasil oheň, ale márne. Zostali iba ohorky. Muža som už viac nevidela… A tak sme zostali nahé a dokonca bosé, bez prístrešia, bez hospodárstva, bez živiteľa.“

„Viera, to, čo mi vravíš, je strašné. A čo to máš na tele? To sú popáleniny z toho požiaru?“

„Nie, pri požiari sa našťastie ani mne, ani dcérke nič nestalo. Neutrpeli sme ani škrabanec. To mám z večného ponosovania sa na život a na osud. Ustavične som jatrila svoje rany na duši, až sa mi začali robiť aj na tele. A keď ma pochytí zlosť, začnú mi navyše hnisať.“

„Úbohá, chuderka…“

„Nie som úbohá, som hlúpa. Ani tentoraz som sa totiž so svojím osudom nezmierila. Namiesto toho, aby som sa zastavila a popremýšľala o tom, čo a prečo sa stalo, začala som opäť preklínať osud za to, že mi vzal aj to posledné, čo som mala – zdravie. A znova sa mi vo sne zjavil ten muž a spýtal sa: ‚Tak čo, teraz si už spokojná so svojím osudom?‘ Zvolala som: ‚Vysmievaš sa mi? S čím by som asi tak mala byť spokojná? Už predtým som mala iba štipku šťastia, no teraz mi neostalo nijaké. Lepšie je taký osud nevidieť!‘ Muž opäť prikývol a povedal: ‚Keď si to praješ, nuž neuvidíš.‘ Ráno som otvorila oči, ale videla som iba tmu. Akoby slnko nevstalo… A vtedy som sa zamyslela: čo budem robiť? Dcérka je ešte malá a zo mňa je slepý mrzák. Žijeme u príbuzných ako príživníci… Čo som komu urobila, že sa ku mne osud otočil chrbtom?“

„A čo bolo ďalej?“

„Ďalej… Keď som oslepla, mala som veľa času. Premýšľala som o svojom živote, znova som preberala a pretriasala všetko, čo bolo a čo sa stalo. A potom som to pochopila: závisť ma celkom zaslepila. Myslela som si, že iní mali mäkší chlieb a väčšiu truhlicu… V skutočnosti však bol ku mne osud štedrý. Mala som dobré hospodárstvo, pevné zdravie, pracovitého muža, a o dcérke ani nehovorím, je to hotový poklad. Vtedy som konečne precitla: kam som predtým hľadela? Nenechala som na osude suchej nitky, a pritom bol pre mňa všetkým. Len ja som bola nevďačná.“

„Ako si sa slepá dostala s dcérou do lesa?“

„Aj za to môže osud. Zjavil sa mi vo sne, díval sa na mňa a mlčal. Prvá som prehovorila ja: ‚Ďakujem ti, môj drahý osud, že žijem, že mám šikovnú a múdru dcéru, že mám zdravé ruky a nohy, a teraz už to konečne začínam mať v poriadku aj v hlave. A tie jazvy… budú sa liečiť?‘ A on mi odvetil: ‚Vidím, že konečne ti to začína dochádzať… Meníš sa, to je dobre. Dám ti teda poslednú šancu. Vezmi dcéru a bež, kam ťa cesta a srdce povedú. Keď prídeš do veľkého lesa, nájdeš tam prírodného liečiteľa. On je jediný, kto ti môže pomôcť. Možno sa ešte budeš môcť tešiť zo slnka. Ak ho však nenájdeš, neobviňuj osud. Ty sama si si vybrala svoju cestu.‘ Ani som nikoho neobviňovala. Pochopila som, že ja som tá, čo je vinná.

„Hlavne sa neobviňuj. Previnilca chce každý nakopať,“ spomenul si zrazu Netvor a zaboleli ho jeho šrámy na duši. „Tak si urobila chybu, to sa predsa môže stať každému. Každá chyba sa však dá napraviť. No tým, že sa budeš obviňovať, budeš svoje rany iba väčšmi jatriť.“

„Máš pravdu. Už svoje rany nebudem dráždiť, ale začnem ich liečiť. Ďakujem osudu, že sme sa stretli. Nie si ty náhodou ten liečiteľ?“

„Akýže liečiteľ. Ja tu proste žijem,“ zamračil sa Netvor. „Liečiteľa nájdeš potom, teraz musíš nabrať sily.“

Darinka sa vrátila s košíkom plným malín. Zjedli ich veľa, ale zostalo dosť aj na usušenie. Potom znovu varili odvary a nato sa šli pokochať západom slnka. Viera šla s nimi, a hoci nič nevidela, cítila teplo a bola v príjemnej spoločnosti.

„Monty, učešem ťa,“ navrhla zrazu Darinka. „Naozaj vyzeráš ako príšera.“

„Veď ja som príšera, dokonca Netvor,“ povedal mrzuto, no poslušne nastavil hlavu.

„To je naozaj také hrozné?“ spýtala sa neveriacky Viera.

„Je,“ odsekol Netvor.

„Nepočúvaj ho, mami. Je úžasný… a sympatický, dokonca veľmi. Len sa nemá rád. Nechápem prečo,“ namietla Darinka.

„A prečo by som sa mal mať rád?“ zamračil sa Netvor. „Nikdy ma nikto nemal rád. Niektorí sa ma dokonca báli. Iní ma využívali, ale že by ma mal niekto rád, na to si nepamätám.“

„Ja ťa predsa mám rada,“ povedala prekvapene Darinka. „Tak akože nikto? A ani trochu sa ťa nebojím. Si dobrý a vôbec nie si hrozný. Podľa mňa si len začarovaný.“

„Sama si začarovaná,“ mávol rukou Netvor. „Rozprávaš rozprávky.“

„No a čo,“ ohradila sa Darinka. „Možno sú to rozprávky, ale s dobrým koncom. A ty si proste môj Monty!“

Monty mal pravdu. Voda, vzduch a slnko sa ukázali ako najlepšie lieky a rany sa Viere začali čoskoro hojiť. Určite jej pomohli aj nové myšlienky. A vďačnosť osudu. Vďaka je najlepší liek na rany na duši.

Jedného dňa, keď spoločne vyšli z jaskyne, ktorá sa čoraz menej podobala na noru a čoraz väčšmi začínala vyzerať ako dom, Viera zrazu vykríkla: „Zdá sa mi, ani keby som zazrela slnečný lúč. Len na okamih, ale videla som ho!“

Darinka sa jej vrhla okolo krku a radostne zvýskla. Netvor sa však nepotešil. Otočil sa a odbehol preč. Až začne znova vidieť, uvidí, aký naozaj som, pomyslel si zúfalo. Vezme nohy na plecia a ja opäť zostanem sám… Otrasný osud!

Potom sa zrazu zarazil, ani keby vytriezvel. Čo to robím? pomyslel si. Veď toto leto som mal neuveriteľné šťastie… Darinka… Viera… Mal by som byť osudu vďačný, že pri mne zostali tak dlho. Kvôli nim som sa o seba začal starať. Nevyhýbali sa mi ani ma nikam nevyháňali. Nech sa stane, čo sa má stať. Uvidíme, možno má osud nejaký darček aj pre netvory…

„Monty! Monty! Kde si sa stratil? Maminka už všetko vidí! Otvorili sa jej oči,“ volala z diaľky Darinka a bežala k pňu, na ktorom sa usadil.

„To je dobre, to je veľmi dobre,“ povedal, odvrátil hlavu a rýchlo zažmurkal, aby zahnal slzy, čo sa mu tlačili do očí.

Čo už je na tom dobré? Teraz príde a uvidí, kto ju tu hostil, myslel si. Len aby zo strachu znova neoslepla.

„Môj milý Monty, je to skutočný zázrak! Moje oči znova vidia,“ šťastne kričala Viera a bežala k nemu. „Tak sa na mňa predsa pozrite!“

Teraz ma uvidí, a to bude koniec! Všetko sa skončí, pomyslel si nešťastne. No a čo! Nech!

Netvor jej vykročil v ústrety, pripravený na najhoršie. Na hrôzu a krik… a na lúčenie.

Zrazu zbadal, ako jej oči zažiarili radostným prekvapením. Boli jasné ako dve žiarovky.

„Vy ste taký… krásny!“

Vysmieva sa mi? pomyslel si rozpačito Netvor. Zahľadel sa jej do očí a pokúšal sa nájsť v nich pretvárku či súcit. Uvidel v nich však svoj odraz. V úžase ustrnul.

Už dávno sa nepozeral nikomu do očí. Ani Darinke nie. Vždy radšej hľadel inam. Teraz sa však pozrel a jeho odraz sa mu páčil. Bol celkom pekný, mužný a ľudský…

Zmizla hrboľatá koža, strapaté vlasy, dokonca aj kŕč v tvári sa stratil bez stopy. Chcel niečo povedať, no slová mu uviazli v hrdle. Viera, ktorá už dlhšie nechcela čakať, podišla o krok k nemu a pritisla sa k jeho širokej hrudi. A zboku sa mu k nohe pritisla Darinka.

„Vy ste zrušili moju kliatbu,“ povedal. „Ako v rozprávke.“

„A ty tú našu,“ odvetila pomedzi slzy Viera. Tentoraz to však boli slzy šťastia – svetlé a ľahké, od nich oči neoslepnú, iba jasnejšie žiaria.

… Na jesennom jarmoku si všetci prezerali rodinu, ktorá kráčala bok po boku: statného vysokého muža s peknou hnedou bradou, krásnu ženu s rumencom na hladkých lícach a sedemročné dievčatko so žiarivými očami. Všetci traja sa držali za ruky, usmievali sa a vyzerali veľmi šťastne.

„Kto je to? Odkiaľ sú? Ešte nikdy sme ich tu nevideli,“ šepkali si ľudia a premeriavali si rodinu od hlavy po päty.

„Vraví sa, že v lese sa usadil ľudový liečiteľ s rodinou. Dokáže vraj vyliečiť všetky choroby na svete. To bude určite on,“ vraveli iní. Reči sa šíria veľmi rýchlo…

K rodine sa priblížil muž zahalený do zvláštneho plášťa, ktorý stále menil farbu.

„Akú farbu má môj plášť?“ spýtal sa.

„Zlatú,“ odvetili jednohlasne.

„Pre vás zlatú,“ prikývol muž. „Každý ma vidí tak, ako ma chce vidieť. Vy ma vidíte zlatého. Čo sa dá robiť… Taký je osud!“

„Spoznala som ťa,“ usmiala sa Viera. „Nevieš si predstaviť, aká som ti za všetko vďačná.“

„Aj ja,“ prikývol muž. „Bol som Netvor. Sám som ho zo seba urobil, ale to už je minulosť. Teraz som sa naučil milovať. A som ti vďačný za to, že moje dobrovoľné väzenie sa skončilo. Ďakujem ti!“

„To ma teší,“ usmial sa muž v plášti. „Vedzte, že odteraz bude váš osud šťastný. Zbohom!“

Osud sa zahalil do svojho plášťa a odišiel. Ľuďom sa zdalo, že nie je ani biely, ani čierny, pre niekoľko vyvolených je však vždy zlatý.

OBCHOD SO ŠŤASTÍM PONÚKA:

KÚPTE SI
KOSTÝM NETVORA!

Občas si ho vyskúšajte a vždy si spomeňte, že monštrá nejestvujú – každý človek je od prírody vymyslený ako dokonalosť sama a je stvorený pre lásku a šťastie.

Vtáčik Šťastena prilieta ku každému, kto ho pozve. Nie všetci sa však oň vedia správne starať. Zamyslite sa, či je možné, že sa necítite šťastní práve preto, lebo vašej Šťastene niečo chýba. Možno jej chýba vaša pozornosť. Ako často na ňu vôbec myslíte? Prečítajte si túto rozprávku a možno si so svojou Šťastenou vytvoríte úplne nový vzťah.

Vtáčik Šťastena

Do chovateľských potrieb vletel muž. Bol netrpezlivý alebo skôr strašne rozrušený, jednoducho nebol vo svojej koži. Predavač, ktorý sa práve chystal vyčistiť klietku papagájovi amazonskému, zavrel dvierka a ponáhľal sa k zákazníkovi.

„Čím vám môžem poslúžiť?“ spýtal sa a pozorne si prezrel mužovu rozrušenú tvár.

„Máte vtáčiky Šťasteny?“

„Vtáčiky Šťasteny? To závisí od toho, čo myslíte tým šťastím,“ odvetil predavač.

Muž naňho vrhol dlhý nechápavý pohľad.

Predavač bol postarší, skôr by sa dalo povedať starý. Bol to taký starček v modrom plášti s logom obchodu VAŠE MALÉ ŠŤASTIE – tak sa ten obchod volal – na vrecku na prsiach mal saténové náplecníky a na hlave čiapku – tatársku štvorhrannú ťubetejku.

„Čo by som tým mal myslieť?“ spamätal sa konečne muž. „Nič tým nemyslím. Proste som mal vtáčika Šťastenu a zrazu mi uletel. To je všetko.“

„A kedy vám vaša Šťastena uletela?“ opýtal sa súcitne starček. „Počkajte, hneď to bude. Marína! Marínka!“

Zo skladu vyšla žena a idúc si utierala ruky do handry.

„Marína, vezmi to v obchode na chvíľu za mňa,“ poprosil ju starček. „Ja sa postarám o mladého pána. Je to… zvláštny zákazník.“

Marína mlčky prikývla a postavila sa za pult.

„Poďte za mnou, takpovediac, dovnútra,“ povedal starček. „Rozhovor o vtáčikovi Šťastene si vyžaduje pokoj. Dáme si čaj a vy mi všetko porozprávate. Súhlasíte?“

„Dobre,“ vzdychol muž a v očiach sa mu objavil výraz porozumenia. Poslušne sa vydal za starčekom.

Vnútri bolo tesno, ale útulne. Medzi vrecami s granulami pre psy, stohmi škatúľ s mačacími záchodmi a s vtáčími klietkami bol vtesnaný stolík a kreslá, kam starček muža usadil.

„Postavím vodu na čaj a potom sa nerušene porozprávame. Ste za?“

„Som,“ prikývol odovzdane muž a rozplakal sa.

„Len si pokojne poplačte. Slzy sú prirodzenou látkovou premenou. Odvádzajú z organizmu soľ zármutku a kamene žiaľu. Vezmite si vreckovku… čaj je už hotový. Sladíte?“

„Áno, sladím,“ povedal muž a vysmrkal sa do vreckovky. „Prepáčte, akosi som sa neovládol.“

„To nič. Dokonca aj vtáčikom niekedy prasknú nervy. A ešte ako!“

„Myslíte si, že aj ten môj… sa nervovo zrútil?“ spýtal sa s nádejou v hlase muž. „Dá sa to liečiť?“

„Niekedy dá,“ začal opatrne starček. „Tu máte ten čaj. S cukrom. Povedzte mi, čo sa stalo. Na stanovenie presnej diagnózy mám zatiaľ veľmi málo informácií…“

„Mám tu vo fľaši ešte trochu koňaku, kvapnite mi z neho do čaju. Nemôžem predsa len tak…“

„Ničoho sa nebojte. Aha, už som vám tam nalial, len pokračujte.“

„Mal som Šťastenu,“ začal muž, „ale odletela mi. Neviem bez nej žiť. To je všetko.“

„To ma mrzí,“ povedal úprimne starček. „Aj mne sa to kedysi stalo. Čo som sa kvôli tomu natrápil…“

„Aj vám odletela Šťastena?“ prudko sa zdvihol muž.

„Nie, to nie. Iné vtáky, no tiež boli veľmi vzácne.“

„Iné vtáky, to nie je také strašné. Iné nech si lietajú, kde len chcú. Aj tie vzácne. Ja potrebujem svoju Šťastenu. Zvykol som si na ňu,“ muž si vložil tvár do dlaní a zastenal.

„A bola vaša?“ spýtal sa starček.

„Samozrejme, že bola moja,“ uistil ho horlivo muž. „Strávili sme spolu veľa rokov. To si ani neviete predstaviť.“

„Prečo vám teda uletela? Ako sa to stalo?“

„Pretože je hlúpa,“ povedal zúfalo muž. „Kde sa už bude mať lepšie?“

Nešťastný muž si odpil zo svojej obľúbenej ploskačky.

„Tomu nerozumiem,“ zdvihol obočie starček. „Lepšie ako kto?“

„Nie kto, ale s kým,“ opravil ho muž. „Lepšie než so mnou. Pomôžte mi, prosím. Ste predsa odborník.“

„To som,“ súhlasil starček. „V tomto obchode pracujem už vyše tridsať rokov. Skúsime s tým niečo urobiť. A ako vyzerala tá vaša Šťastena?“

„Bola… no taká… krásna. Pekne stavaná. Oči mala, myslím, hnedé. A krídla. Určite mala krídla.“

„A farbu peria?“

„Počkajte, to sa musím zamyslieť. Bola taká jasná. Žiarila. Aspoň spočiatku. A potom… neviem si spomenúť. Myslím, že bola sivá. Alebo béžová?“

„Neskôr si spomeniete, to nie je dôležité. A nejaké zvláštne znamenia?“

„Celkovo bola jedinečná. Na nič konkrétne si nespomínam. Boli sme spolu tak dlho, že som si to prestal všímať. Už viem, mala krúžok. Určite mala krúžok.“

„Mladý muž, to je márne. Keď si prestanete vtáčika všímať, vždy ho to vyvedie z miery, niekedy z toho dokonca aj ochorie. Alebo odletí. A krúžok majú skoro všetky vtáky, verte mi.“

„To som nevedel. Myslel som si, že keď so mnou býva, nikde mi nezmizne.“

„A zmizla… takže na to musela mať dôvod. Je možné, že už jej s vami nebolo dobre?“

„Nemala na to dôvod. Správal som sa k nej stále rovnako. Krídla som jej nezastrihoval, nohy som jej nezväzoval. Všetko bolo ako vždy,“ pokrútil zdrvený muž hlavou a znovu odkrúcal vrchnáčik ploskačky.

„A ako ste ju kŕmili? Pravidelne? Dávali ste jej, čo mala rada?“

„Sama sa kŕmila, ja som sa jej do toho nemiešal. Mohla si dať, na čo mala chuť. To skôr ona kŕmila mňa.“

„Skúste si spomenúť. Neurazili ste ju niečím?“

„Do ničoho som sa jej neplietol. Mohla si robiť, čo chcela.“

„Možno ju urazilo práve to, že ste sa jej do ničoho neplietli. Mala málo pozornosti a lásky.“

„Akej pozornosti? Veď bola dospelá! Musela predsa pochopiť, že som hneď vedľa… mala ma na očiach, nebol som s nikým iným, iba s ňou.“

„Určite by neuletela len tak, pre nič za nič. Vtáčik Šťastena bez dôvodu neodletí. Museli ste si všimnúť, že niečo nie je v poriadku. Väčšinou to dávajú všelijako najavo – a pomerne dlho. Odlietajú, až keď je to už naozaj neznesiteľné. Naozaj ste si nič nevšimli?“

„Nie. Úprimne povedané, ani som sa veľmi nepozeral. Zvyčajne prídem domov, dám si jeden alebo dva panáky a som šťastný. Ona poletuje po dome, stále niečo šteboce, ale ja ju veľmi nepočúvam. Pre mňa je hlavné, že je doma. Že je so mnou. Vari vy každý deň počúvate všetky svoje vtáčiky?“

„Áno, každý deň všetky počúvam. Čo by som to bol za majiteľa chovateľských potrieb, keby som ich nepočúval? Svoje vtáčiky si vážim. Spýtajte sa ma na hociktorého z nich, poviem vám o ňom všetko. Vek, zvláštne znamenia, aké má zvyky, čím je jedinečný. Každý deň sa s nimi rozprávam, aby sa nenudili, aby neochoreli.“

„Ja však nie som majiteľ chovateľských potrieb, som obyčajný človek. Musím sa niekedy uvoľniť. A koňak je výborný spôsob…“

„Mali ste predsa Šťastenu. To vám na uvoľnenie nestačili jej pesničky?“

„Nestačili. Na jej spev som si už zvykol. Stále len spievala. Vlastne si už ani nespomínam, či to bol spev. Podľa mňa iba štebotala. Ustavične niečo štebotala.“

„Mladý muž, nehnevajte sa na mňa, ale vy ste sa k svojmu vtáčikovi nesprávali veľmi pekne. Vôbec ste sa mu nevenovali. Veď Šťastenám treba vytvoriť tie správne podmienky. Vy ste to však odflinkali… vôbec nerozumiem tomu, prečo ste boli taký zdrvený, keď ste vleteli do môjho obchodu.“

„Akože prečo? Vari to nie je jasné? Ja ju potrebujem!“

„Nechápem načo.“

„Akože načo? Aby mi nosila šťastie!“

„A skúšali ste niekedy priniesť šťastie aj vy jej?“

„Ja? Prečo ja? Ja som jej priniesol šťastie, keď som si ju vzal domov. Potom to už bolo na nej. Veď preto som si ju vzal.“

„Máte dopitý čaj?“

„Áno, mám.“

„Tak dobre. Prepáčte mi, mladý muž, ale, bohužiaľ, neviem vám pomôcť.“

„Ako to? Prečo nie? Ste predsa odborník.“

„To som. Možno, že sa u vás Šťastena ešte niekedy objaví. Možno vtedy, keď pochopíte niektoré veci a zmeníte sa. Ak budete chcieť vedieť, ako sa o ňu treba správne starať, som vám k službám. Podelím sa s vami o všetko, čo viem. No zatiaľ… nerobte si falošné nádeje. Nevráti sa.“

„Prečo?“

„Pozorne som vás počúval a môžem vám povedať jednu vec: Chcela vám dať šťastie. Je to jej prirodzenosť, aby ste vedeli. Vy ho však neprijímate. Ak pre vás vaša Šťastena začala byť len letmým zvukovým pozadím a jej spev štebotaním, nemáme sa o čom ďalej rozprávať.“

„Čo so mnou teraz bude?“

„Keby ste sa aspoň raz spýtali, čo bude s ňou!“

„A čo s ňou teda bude?“

„Bude v poriadku. Odletela hľadať niekoho, kto na ňu čaká. Určite ho nájde. Netušíte, koľko slušných mužov hľadá svoje šťastie.“

Starček odprevadil muža k dverám. Ten mával fľašou a bľabotal: „Nič to. Veď ja si ťa privábim. Dobre viem, ako privábiť vtáčika. To nie je nijaká veda. Na vábničke ti zapískam, nasypem ti proso, vyčistím klietku… Ešte budeš ľutovať a vrátiš sa. Šťastie je predsa len v tom, aby si bola so mnou, nič viac.“

Starček zabuchol dvere a otočil sa k Maríne, ktorá stála za pultom. „Bež si oddýchnuť, šťastie moje. Uvaril som nám čaj, láska. Choď si ho dať, ja to tu zatiaľ upracem. O chvíľu zatvárame. Mohli by sme ísť domov peši. Nechceš sa prejsť?“

„Chcem,“ zažiarila Marína. „Rada si dám čaj a ešte radšej sa s tebou prejdem.“

Marína odišla dozadu a starček zamieril k najvzdialenejšiemu radu klietok. Jednu z nich otvoril a vybral z nej vtáčika. Mal prižmúrené oči a perie bez lesku. Vyzeral unavene a choro.

„Dievčatko moje, slniečko, vtáčik môj nádherný. Hneď ti očistím perie, nalejem ti vodičku a nakŕmim ťa. Dosť si sa natrápila. Už je to preč, urobila si dobre, že si priletela sem. Tu si odpočinieš, vrátiš sa do pôvodnej formy a znova sa rozžiariš. Aj hlas sa ti vráti. Vtáčik môj, život sa iba začína!“

Vtáčik sa naňho úkosom pozrel svojím podlhovastým očkom a oprel si hlavu o jeho láskavú ruku.

Starček očividne veľmi dobre vedel, ako sa treba správať k vtáčikom Šťastenám.

OBCHOD SO ŠŤASTÍM RADÍ:

Ak si zaobstaráte Šťastenu, nezabúdajte ju pravidelne kŕmiť radosťou, napájať láskou, čistiť jej perie nežnosťou a nabádať ju k spevu dobrým slovom. Len vtedy bude vaša Šťastena krásna, veselá, bezstarostná a zostane s vami dlhé roky. Až do konca života!

Alchymista

Žil v starom dome na predmestí. Zo svojho bytu na prízemí nikdy nevychádzal. Takmer nikto už ani nevedel, že tam býva. Bol to alchymista. Dávno, veľmi dávno, už si ani nepamätal ako dávno, sa usiloval dosiahnuť svoj veľký cieľ. Rozhodol sa, že vymyslí vzorec absolútneho šťastia. Potreboval urobiť tisíce pokusov, oddeliť a zmiešať stovky prvkov a všetky výsledky zaznamenať do tabuliek a grafov. Bola to ťažká práca, zaberala mu všetok čas a sily. Trvala mu celý život. Cieľ však stál za to, veď keď ten vzorec vymyslí, konečne spozná, čo je šťastie. Pravdaže, nie to hlúpe, malé šťastie, ktoré pociťujú malé dievčatká, keď nájdu trblietavú sponu do vlasov, ale skutočné, čisté, obrovské absolútne šťastie, ktoré len málokto videl na vlastné oči, no o ktoré sa všetci tak zúfalo usilujú.

Vymyslieť vzorec šťastia mu napadlo ešte počas štúdia na vysokej škole. Jeho vrstovníci chodili poza školu, na pivo, bili sa a vzápätí uzmierovali, flirtovali s predavačkami kvetov na uliciach, kupovali u nich kytice pre svoje nespočetné priateľky a usporadúvali večierky a pikniky. Pozývali aj jeho, dievčatá po ňom dokonca túžili, pretože bol pekný, vysoký a urastený, mal tmavé vlasy, príjemný úsmev a jeho oči horeli. Nebola to však bezstarostná mladícka vášeň. Už vtedy to bola fixná idea, ktorá v ňom zapálila oheň fanatizmu. Chcel raz a navždy vyriešiť otázku absolútneho šťastia.

Veď všetky tie letmé romániky so samopašnými servírkami, vyberanými mladými dámami a ľahkomyseľnými študentkami samy osebe nie sú skutočné šťastie. Sú len prostriedkom na jeho dosiahnutie. Navyše s veľmi krátkodobým účinkom.

Mal vynikajúce pozorovacie schopnosti, jeho zraku nič neuniklo. Manželské škandály, potulovanie sa odrastených detí, jedovaté rýpanie starých ľudí, dokonca ani krivdy majiteľov firiem na svojich zamestnancoch… Videl, že na svete niet šťastia. To, čo ľudia za šťastie považovali, bolo krátke, vrtkavé a prchavé. Preto sa rozhodol dať ľuďom skutočné šťastie. Dať im vzorec. Nič viac a nič menej.

Tieto malé radosti, ktoré ľudia nazývali šťastím, vyzerali tak hlúpo a úboho, že uňho vzbudzovali iba pohrdlivý úsmev. Ani si nevšimol, ako ten úškrn postupne vytlačil jeho zvláštny úsmev, vytvoril pohŕdavé záhyby okolo jeho úst a na tvári sa mu usadila večná irónia. Vedel to, čo nevedeli iní. Absolútne šťastie čoskoro príde a ohromí celý svet. Vďaka jeho vzorcu.

Práca bola oveľa ťažšia, než si spočiatku myslel. Prečítal starodávne knihy, zrnko za zrnkom zbieral poznatky a recepty, hľadal vzácne nerasty a činidlá. Od rána do večera v jeho temnej izbe vreli, tavili sa a miešali rozličné ingrediencie. Neúspechy ho neodrádzali, boli to predsa pokusy, a každý neúspech ho posunul o krok dopredu k jedinému možnému výsledku.

Pri práci zabúdal na všetko – na jedlo, spánok a na život ako taký. Napriek tomu tak nejako fungoval, jedlo sa vždy dajaké našlo, ktosi mu upratoval izbu, pral mu a prezliekal posteľnú bielizeň. On však tomu nevenoval pozornosť. Mal svoj cieľ a tomu sa muselo všetko prispôsobiť.

Niekedy predsa len vychádzal medzi ľudí, aby preskúmal ďalšie stránky života a do svojich výskumných plánov pridal nové parametre. Medzi ľuďmi bolo veľa žien, ktoré ho vzrušovali, on si však nedoprial nijaké rozptýlenie. Odvádzalo by to jeho pozornosť od životného poslania, od absolútneho šťastia. Ženy sa málokedy dostali do jeho zorného poľa, niektoré mu dokonca dávali svoju náklonnosť otvorene najavo, no on na to vždy reagoval ironicky. Poštárka Sára, ktorá mu nosila listy, bola veľmi mladá a ľahkomyseľná. Magdaléna z mliekarne bola svojím spôsobom príťažlivá, ale preňho pristará. Irena, pomocná predavačka v obchode, kde nakupoval všelijaké činidlá, mu šla na nervy, lebo bola veľmi vážna. Anna, u ktorej kupoval potraviny, mu zasa dotieravo a vyzývavo hľadela do očí. Keby od každej vzal niečo a zmiešal to dohromady, možno by taká žena niekomu mohla priniesť absolútne šťastie. On však potreboval vzorec. Ponáhľal sa preto do svojho laboratória, aby pokračoval v práci, a hlúpe, pre vedca nedôstojné myšlienky vypúšťal z hlavy.

Roky plynuli, kopy prečítaných kníh a popísaných papierov rástli. Alchymista urobil tisíce pokusov, rozličných kombinácií, zmesí a zlúčenín. Vytvoril stovky grafov a tabuliek. Veľa ráz si myslel, že už mu ostáva iba malinký krôčik a absolútne šťastie sa pred ním zjaví v celej svojej kráse, ale nakoniec sa vždy ukázalo, že to bol iba prelud. Šťastie mu stále unikalo a on začínal odznova.

Čoraz zriedkavejšie vychádzal medzi ľudí, lebo nechcel strácať čas nepodstatnými vecami. Nevšimol si, ako sa mu zhrbil chrbát, ako hlboko mu zapadli oči a ako sa mu zmraštilo obočie. Necítil, že z nedostatku pohybu mu zoschli nohy, zoslabli kolená a že mu stuhli bedrá od dlhého sedenia za písacím stolom. Bol tak blízko k absolútnemu šťastiu ako ešte nikdy, a tomu sa nemohlo nič vyrovnať.

Raz večer vyšiel von, aby si doplnil zásoby chemikálií. Šiel po ulici, vysoký, nepokojný, pohrúžený do seba, s fanatickým výrazom v očiach, oblečený v čiernom (čierne šaty sú pohodlné pri práci a netreba ich často prať). Vyzeral ako smrť. Teda, tak nejako musí smrť vyzerať. On však nemyslel na smrť. Myslel na šťastie.

Mesto žilo svojím životom. Niekde už svietili svetlá, po chodníkoch sa ponáhľali ľudia, jazdili autá a z početných krčmičiek sa ozývala hudba a smiech. Ľudia si naďalej mysleli, že šťastie je v tomto pozemskom zhone, a netušili, že vedľa nich kráča ten, kto im to skutočné šťastie už čoskoro dá. Dve dievčatá, ktoré šli oproti nemu, sa naňho pozreli a vydesili sa. Jedno dokonca vykríklo. Potom rýchlo prebehli na druhú stranu ulice a stále sa za ním obzerali. „To je ten bláznivý alchymista. Je strašidelný,“ povedala jedna dievčina. „Ale čoby, je iba hrozne nešťastný,“ namietla tá druhá.

Keď tie slová začul, pery mu ako zvyčajne skrivil úškrn. Čoho sa tie hlúpe baby tak zľakli a čo už len ony môžu vedieť? No aj dospelí, ktorí sa naňho pozreli, sa naježili, odvrátili zrak a ponáhľali sa preč, prípadne naňho hľadeli so zjavným súcitom. Nechápal prečo.

Vedľa obchodu stál mladý pár – ona a on. On jej niečo nežne vravel a ona sa smiala a záporne krútila hlavou. Potom ju objal, ona sa pritisla na jeho hruď a obaja zostali nehybne stáť. Alchymistu sa zrazu zmocnila obrovská závisť. Na okamih pocítil, že sa dotkol podstaty. Takto si šťastie vôbec nepredstavoval, ale ten pocit, ten pocit…

Cestou k obchodu si všimol matku s deťmi. Asi desaťročné dievča držalo za ruku približne päťročného bračeka, jedno menšie dieťa sa držalo maminej sukne. Na rukách niesla mama najmenšieho drobca, ktorý cmúľal praclík. Matka bola tučná, neupravená, jednoduchá žena, z jej tváre však vyžarovala spokojnosť. Deti sa bezstarostne usmievali a tisli sa k mame. Alchymista musel na chvíľu zastať, tak ho zabolelo v hrudi a pichlo pri srdci. Keď sa s rodinou míňal, matka naňho vrhla pohŕdavý a odsudzujúci pohľad, dievča sa naňho pozrelo súcitne a drobec sa začal usmievať a podával mu ohryzený praclík. Alchymista sa zachvel, potriasol hlavou a pokračoval v chôdzi.

Šiel ďalej a v tom podvečernom šume veľkomesta sa cítil osamelý a cudzí. Dokonca veľmi osamelý a veľmi cudzí. Mal pocit, že je zbytočný a takmer nehmotný. Preto sa ešte väčšmi nahrbil a uzavrel do seba.

Keď sa vrátil domov, nechcelo sa mu hneď začať s pokusmi. Ani nevedel prečo, no chcel sa na seba pozrieť, a tak sa postavil pred veľké benátske zrkadlo. Bolo zaprášené a matné, lebo už dlho ho nikto neutieral. Nebolo treba… prešiel rukou po skle a uvidel starého, chorého a veľmi nešťastného človeka. Spočiatku nepochopil, kto to je, napokon si však uvedomil, že je to on. Zrkadlo odrážalo aj okno za jeho chrbtom, za ktorým sa mihali svetlá a postavy… tam vrel život, tam sa oslavovalo. On bol na tej oslave cudzí.

V tej chvíli konečne pochopil, že už roky podvádza sám seba. Život uplynul a on ho ani nestihol spoznať, lebo jediné, čo ho zaujímalo, bol jeho mámivý sen o ozajstnom a čistom šťastí. Zatiaľ čo ostatní sa schádzali a rozchádzali, smiali sa a plakali, mýlili sa a objavovali, on sa pochoval v malej izbe preplnenej knihami, zápiskami, krivuľami a téglikmi, posadnutý šialenou myšlienkou o absolútnom šťastí.

Alchymista v ten večer dlho sedel na kraji svojej úzkej postele. Zvuky z ulice už utíchli (ako je možné, že ich dodnes nepočul?), svetlá zhasli (vari si ich niekedy všimol?), niekde v diaľke zaštekal pes (už zabudol, ako psy vyzerajú), a on stále sedel a v hlave mu dookola vírila jediná myšlienka: keď stále tak dlho sníval o šťastí, nie pre seba, ale pre všetkých ostatných, ako je možné, že je taký nešťastný? Namiesto toho, aby ho ľudia obdivovali, sa mu vyhýbajú. Nemá priateľov, blízkych ani milovanú osobu, má len svoju alchýmiu. Prešiel takú dlhú cestu, urobil toľko pohybov, pochopil mnohé múdrosti a to všetko iba preto, aby jedného krásneho dňa prišiel na to, že sa ani o krok nepriblížil k vytúženému cieľu…

Vstal a sťažka šuchtal slabými podlamujúcimi sa nohami, došiel k oknu, prácne prekonal odpor zhrdzavených kľučiek a otvoril ho. Do okna začali prúdiť vône nočného mesta – zvláštne a nezvyčajné. Preňho boli dokonca nepríjemné, jeho čuch bol navyknutý iba na vône činidiel a roztokov. Chcel okno zavrieť, no ochromila ho nezvyčajná slabosť. Zdalo sa, že zrazu prišiel nielen o cieľ, ale aj o životnú silu. S problémami sa dostal k posteli a zvalil sa na ňu, ani nezhasol svetlo. Nič sa mu nechcelo. Nechcel nič robiť, na nič myslieť, nechcel žiť, a dokonca ani umrieť.

Alchymista ochorel. Ak sa, samozrejme, strata chuti do života dá považovať za chorobu. Celé dni preležal v posteli a hľadel do stropu. Občas mu stará suseda Marta priniesla jedlo. Skleslo z neho trochu odjedol, prehltol niekoľko malých dúškov vody a znova sa zvalil na vankúš. Jeho choroba sa volala depresia. Dostaví sa vždy, keď človek stratí svoj cieľ a nemá poruke nejaký iný. Celý život bol alchymista presvedčený, že robí dôležitú a potrebnú vec, keď sa snaží urobiť ľudstvo šťastným. No zdá sa, že ľudstvo už podľa svojich možností šťastné je a s týmto stavom je úplne spokojné. Iba on zostal bezprizorný.

Ak človek nemá cieľ, nemá už na svete čo robiť, a tak začne umierať. Jeho cieľom sa stane smrť a tá sa skôr či neskôr dostaví, aby mu dala ešte jednu šancu. Alchymista nemal cieľ a nechcel ani žiť. Ležal a čakal na smrť. Takto by sa tento príbeh skončil, keby sa nestal zázrak. Jeden z tých obyčajných a nenápadných zázrakov, ktoré nám každý deň posiela život.

Jedného dňa mu do okna vletel vták. Očividne ho niečo prenasledovalo, pretože v panike poletoval po malej izbe, krídlami zhadzoval banky a stohy papierov, až nakoniec vysilene padol na zem a zostal tam nehybne ležať. Iba krídla sa mu naďalej chveli. Alchymista otvoril oči, rozhliadal sa po izbe a snažil sa uvedomiť si, čo sa stalo a čo by teraz mal spraviť.

Celý jeho doterajší život bol podriadený jedinej veci. Všetko bolo jasné a všetko malo svoje miesto, presne ako v chemickom vzorci. Vták do toho vzorca nezapadal. Priletel z iného sveta a alchymista sa teraz musel rozhodnúť, čo si s ním počne. Nadvihol hlavu, aby sa pozrel, či ešte vôbec žije. Na zemi sa váľali črepy a všade bol hrozný neporiadok. Alchymista si spomenul, kde má metlu a zmeták a začal sa dvíhať z postele.

Len čo sa postavil na nohy, uvedomil si, ako zoslabol. S veľkou námahou sa mu podarilo dostať sa do rohu, kde našiel metličku a už sa naklonil k črepom. Vtom sa vták pohol. V alchymistovej hrudi sa takisto niečo pohlo – ako ozvena. Možno to bolo srdce. Položil metličku na zem a pobral sa k vtáčikovi, ktorý nehybne ležal na podlahe. Až teraz si alchymista všimol, že mu niekto naozaj ublížil – na perí mal krv a krídlo bolo v neprirodzenej polohe. Guľatým okom sa naňho uprene díval, akoby ho prosil: „Pomôž mi!“

Alchymista sa s námahou zohol a vzal ho na ruky. Telo vtáčika bolo teplé a mäkké. Pulzovalo obrovskou rýchlosťou, ani keby sa vták stále pokúšal zachrániť pred prenasledovateľom.

„Čo si s tebou počnem?“ spýtal sa alchymista. Vlastný škrípavý hlas ho vystrašil. Nie div, veď už si ani nepamätal, kedy sa s niekým naposledy rozprával.

Vedel toho veľa – poznal názvy látok a nerastov, vlastnosti kyselín a zásad, teplotu tavenia kovov, ale všetky tieto vedomosti sa týkali neživej prírody. Dokonca ani nevedel, ako sa ten vták volá. Očividne však potreboval pomoc a alchymista s údivom zistil, že cíti potrebu mu tú pomoc poskytnúť.

„Už je dobre, neboj sa, niečo vymyslím,“ sľúbil mu a zľahka ho pohladil po chrbte.

Bol to prelomový deň. Smrť bola načas zrušená. Alchymista mal zrazu nový cieľ. Hoci bol len malinký a dočasný, predsa to len bol cieľ. Priletel k nemu živý tvor, ktorý potreboval pomoc ešte väčšmi ako sám alchymista. On sa mohol hýbať, no vtáčik nie. Musel teda proces umierania odložiť a mnoho vecí si premyslieť. Čím ho bude kŕmiť, ako ho bude liečiť a kde mu pripraví priestor na spánok.

Vyliečim toto božie stvorenie a potom môžem znova myslieť na svoj odchod, pomyslel si, keď zohrieval na liehovom kahane vodu, ktorou chcel zmyť z peria zaschnutú krv. Mal by som mu asi spraviť nejaké hniezdo, uvažoval ďalej. Vtáky si predsa budujú hniezda.

Našiel škatuľu, vysypal z nej obaly a vrecká z rozpúšťadiel, vystlal ju handrami a vtáčika do nej uložil. Potom si povedal, že tam má priveľkú tmu, a tak do stien škatule vyrezal okienka, ale tma tam bola naďalej. Uvedomil si, že je to vinou špinavého okna, ktoré už dávno nikto neumyl. Začal teda utierať sklo, no všetku špinu iba rozmazal. Musel teda zájsť za starou Martou. Kedysi mu pomáhala s domácnosťou a ani tentoraz pomoc neodmietla. Prišla a šikovne mu okno umyla. V izbe bolo zrazu oveľa viac svetla.

Ako som mohol žiť v takej temnote? čudoval sa alchymista. Nie div, že som veľa vecí nevidel… denné svetlo je veľmi príjemné.

V jeho napoly pivničnom obydlí bolo denného svetla naozaj málo. Alchymista uvažoval, že keď sa vtáčik trochu zotaví, mal by ho vyniesť aspoň na chvíľku na čerstvý vzduch.

Teraz musel znova každý deň riešiť rozličné úlohy a robiť pokusy, akurát z celkom iného súdka. Čo má vtáčik radšej: chlebové omrvinky alebo krúpy? Ako treba správne nechať zrásť zlomené krídlo? Koľko vody denne potrebuje? Aká by v izbe mala byť teplota? Existujú lieky pre vtáky?

Alchymista sa so všetkými svojimi problémami obracal na Martu a prekvapilo ho, keď zistil, že je to veľmi zaujímavá stará dáma, ktorá vie veľa o vtákoch a živote všeobecne. Ako je možné, že si to doteraz nevšimol?

Opäť začal chodiť do mesta. Vtáčik potreboval pestrú a zdravú stravu a on knihy o vtákoch. Zoznámil sa s knihovníkom, ktorý mu vyberal knihy o vzácnych operencoch. Presne tie alchymista potreboval, lebo nevedel prísť na to, k akému druhu patrí jeho zverenec.

Lekárnik mu poradil, že zlomené krídlo by mal masírovať, aby sa rýchlejšie zahojilo. Alchymista si nevedel spomenúť, či sa vôbec niekedy dotýkal živého tvora, nieto aby ho masíroval. Lekárnik mu preto dal niekoľko lekcií. Alchymistovi bolo príjemné, keď ho lekárnik chválil za učenlivosť a presnosť.

Každý večer bral vtáčika do rúk a hladkal ho. Vtáčikovi sa to páčilo, ležal pokojne, pritiahol hlavu k hrudi a vyzeral veľmi spokojne, možno dokonca šťastne… Alchymista mal zasa rád teplo a pokojný tlkot vtáčieho srdca, ktoré cítil na rukách. Boli to neznáme a nezvyčajné reakcie a alchymista ich skúmal rovnako ako kedysi chemické vzorce. Tentoraz však nie rozumom, ale zmyslami a pocitmi.

Čoskoro začal brať škatuľu s vtáčikom na prechádzky. Spočiatku sa prechádzali iba okolo domu, po čase si však alchymista povedal, že medzi stromami bude vtáčikovi lepšie. Chodil s ním teda do parku a tam ho vypúšťal, aby sa prešiel po tráve. On zatiaľ bedlivo strážil, či sa niekde neobjaví mačka, pes, neposlušné dieťa alebo nejaký iný nežiaduci element.

Často sa s vtáčikom rozprával. Za celý svoj predchádzajúci život mlčal viac než dosť a teraz sa nemohol vyrozprávať. Rozprával vtáčikovi, čo dnes čítal, čo bude zajtra robiť, dokonca si spomínal na niektoré príhody z detstva, o ktorých si myslel, že na ne dávno zabudol.

Vtáčik mu neodpovedal, iba pozorne počúval a úkosom ho pozoroval svojím guľatým okom. Niekedy naklonil hlavu nabok a alchymistovi sa v tej chvíli zdalo, že vtáčik všetkému rozumie.

Čoskoro vtáčik skúšal lietať. Krídlo mu zrástlo, masáže očividne urýchlili hojenie. Svoju rolu, samozrejme, zohrala aj vyvážená strava. Vyzeral živo, veselo a zdalo sa, že každú chvíľu začne spievať. Alchymistu pri pohľade na vtáčika napĺňala hrdosť a radosť. Dokázal som to! Zvládol som to! Podarilo sa mi to! Zároveň s radosťou však pociťoval aj smútok. Vedel, že skôr či neskôr príde chvíľa, keď sa vtáčik bude môcť vzniesť k oblohe a potom… Nechcel myslieť na to, čo bude potom.

Niekedy zašiel k starej Marte na čaj a po radu. Raz (ani sám nevedel ako) z neho vypadlo, čo tak úzkostlivo držal v sebe.

„Teta Marta, veď on je už skoro zdravý. Už skúša lietať a čoskoro mi odletí navždy. Čo budem robiť potom?“

„Kúpiš si mačku,“ pokrčila plecami Marta. „Na tomto svete sa vždy nájde tvor, ktorý potrebuje starostlivosť. Podľa mňa sa len veľmi bojíš niekoho stratiť. Bez strát však nie sú ani nálezy.“

„No ja som si už naňho zvykol,“ zdôveroval sa alchymista. „V istom zmysle slova je to môj výtvor. Najlepší výtvor!“

„Je to boží výtvor,“ nesúhlasila stará Marta. „Na svete nie je nič, čo by ti patrilo, nič, na čo by si mal výhradné právo. Prezradím ti jednu starú múdrosť: ‚Ak niečo máš, zbav sa toho. Ak je to naozaj tvoje, vráti sa to k tebe. A ak sa nevráti, tak to tvoje nikdy nebolo.‘ Tak to je, môj milý.“

„Môžem sa oňho starať, brať ho na ruky, kŕmiť ho… to všetko je šťastie,“ premýšľal alchymista. „No ak si pomyslím, že to všetko sa raz skončí, cítim sa nešťastný. Znamená to, že moje šťastie nie je absolútne?“

„Ty môj blázonko,“ smiala sa stará Marta. „Absolútna je len smrť. Všetko ostatné, ako príde, tak aj odíde. Ako vlna, vietor či ročné obdobie. Sme nešťastní, keď trúchlime za minulosťou a bojíme sa budúcnosti. Si teraz šťastný?“

„Teraz áno,“ odvetil alchymista.

„Tak buď šťastný teraz!“ radila mu stará Marta a aby bol celkom šťastný, podstrčila mu výborné domáce koláčiky.

Jedného dňa sa stalo to, čoho sa alchymista tak veľmi obával. Na pravidelnej prechádzke vtáčik vzlietol vysoko do neba. Robil piruety, padal dolu ako kameň a náhle prešiel do letu tesne nad zemou. Jeho krídla sa pohybovali presne a s potrebnou silou. Alchymista so zaklonenou hlavou pozoroval jeho šantenie. O chvíľu sa k vtáčikovi pridali ďalšie vtáky a čoskoro sa všetky skryli za husté koruny stromov. Alchymista ešte chvíľu čakal, potom mu však bola zima, a tak sa pobral domov.

Šiel a premýšľal o svojich pocitoch. Boli zmiešané – bolo mu smutno, že vtáčik odletel, určite už navždy, ale zároveň sa tešil, že mu pomohol vrátiť sa do jeho prirodzeného prostredia – na oblohu. Okrem toho, vtáčik bol zdravý a šťastný. Zmes smútku a radosti bola veľmi zvláštna. V alchymistovom vnútri sa akoby odohrávala zvláštna chemická reakcia. Mal z toho pocit akéhosi rozšírenia v oblasti hrudníka a lopatiek. Ani keby sa mu tam čosi rozťahovalo, niečo ako krídla.

Kráčal zamyslený a ani si nevšimol, že sa mu chrbát znova narovnal, jeho chôdza bola opäť pružná, pohŕdavé vrásky okolo úst sa vyhladili a jeho úsmev bol teraz len trochu smutný. Dievčatá, ktoré stretol, si ho so záujmom prezerali, lebo alchymista v skutočnosti vôbec nebol starý a navyše to bol veľmi pekný muž.

Už keď prichádzal k domu, všimol si plačúce dievča, ktoré si niečo pritískalo k hrudi.

„Čo sa stalo, dievčatko?“ naklonil sa k nej.

„Maminka… Povedala mi, že ak ho nedám do dobrých rúk, utopí ho!“ vzlykalo dievča.

„Koho utopí?“ nechápal alchymista.

„Toto… mačiatko.“

Ukázala mu malé mačiatko. Bolo čierne ako noc, malo krátky chvostík, žmúrilo naňho zelenými očami a zjavne netušilo, že jeho život sa môže v najlepšom skončiť.

„Čo myslíš, mám dobré srdce?“ spýtal sa alchymista a pokúšal sa zakryť úsmev.

„Dobré!“ vydýchlo s nádejou v hlase dievčatko. V tej chvíli prestalo plakať. „Vidím, že dokonca veľmi dobré!“

„Tak ho teda zver do mojich rúk, sľubujem, že sa oň budem dobre starať. Je to kocúrik alebo mačička? A má nejaké meno?“

„Je to mačička a ešte nemá meno.“

„Tak mi povedz, ako sa voláš ty.“

„Mama ma volá Triša.“

„Tak teda dobre. Mača sa bude volať Triša. Súhlasíš?“

„Jasné! Budete mať teraz vlastnú Trišu. A kde bývate? Mohla by som ju niekedy prísť navštíviť?“ spýtalo sa dievčatko.

„V tomto dome. Vojdeš z ulice a zabočíš hneď doprava,“ povedal alchymista a bral do rúk krehké huňaté telíčko. „Zastav sa vždy, keď budeš chcieť.“

„Ďakujem, ujo!“ povedalo zvonivým hlasom dievčatko a rýchlo alchymistu objalo. Pevne a od srdca. „Ste veľmi dobrý. Som hrozne šťastná!“

Dievča vykročilo po ulici. Alchymista si napravil v ruke mačiatko, aby mu bolo pohodlnejšie, to sa schúlilo do klbka a zapriadlo. Vydali sa domov. Alchymista šiel a usmieval sa. Znova mal cieľ.

V minulosti mal vtáčika, vďaka ktorému sa v jeho živote objavili priatelia – lekárnik, knihovník a stará Marta.

V budúcnosti bude mať čiernu mačičku Trišu a dievčatko rovnakého mena, ktoré ho určite príde navštíviť.

A teraz má možno krátke, možno prchavé, možno večne pominuteľné, ale predsa len absolútne šťastie.

OBCHOD SO ŠŤASTÍM PONÚKA NOVINKU:

SÚPRAVU MLADÉHO ALCHYMISTU!

Aby ste získali vzorec absolútneho šťastia, musíte vziať život, naplniť ho rozličnými udalosťami, pridať pocity a emócie, okoreniť zmyslom pre humor a dobre premiešať. Množstvo ingrediencií sa určuje metódou pokusov a omylov. Získané absolútne šťastie neuskladňujte zavreté, lebo sa vám pokazí. Musíte ho rozdávať ostatným, pre vašu radosť a pre všeobecné blaho!

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .