Irena
Dousková

Medvědí
tanec

Druhé město
Brno 2014

Irena Dousková

Medvědí tanec

Vydalo nakladatelství Druhé město — Martin Reiner

v Brně roku 2014

Odpovědný redaktor tištěné knihy Milan Ohnisko

Obálka s použitím fotografie Igora Malijevského

a grafická úprava Bedřich Vémola

Fotografie na záložce Karolína Kotrbová

Elektronické vydání první

© Irena Dousková, 2014

Photo © Igor Malijevský, 2014

© Druhé město — Martin Reiner, 2014

ISBN 978-80-7227-673-8

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Prolog

Celý další den pršelo. Voda nepřestávala chlístat z šedivých mraků. Jako by šílená nebeská posluhovačka vylévala dolů jeden kýbl za druhým, rozhodnuta jednou provždy udělat pořádek a vrátit všechnu tu špínu zpátky na zem, kam patří. Setmělo se už brzy odpoledne. Ani příchod noci nic nezměnil, pršelo dál. Skučící vítr hnal provazce vody proti podkrovnímu oknu a holé větve ořešáku o sebe tloukly, podobné kostlivým pařátům.

Nevadilo mu to. Usnul rychle. Pánbůh konec konců slíbil, že další potopa už nepřijde. Všechny ty divoké zvuky zvenčí posílily pocit bezpečí uvnitř. Pomohly mu navodit spánek téměř hypnotický. Později se mu něco zdálo. Stoupal do kopce. Pomalu a těžce. Déšť i temnotu si do toho snu vzal s sebou. Přidal hromy a blesky. Konečně byl nahoře. Znavený a promáčený, s bouřkou v patách, zůstal stát před kostelem, o jehož existenci neměl celou tu namáhavou cestu ani tušení. Vejít se mu ale nechtělo. Ne proto, že šlo o kostel, spíš proto, jak divně vypadal. Že je divný, cítil v tom snu úplně jasně, ale proč tomu tak je, nevěděl. Zvenčí připomínal kterýkoli jiný venkovský svatostánek. Až na to, že byl nezvykle sešlý a jeho zdi tak tmavé. Musel být prastarý, snad románský. Ale v tom se moc nevyznal. Podobal se spíš hrádku, nějaké malé pevnosti. Sáhl po rezavé klice, už se jí i dotkl, ale pak si to rozmyslel. Stejně bude zamčeno, pomyslel si, a věděl, že je to výmluva. Jenomže bouře už tu byla. Zuřila všude kolem. Nedalo se nic dělat. S pocitem marnosti vzal znovu za kliku. Bylo otevřeno.

Nejdřív neviděl vůbec nic. Tma, která ho obklopila, byla ještě neproniknutelnější než ta venku. Po chvíli rozeznal roztřesené plameny svíček. Nepřekvapilo ho, jak je to možné na tak odlehlém a opuštěném místě. Za okamžik si všiml ještě jiné záře, slabě vystupující z několika temných zákoutí. Snad vycházela z obrazů — spíš na způsob pravoslavných ikon —, jejichž význam i námět mu unikaly. Celý vnitřek kostela byl uspořádán jinak, než bývá obvyklé. Připomínal labyrint, jehož tvar ani strukturu nelze přehlédnout z jednoho místa a ve kterém všechno směřuje ke středu. Vydal se tedy tím směrem. Po nějaké době, ani v nejmenším netušil, jak dlouhá mohla být, narazil na nízkou, kamennou stavbu bez oken. Podobala se ikonostasu, až na ten kámen. A byla bez ozdob, jen holé stěny. Obešel ji zvolna kolem dokola. Dál už nebylo kam jít. Dotkl se tlustých, začernalých zdí. Teprve dotykem objevil sotva rozeznatelné dveře. Otevřel je. Proud světla byl tak jasný, že ho na okamžik oslepil. Nedokázal vstoupit. Neviděl nic víc než světlo samo. Ať už se uvnitř skrývalo cokoli, nespatřil to. Už ani nechtěl. Rázem věděl všechno, co bylo třeba.

„Bondy! Ty svině židovská líná! Polez ven!“

„Otevři! Dělej!“

Chvíli trvalo, než si uvědomil, že to byl sen. A že ty výkřiky a dutě znějící rány do něj nepatří. Rozespale se posadil. Nepřestalo to. Nezmizelo. Slyšel, jak někdo zlostně kope do dveří. Taky cinknutí kamene o okenní sklo.

„Víš, co je to pogrom? Jestli ne, tak teď se to dozvíš!“

„Otevři, Bondy, nebo to tu všechno rozmlátíme.“

Pogrom? V Lipnici? V Československu roku 1922? Nemohl tomu uvěřit. Ačkoli v Holešově… Ale přece jen, nedávalo to smysl. Přesto ucítil, jak se mu na zádech sbíhají čůrky studeného potu. Hluk před domem neustával. Naopak ještě zesílil. Uvědomil si, že vedle v místnosti spí Emilka. Teď už asi ne… Strnulost byla rázem pryč.

„Tak co je? Bude to? Máme ti zapálit barák?“

Tak rychle, jak byl schopen, pustil se po tmě dolů ze schodů. Ze svého okna před dům neviděl, jen do dvora. Rozsvěcet nechtěl. Už z chodby ale rozeznal světla, která se venku míhala.

„Tati? Tati, co je to?“

„Já nevím. Nevím… To se vysvětlí. Neboj se. Zůstaň, kde jsi, prosím tě! Nevycházej!“

Pospíchal ke dveřím. Zakopl, zavrávoral. Přemýšlel, čím se přizbrojit. Nic neměl. Cestou vzal do ruky smeták a vzápětí ho zase odhodil. Nakonec otevřel tak, jak byl. V jégrovkách, bos a s prázdnýma rukama.

„Co se to tu děje!“ zařval.

Totiž chtěl zařvat, ale vyšlo z něj jen nedůstojné zasípání. Překvapilo ho, že muži venku jsou jen dva. Zato pochodní měli víc, aspoň se mu zdálo. Možná jen proto, že s nimi pohybovali. Do tváří jim neviděl. Neviděl skoro nic, kromě těch světel.

„To je dost, ty zbabělej šmejde!“

„Máš štěstí, že ses úplně nepodělal. Ale jen protentokrát, slyšíš? Příště to bude horší.“

„Dej si na nás majzla, iciku.“

Najednou se dali na ústup. Kupodivu utíkali pryč. Sami od sebe. Viděl, jak v běhu odhazují hořící fakule. Možná byly přece jenom jen dvě. A okamžitě zhasly. Na cestě i kolem ní stály třídenní kaluže vody. Až pak zahlédl, že se pár sousedů dívá zpoza oken. Jeden z nich ho teď otevřel.

„Bondy? Stalo se něco?“

„Ne, myslím, že ne. Všechno je v pořádku.“

Teprve když chtěl zavřít dveře, všiml si, že na zápraží něco leží. Veliký, neforemný balík. Opatrně o něj zavadil nohou. Bylo to vlhké a dosti těžké. Než se k němu sklonil, zaváhal. Ale na ďábelský stroj to nevypadalo. Spíš na nějakou nechutnost. Přesto tu věc zatáhl dovnitř a zavřel za sebou. Nebude tady dělat divadlo.

„Tati,“ na schodech stála Emma s petrolejkou v ruce.

„Říkal jsem ti, ať tam zůstaneš,“ utrhl se na ni.

A hned se zastyděl. Nejistě se usmál.

„Neboj se, už je to dobrý. Nic se neděje.“

„Neotvírej to! Radši ne.“

„Ale prosím tě. Dojdi pro nůž.“

No vida, napadlo ho, předtím jsem na nůž ani nevzdechnul. Přeřezal motouz, strhal kousky promočeného novinového papíru a pod ním našel ještě jeden — balicí. Šlo to pomalu. Ruce se mu při tom trochu třásly, ať se snažil sebevíc.

„Běž si lehnout.“

Zavrtěla hlavou. Stála nad ním, v jedné ruce svítilnu a tu druhou nacpanou v puse. Aby nevykřikla, kdyby to snad přece jen bylo něco… Něco… Panebože ne! Snad ne. Hlavně ať to není nic živýho. Teda mrtvýho… Ani žádný zvíře ne. Ne, ne, ne! Mezi zuby ucítila slanou chuť krve. Vlastní.

Bylo to zvíře. A bylo mrtvé. Veliká, dobře vykrmená husa. Už oškubaná.

Položili ji v kuchyni na stůl. Mlčky se k němu posadili, jako kdyby u té mrtvoly chtěli držet stráž. Emma do ní bezradně šťouchla.

„Tady něco je, podívej.“

Z otvoru nad biskupem vykukoval cíp obálky.

„Přines mi brejle. Jsou u postele.“

„Já to přečtu.“

„Ne. Přines mi brejle.“

Židi mají husy rádi,

Bondy, že jsme kamarádi,

tak Vám jednu posílám.

Doufám, že si taky dám.

Na svatého Martina

ať je velká hostina.

Nestihla přede mnou utéct.

Koukejte jí dobře upéct.

Jidášovo plémě zrádné,

ať Vás ani nenapadne,

šoulet si z ní udělat.

Ten já totiž nemám rád.

Promiňte tu malou frašku

svému nehodnému Hašku.

Parchant! Já tomu mizerovi ukážu, předsevzal si vyčerpaný vinárník a šel si nalít stopku slivovice, aby vůbec ještě usnul.

Kluk si stoupnul na špičky a nakouknul do hostince nejdřív oknem. Nic ale neviděl, ještě nerozsvítili. Kromě toho musel dávat pozor, aby mu něco neupadlo. V jedné ruce držel lísteček od Bondyho a v té druhé křečovitě svíral pětník, taky od něj. Za tu pochůzku. Do kapsy nic z toho dát nechtěl, byla v ní díra. Sice jen malá, jak se mu zdálo, když ji prošmatal, ale nehodlal nic riskovat. Spustil se zpátky na paty a plnou vahou zajel do sajrajtu pod oknem. Tři dni pršelo, včera se ty chcanky změnily na sníh a teď z toho všeho dohromady byla hnusná, čvachtavá břečka. Cítil, jak se mu to propasírovalo do bot. Nestály už za nic, ale jiný neměl a hned tak mít nebude.

Vešel dovnitř. Bylo teprve po poledni a lokál prázdnej. Ani hostinskýho Invalda neviděl. Ale pan Hašek seděl tam vzadu ve výčepu, blízko kuchyně. Tam, co sedával vždycky. Pozdravil. Jenže nic. Neslyšel ho. Přitom se mu zdálo, že na něj kouká. Rozhodně koukal tím směrem. Tak radši počkal, co bude. Nechtěl bejt otravnej nebo tak. Zvlášť když dostal zaplaceno. Jenže nic nebylo. Šel teda trochu blíž. Sledoval, jak kouří, a napadlo ho, že má divnou ruku. Vlastně obě. Jako ňáký vypasený robátko. Třeba to starostovic. Jejich ne. Jejich Pepíček měl ručičky tenký jako hůlky od začátku až dokonce, než umřel. Taky umřel brzo, ani půl roku mu nebylo. Radši to zopakoval ještě jednou. Dobrý den. Konečně se hnul.

„Nazdar.“

Je fakt ale hrozně tlustej, pomyslel si, místo aby vyklopil co a jak. Asi jsem uhranutej, jak říká babička. Uhranutej od bolševíka.

„Jdeš pro pivo?“

„Dyť nemám džbán.“

„A kdybys ho měl, tak bys šel pro pivo?“

Něco takovýho od něj čekal. Ale stejně nevěděl, co by na to měl říct. Proč ho trápí? Tlusťoch tlustá. Robátko! Robátko jedno podělaný.

„Nešel. Já jdu…“

„A pro co bys teda šel? Se džbánem.“

Teď už toho měl akorát dost. Nejradši by utek. Ale ještě předtím by ten lístek hodil na podlahu a plivnul na něj. Jenže co potom ten pětník? Musel by ho vrátit, a to by teda…

„Hele, Tonda… Co bys rád?“

„Já jsem přines panu Haškovi psaní.“

„Tak proč mu ho nedáš?“

„Dyť já jsem chtěl, pane Invald…“

Konečně popošel a položil ten zatracenej lístek před něj na stůl. Že už tam ale bylo papírů.

„Tady to prosím máte.“

A už mizel. Nejmíň dva kroky pozpátku, než se dokázal otočit.

„Počkej! Tak ty seš Tonda?“

„No jo, jsem. Já už ale musím, prosim.“

„Jako můj děda, to byl taky Tonda. Tonda z Krče. Já myslel, že by sis třeba dal něco k snědku, Tondo.“

Zaváhal. Poprvé se odvážil kouknout do těch přimhouřených očí.

„No jo, když holt musíš, tak musíš. To se teda nedá nic dělat.“

Zabiju ho! Zabiju ho. Skákal v tý hnusný břečce, až stříkala.

„Tak třeba příště!“

Slyšel to a taky slyšel, jak se mu směje. Skákal a vrazil do tý paničky. Do tý vod něj. Už ji párkrát viděl, jen ne tak zblízka.

„Što ty dělaješ, kluk jeden.“

Upustil pětihalíř. Trvalo dobu, než ho našel.

Moc si ji neprohlížel. Ale jedno bylo jistý. Taky je dost tlustá. A kouří. Bolševička.

Do oken padla trocha odpoledního slunce. Na stole to udělalo světlejší kolečko. Zpitomělá moucha se s rozčileným bzučením hrabala v kapičce piva. Chtěl ji plácnout, ale pak si všimnul, jak je listopadově mátožná. A že to má spočítaný. Přečet si ten lístek.

HAŠKU, PŘIJĎTE V PÁTEK. NA RYBU. UCTIVOST. VÍTĚZSLAV BONDY.

„Co ti píšou?“

„Že jsem dostal Nobelovu cenu. Za Švejka.“

„Aha,“ zasmál se Invald, „co jinýho. Tak to si dáš ještě jedno, ne?“

„To víš, že jo. A k tomu kafe s rumem. Musíme to oslavit.“

„Oslavit? A što takoje my oslávujeme?“ Šura odložila kožíšek.

„Co budeš nosit v lednu?“

„Leden — prdel furt bleden,“ poznamenal hostinský.

„Bondy nás zve na večeři. Zejtra. Gefilte Fisch. Ušetříme.“

„Zavtra dojdě Ašulinka. Blinčiky budut. My uže dagavarilis.“

„Kašlu na blinčiky. Bondy mě pozval na rybu, jdu na rybu.“

„Kak ty chočeš, Jaroslávčik. S étim jevrejom pořád…“ zmizela nahoře.

„Svoloč,“ vydechl a ohnal se po mouše.

Jen tak nazdařbůh. Trefil. Pořád ještě se tam motala. Byla přiopilá, nestačila uhnout. Invald beze slova pokračoval v leštění půllitrů. Už ho znal dost zblízka na to, aby věděl, co myslí vážně a co ne. Ale jistej si nebyl.

„Rád vás vidím,“ přivítal ho Bondy.

Náznak veselosti patrný jen v šedých očích.

„Nápodobně. Jsem rád, že jste se nenasral.“

„Kdepak, takovej dárek… Pojďte dál.“

Rozhlídl se po kuchyni. Útulná, plná vůně.

„Emička je u sebe,“ informoval ho.

„Při vší úctě, to přežiju. Ženskejch mám plnej barák. Teda Invald, chudák… A kdo je ve výčepu?“

„Dneska? Nikdo, zavřeno. Šábes. Tak se posaďte.“

„Dyť já jsem vůl. Zapomněl jsem.“

„Však,“ zasmál se, „kéž by vás bylo víc — zapomnětlivejch. Vůbec bych se nezlobil. Dáte si se mnou sklenici vína?“

Roztržitě přikývl. Vypadalo to, že ho teď právě ze všeho nejvíc zajímají dva stříbrné svícny. Zvolna v nich dohořívaly šábesové svíce.

„Já jo, ale neříkejte, že vy taky. Že dneska budete pít. Nebo jsou ňáký svátky?“

„Nejsou. Kromě šábesu, to je ten největší svátek. Ale jednu si dám. Nebo dvě. Abych neurazil.“

„Moc jsem toho nesněd. Taky bych nerad urazil. A abych si to pořádně užil.“

„To vám chválím.“

Vinárník postavil na stůl dvě sklenky červeného. Přisedl si.

„Na zdraví!“

„Klidně řekněte: Le chajim! V tom už to zdraví je. Máte to dobře vymyšlený. Nejenom zdraví, všechno v tom je. Prachy taky, ne? Co kdo chce. Nebo ne?“

Zakručelo mu v břiše, asi to bylo i slyšet.

„Alo jo. Život… Pro každýho něco jinýho. Třeba i prachy. Hádal bych, že zrovna vám to bude dost egal.“

„Abyste se ve mně nesplet. Vy mě ještě neznáte, ale až mě poznáte… Jen se moc nesmějte. Já jsem pěkná svině. Prodejná. Zištná. Sem s rybou. Nic se nestyďte.“

Bondy se usmál. I v koutku úst mu cuklo. Vstal od stolu, jen místo ke kredenci zamířil k oknu. Na malém stolku, v rohu pod ním, měl už pár týdnů místo gramofon. Čestné místo.

„Já můžu i bez hudby. No jo, tak se pochlubte. Ještě že tu není Šura. Taky by ho chtěla, moří jak mohamedán.“

Bondy zatočil klikou. Deska, která už na tom výkřiku moderní doby byla připravená, se dala do pohybu. Židovskou domácností se rozezněla Česká mše vánoční. K jídlu nebylo nic. Až na pár kousků chaly, oschlé a drolivé, kterou vinárník časem odněkud vytáhl, protože se mu hladového spisovatele přece jenom zželelo. Toho večera si začali tykat.

„Víš, co mě napadlo?“

„Zvednout ceny?“

„To až po Novým roce,“ zasmál se Bondy. „Napadlo mě, že bych odsud odjel. Někam na jih.“

„Tak to jsme měli stejnou myšlenku. Já bych rád do Španělska, aspoň na pár měsíců. Mám tam známýho, ještě z války. Teplo, moře, na zahradě místo švestek pomeranče. Jen si to představ.“

„Já jsem myslel nafurt. Ale jen do Jižních Čech. Nějaký menší město, třeba takovej Protivín…“

„Protivín? Co tam? Tam všichni chlastaj jen knížecí pivo.“

„Mám tam ňákou vzdálenou přízeň. Párkrát jsem je byl navštívit. Mně se tam líbilo.“

„To teda nevím, co se ti v tý díře mohlo líbit.“

„Příjemný lidi… se mi zdálo. Taky lepší klima. Tady pořád jen prší, nebo sněží.“

„Blbost, vykašli se na Protivín. Pojeď se mnou. Sevilla, Granada, Barcelona… Tomu já říkám jih, to by nám udělalo dobře.“

„Kdepak. Co bych tam dělal? Španělsky neumím a nikoho tam neznám.“

„Jen neříkej, vy máte přece ňákou přízeň všude.“

„Skoro. Ale ve Španělsku ne. I když jsme vlastně sefardi, teda původně. Za všechny ty století už asi taky spíš aškenázové.“

„Sefardi, aškenázové… Prosím tě! No a co?“

Zavrávoral. Už by radši měl jít.

„Co na tom sejde? Představ si ten klid a mír. Žádná politika, žádný podělaný noviny, žádný hádky, nic. A když, tak bysme jim aspoň nerozuměli. Ale oni to nemaj zapotřebí, ono to ani nejde, když ti na hlavu pořád praží slunce. Leda bysme jim tam tu revoluci sami udělali, až nás přestane bavit koupání.“

„Nebo Týn nad Vltavou, to taky není špatný městečko.“

„Jenom to ne. Byls tam? Byls někdy v Týně nad Vltavou? Víš, co se říká? V Tejně a v prdeli stejně. A je to svatá pravda, to mi věř. Já tam byl.“

Chvíli se za ním díval. Jak se vleče pryč a jak se i při tý pomalosti nebezpečně motá. Těžko mu moh odepřít pití. Párkrát to i zkusil. Nemělo to smysl. Nalili mu jinde. Nevěděl o nikom, koho by poslechnul. Nikdo takovej neexistoval. Možná jeho bejvalá. Ale ta taky ne. Dopadlo to s ní jako se všema ostatníma. A Ruska? Tu doved odehnat jak psa, když na to přišlo. Šourá se jako stoletej stařec. To není jenom alkoholem. Už i za střízliva se sotva drží na nohou. Bondy si vzpomněl na pogrom a na ten večer s Rybou. Přísahal by, že to bylo před deseti lety. Ve skutečnosti uplynul jen rok, skoro přesně. Jenomže co já s tím, pomyslel si. Co s tím.

Po kotníky ve vodě, na sobě ženský koupací úbor i s čepečkem. Nechali se tak s Kudějem vyfotografovat. Myslel tenkrát, že by se ještě mohli vzít kolem ramen nebo aspoň držet za ruce. Že by to bylo ještě o něco zhovadilejší. Matěj nechtěl. Neblbni, za padesát let se na to někdo koukne a řekne, že jsme byli teplý bratři. Myslíš? No a? Dobrej nápad, hned to začnu sám šířit.

Vrátil fotografii do krabice na skříni, odkud vypadla. Vytáhl dopisní papír. Jaroslav Hašek — spisovatel — Lipnice u Světlé n. Sázavou. Na té hlavičce to bylo jasně řečeno: spisovatel. Bohužel to musel udělat sám, jinak by se zřejmě nedočkal.

V blátě jsme tu zahrabáni,

dámy stejně jako páni.

Jídlo chutné, i když prosté,

potvrzují naši hosté.

Tak kde vězíš, Tarzane?

Nenech nás tu zandané.

Škrtnul poslední slovo. Místo zandané napsal nasrané. Potom to škrtnul celé, zmuchlal papír a hodil ho do uhláku. Netrefil se. Musel se pro papír sehnout. Šlo to ztuha. 1912… Dvacet devět mu bylo. Nebude Kudějovi nic psát. Dneska ne. Podíval se z okna. Jenom to bláto, opravdu. Bláto a spadané listí. Kdyby byl Božena Němcová, proměnil by ho ve zlato. Ale k čemu by to vlastně bylo dobrý. Dokud neumřela, taky si jí nevážili. Jenom lidi, lidi ji měli rádi. A to jí závidět nemusel.

1912. Léto. Šli s Matějem přes Radotín, na Dobřichovice, do Svatýho Jána, nahoru na Tetín, dolů do Berouna, ke Křivoklátu přes Novej Jáchymov, spali v tý velký hospodě, zdrželi se tam tři dny a pak přes lesy, taky v tý hájovně spali, pak zas jen tak v lese pod stromem a z Křivoklátu to vzali směrem na Rakovník. V Rakovníku ho tehdy poznali, sami od sebe, nic jim neřek, až potom, ale oni ho poznali a pozvali je. Hostili je dva dny, docela královsky, když zjistili, že je to on, Jaroslav Hašek. Sami to poznali. Hostinský zrovna ovdověl, nebylo mu do zpěvu. Ale z něj měl radost. Říkal, že je mu ctí. Pěkně to tam roztočili. Přivedli ho na jiný myšlenky. Byl to takovej nazrzlej prcek, zasmušilej. Hádal by ho spíš na kostelníka nebo tak něco. Čisto v lokále moc neměl. A ty jeleni všude! Veškerá dekorace sestávala z vysoký zvěře. Jelen ve skoku, jelen v říji, lítý souboj vprostřed mýtiny, skupinka laní vychází na paseku za měsíčné noci… Věšáčky z paroží a srnčích nožek, jedna vycpaná hlava vedle druhý. Skoro jako u toho magora na Konopišti. Hnus. Guláš naštěstí podávali normální. Nebyl čas zvěřiny, ale začátek června. Červen. Nejlepší měsíc. Na cestu. Pivo pod rozkvetlou lípou, když běsněj včely. Potom šli zase dál. Každej měsíc je dobrej na cestu. Každej. I ten podělanej listopad. Aspoň do Deutschbrodu by šel. Aspoň do Světlý. Nohy ztrácejí tvar. Zatekly do tvrda. Bolestivě v nich škube. V pravý víc. Kdyby neměl pimy, neobul by se. Nebude psát Kudějovi. Dneska ne. Až to přejde. Po Vánocích to přejde.

Vypotácí se z hospody, už neprší. Udělá pár kroků za roh a podjedou mu nohy. Neupadne úplně, sveze se na jedno koleno, v poslední chvíli před sebe nastrčí ruce. Nějak se mu povede vstát i rozepnout poklopec. Močí proti zdi, sotva drží rovnováhu, ani si nevšimne, že venku není sám. Stejně by mu to bylo jedno. Neslyší, že se mu smějou. Komisař Gašek si nachcal na boty.

Upraví se. Bláto má teď úplně všude, nejen na nohavicích. Taneční zábava skončila, muzikanti už to zabalili, jenom nacamranej trumpetista, uhrovatej mladíček se směšným knírkem, ještě vyhrává do noci. Před chvílí mu dal desetikorunu, aby zatroubil „Když jsem já šel tou Putimskou branou“, ale na to už oba dva zapomněli. Vytrubuje tam uvnitř něco jinýho, ještě tesklivějšího. Leda na hovno takový kňourání. Třeští mu z toho hlava. Jde mu to říct, jde mu pořádně vynadat, jenomže místo do hostince klopýtá přes cestu směrem ke škole. Před ní se zastaví, rozkřikne se na něj, ale on ho neposlouchá, tak mu zahrozí pěstí, znovu zavrávorá a zachytí se stromu. Trumpetista je sprosťák, dostal zaplaceno a sere na to. Nedrží slovo, nebere žádný ohledy, hraje pod psa. Chce se mu zvracet, to jak se rozčílil, ale jenom se rozkašle. Trhá mu to plíce a zvedá žaludek. Má toho kluka plný zuby, nechce to jeho vytí dál poslouchat, vykašle se na něj. Radši se zajde podívat na hrad. Už tam dlouho nebyl. Zapije ten výbornej nápad z placatky rumu a zapálí si cigáro. Při tom zaslechne, jak ho volají. Jardo! Jardo, kde jsi? A pak — Jaroslávčik! Hledá ho. Přitiskne se na strom, co to jde, směje se neslyšně do špinavých dlaní, jak jí ukáže. V příští minutě všechno utichne. Obezřetně vyrazí. Už ho neslyší, toho vola. Už mu tu trubku někdo narval do krku. Nic neslyší, jenom hučení. Blanice se rozvodnila, to se stává takhle na podzim. To se stává. A na kostele zvoní. Nemůže se dopočítat — jedna, dvě? Půl na kterou? Na tom nezáleží. Už tam bude, nedoženou ho. Už tam skoro je, věž má přímo nad sebou. Teď ještě do toho posledního svahu, svinsky to klouže. Pěšina je schovaná v roští, potmě je těžký to trefit, ale ne pro něj, pro takovýho chodce. Jenom si musí vydechnout a trochu se napít. Pak už ale rychle, nechce, aby ho chytili. Udělá krok, ještě zachytí poryv bolesti a skácí se na zem. Když se probere, neví už přesně, kde je ani co tam dělá. Jen tma a ta bolest. Všechno se s ním točí. Přesto ten původní pohyb udělá znovu. Jakási stopa úmyslu někde zůstává. Přinutí ho k tomu. A znovu narazí hlavou do skály.

Šura s trumpetistou ho najdou až před pátou. Už to málem vzdala. Hledali ho všude, i na hradě, i to ji napadlo, ale šli jinou cestou, kudy se tam normálně chodí. Jenom zoufalství ji nakonec dovedlo na tohle divné, nesmyslné místo. Nereagoval na nic, chvíli myslela, že je mrtvej. Až pak na tu trubku. Chrchlal a zlobil se, rozumět mu nebylo. Ona se nezlobila. Ne. Nezlobila se. Z toho šílenýho smradu se jí dělalo špatně. Ale když se konečně posadil, měla radost. Dívala se na to bahno, na tu krev, co měl na čele a po obličeji, a na ty sračky, co mu protekly nohavicema toho novýho, modrýho obleku až do bot, a vůbec se nezlobila. To jenom ten dvacetiletej trumpetista nevěděl, kam s očima. Ale samozřejmě jí pomoh. Postavili ho na nohy a vedli domů.

„Neser mě, ty funebráku jeden. Zahraj ,Když jsme táhli k Jaroměři‘!“ poručil si.

„Nemůžu, pane Hašek, teď ne. Kdybych vás pustil, upadnete.“

Poslal ho za to do prdele, ale v kuchyni se mu pak přece jenom podepsal.

Po třetím zaklepání otevřel. Na prahu stála ženská v letech. Točila se jako vlček, cenila zuby a rozhazovala rukama do stran.

„Jestli to není nádhera, co říkáte? Ten sníííh! Podívejte se, jaký peřiny nám pánbůh nastlal. A to slunce k tomu! I listopad může být až po okraj naplněn Boží milostí. Jak stojí psáno, bez Boží vůle se ani vlásek nepohne. Ovšemže se nejedná jen o sníh, jindy zase kupříkladu motýli a všelijaká ta okrasná havěť. Copak to může být samo sebou? Co myslíte? Já myslím, že jistě ne.“

„Šuro! Šuro, chceš něco vidět? Navštívila nás členka Mezinárodního sdružení vážných badatelů Bible. Pojď se kouknout, než s ní vyrazím dveře.“

Ženská se nadšeně smála.

„Vy jste ale vtipálek, pane Hašek. Přesně jak jsem si vás představovala.“

„Šura nejde, milostivá, tak se račte odebrat zase někam jinam, mě už bolej nohy. Já jsem hned viděl, že jste ňáka divná. Zkuste třeba támhle dole Bondyho, možná že si dá říct. Má bejt žid nebo jehovista, to už je za jedny prachy. Těšilo mě.“

„Jehovistka? No to se povedlo!“ vedle ženský se zčistajasna objevil chlap v dlouhým kabátě, s kožešinou na límci.

„Má úcta, pane Hašek, to jste mě teda rozesmál. Kdepak jehovisti! Ateisti. Hahaha. To byl jen žert. Račte prominout, já jsem byl jen támhle vzadu, okouknout ten váš domek. Pěkný to tu máte. Tak nate, to jsme vám přinesli, abysme nepřišli s prázdnou.“

Podával mu láhev slivovice.

„Nemohli bysme na chvilku dál? Já jsem ňákej Mašek ze Světlý. Mašek — Hašek, to se nám to pěkně rýmuje, co? A tady tohle je moje manželka. My jsme z okrašlovacího spolku, víte. Kdepak jehovisti…“

A už se hrnuli dovnitř.

„Vidíš, Máňo, já ti pořád říkám, nemel tak. Lidi si pak myslej, že seš máklá. Že jste si to myslel, Hašku?“

Usadil je v mázhauzu, jak místnosti říkal podle toho hradního, a hned tu slivovici načal. Rád, že si může sednout.

„Na zdraví! Tak ze Světlý, říkáte?“

„Ze Světlý, Maškovi, číslo popisné 8. Možná jste už o nás slyšel.“

„Myslím, že ne.“

„Na zdraví! To nevadí. To vůbec nevadí, viď, Máňo.“

„Všechno je jednou poprvý,“ zařehtala.

„Tak to vidíte, jaká je s tou Máňou legrace. Člověk se na ni nemůže dlouho zlobit.“

„Okrašlovací spolek… No, já nevím, jestli na mně ještě něco okrášlíte.“

„Vy jste dobrej, Hašku! Vopravdu dobrej! Švanda musí bejt, no ne?“

„Tak už to konečně řekni, Láďo. A já že jsem užvaněná, pane Hašek. Von tady bude dřepět půl dne, bude kafrat a nakonec vám nic neřekne. Tak je to.“

„Má pravdu, holka zlatá, boubelatá. Zase má pravdu. My jsme totiž nepřišli jen tak na návštěvu. My jsme vás přišli poprosit, jestli byste nám nenapsal hru.“

„Jako divadelní kus, víte, myslí Láďa.“

„No jo, divadelní kus, nějakou takovou taškařici jsem myslel, víte.“

„Budou šibřinky, tak že bysme to tam jako sehráli.“

„Nemusí to bejt ani dlouhý, hlavně aby to bylo veselý. Tak jak vy to umíte. Však víte… Víte?“

„Dokdy to potřebujete?“

„Tak za těch šest neděl. Abysme to stihli nazkoušet. Na ty šibřinky aby to bylo.“

„A o čem by to mělo bejt?“

„To my necháme na vás, že jo, Láďo?“

„To se rozumí. Jen když to bude švanda. Švanda musí bejt.“

„My vám i zaplatíme, to se nebojte.“

„Zadarmo ani kuře nehrabe, pane Hašek, to my víme. Tady máte padesátku a až to bude hotový, dostanete ještě jednu.“

„Nebo dvě, když to bude stát zato.“

„A jak budem zabíjet, pořádnou vejslužku navrch. Co vy na to? Plácneme si?“

„A pozveme vás na ty šibřinky.“

Vyprovodil je na práh. Před dolní hospodou na ně čekal povoz. Mašek poplácal futro jako kobylu.

„No ale vzmoh jste se, vzmoh. To je dobře. Českej spisovatel se má mít dobře, viď Máňo. A ne jako za Rakouska.“

„Legrace, legrace, fůra peněz bez práce!“

„Ta na to zase kápla, co? Nic ve zlým, Hašku. Vždyť my vám to přejem.“

Půl slivovice bylo pryč. Většinu ale vypil pan Ladislav.

„U tebe není špetka rozuma. Švejka nado pisať.“

„Proč jsi nepřišla, když jsem tě volal?“

„Mně ani něnravilis. Duraky kakoje nibuď buržoaznyje.“

„Něnravilis… A peníze?“

„Padesát korun. Švejk — eto děngy, Jaroslávčik.“

„Tak co ryba? Pořád mi ji dlužíš.“

„Dlužím, jo? Ryba nebude. Leda bych ti ho ještě jednou pustil.“

„Jako by se stalo.“

„Měls husu, to ti musí stačit. Za ten pogrom je to ažaž. Gefilte Fisch… My to skoro neděláme. Tobě to chutná?“

„Ale jo.“

„Mně moc ne. A hlavně je to dost pracný. Emma to ani neumí. Víš, že jsem se tehdy vopravdu bál?“

„To je v pořádku, tak to má při pogromu bejt.“

„Víš, co se dělo v osumnáctým v Praze?“

„Já u toho nebyl. To jsem ještě vraždil na Rusi.“

„A v Holešově před čtyřma lety. Tam byli i mrtvý.“

„Před deseti lety, spíš před patnácti, jsem šel z Prahy do Krče. Už jsem byl na cestě tejden, možná víc…“

„Do Krče? Z Prahy? Tejden? Tos tam lez po čtyřech, ne?“

„Chvílema taky, ale já myslím jinou Krč, v píseckým okrese. No, to je jedno. Za Příbramí jsem se ňák zamotal. Mám kamaráda na Březovejch Horách, dělá tam na šachtě políra. Teda měl jsem, ono už je to dávno. Dlouho jsme se tenkrát neviděli, tak jsme to pořádně zapíjeli. Asi tak tři dny, než si pro něj přišla jeho žena.“

„Tři dny? To von nešel do práce celý tři dny?“

„Nešel. Aspoň myslím.“

„A nevyhodili ho za to?“

„Já nevím, od tý doby jsem ho neviděl.“

„Patnáct let jsi ho neviděl? Kamaráda?“

„Ne, neviděl. Na tom nezáleží. Počkej, nepřerušuj mě pořád. Pozvracel jsem pak Svatou Horu. Čtyřikrát, před každou tou kapličkou jednou. Ještěže tu panenku Marii měli nahoře na takovým sloupu. Jinak by taky přišla k úhoně. Ale pánbůh mě za to hned ztrestal. To von si nenechá líbit, takovýhle věci, to zas ne. Jak někdo udělá ňákou blbost, tak tumáš přes držku, slitování nečekej. To vy Židi dobře znáte, ne? Jakej je nemilosrdnej. Von promíjí jenom vopravdu velký svinstva, žádnou čučkařinu, to nemá rád. No a tak taky mě, hned o kus dál, shodil do Litavky. No ne, to se nesměj, ty nevíš, proč se Litavka jmenuje Litavka? No jo holt, to jsou ty jemnosti češtiny, leccos vypadá tak jako skoro domácky, jakoby nic, a pak najednou bác ho! Přeci proto, že, když na to přijde, tak je pěkně lítá. Málem jsem se utopil. Zrovna jako to štěně jezevčíka, co onehdy spadlo Šuře na hradě do studny. Zrovna tak. Ale to nebylo to nejhorší. V jednom zájezdním hostinci jsem si pak musel dát grog, abych nedostal zápal plic. Možná dva, ale víc ne, zdržet jsem se nechtěl, už jsem měl tý Příbrami plný zuby. Šel jsem dál, samejma lesama, směrem na jih. Jako do tý Krče, do tý, co byl odtamtuď můj dědeček. Potom se pomalu smrklo, jenže já si pořád říkal ještě kousek a ještě kousek, na Horách sis udělal bene, tak teď se koukej snažit. Až padla tma a taky ten les zhoustnul, neviděl jsem na krok. Nohy mě bolely, celej už jsem byl poškrábanej, tak jsem si našel pelech pod jedním smrkem, co měl větve až na zem. A hned jsem spal. Dokud mě nerozrazila zima. Zjistil jsem, že ležím v kaluži, že leje a hřmí, nestálo to za nic. Tak jsem se vyhrabal ven, do tý sloty. Že se schovám někam jinam. A pak sjel blesk, bacil do toho smrku, co jsem pod ním ještě před chvílí ležel. V tom světle jsem uviděl něco, čeho jsem si předtím nevšimnul. Nějakej křížek. Šel jsem k němu, škrtnul jsem sirkou, ty zůstaly suchý, na to já si dávám pozor, když je to jen trochu možný. A von to byl kamennej kříž na památku toho Ryby. Toho Jakuba Jana Ryby, cos mně ho pouštěl místo jídla. Šel jsem k němu a stálo tam, a mě to stálo skoro všechny sirky, že zrovna tady, na tomhle místě se podříz. Von se podříz, sám sebe podříz jako posvícenskou husu. Teprve pak jsem se trochu rozhlíd, vono toho nebylo moc vidět, ale na mě ti padla taková hrůza, že jsem vystřelil jak zajíc. Žádnej liják, ani ty hromy a blesky, nic mě nemohlo zadržet. Upaloval jsem pryč, v tý čině to moc rychle nešlo, ale nezastavil jsem se, dokud nezačalo svítat. Jen abych byl odtamtaď co nejdál. A jednu věc ti povím, hrůzostrašnější místo jsem v životě neviděl. Nikdy. Nikde. Ne, já vím, co myslíš, ani za války. A teď mi řekni proč.“

„Češi se nemaj moc rádi. Myslím jako sami sebe. Navzájem teda taky ne.“

„A co? Máš se rád? Máte se, vy Židi, rádi?“

„Moc ne. Spíš vůbec.“

„Není to stejný?“

„Podobný. Máme rádi svoje děti. Vopravdu rádi.“

„Tím hůř pro vás.“

„Přesně tak.“

Prase visí na háku. Boubelaté a bledé. Všechna krev už vyšla. Jistá podoba se nedá přehlédnout. Ještě chvíli otáčí v prstech panákem slivovice, potom ho vypije a radši rychle začne mluvit.

„Bylo by velkým omylem a značnou zpozdilostí domnívat se, že nejlepším přítelem člověka je pes. Ačkoli je tento omyl bezmyšlenkovitě opakován s trapnou urputností, pravdu to z něj neudělá. Věc se má totiž tak, vážení přátelé, že tím tvorem, který člověku stojí v každém ohledu nejblíže, není ve skutečnosti pes, ba ani žádný z Darwinem tak silně přeceněných lidoopů. V každém ohledu daleko nejvíce podobá se nám lidem prase.“

„Hlavně některým!“

Muselo to přijít. Ferda se spokojeně zasmál vlastnímu vtipu. Přitom se za něj osobně přimluvil, jinak by ho nepozvali.

„Jest už přesvědčivý dostatek výzkumných prací na to téma, které zcela jasně dokazují, že tato čestná posice nepatří, přesně řečeno neměla by patřit, nikomu jinému než právě praseti. Ano, přátelé, tomu tolikrát vysmívanému pašíkovi, čuníkovi, čuněti, podsvinčeti, vepři domácímu či dokonce svini, chcete-li. V celé slavné živočišné říši nenalézáme jiného jejího zástupce, jehož kůže, jen zdánlivě hrubá, by se tolik podobala naší a jehož inteligence by byla tak vysoká. Žádné jiné zvířecí srdce nevykazuje tolik shod s lidským jako to svinské. A já se vás ptám, jakého vděku se za to našim přátelům, kteří by nám, a bůh to ví, měli být tak milými a váženými, dostává? Bohužel žádného. Nejenom že po bídném životě, plném ústrků, prožitém ve špíně a blátě, poté, co jsme je častovali toliko odpornými zbytky z našich stolů, je pobíjíme a žerem. Aby naše krutost byla vskutku dokonalá, my ještě nadto i pouhé jejich jméno používáme jako tu nejhorší nadávku. Beznadějného budižkničemu a povaleče nazýváme líným prasetem, člověka nevábného zevnějšku špinavým prasetem a tu největší sketu mezi námi — lidmi — označíme jako pěknou svini. Není-liž to od nás nízké a nečestné? Řečnická otázka, již mi jistě laskavě prominete, přinejmenším u vědomí toho, že nejsem a nikdy nebudu jedním z těch, kteří zasedají v těch či oněch radách, a mají tak vliv na míru výše hrachoviny ve vašich, každopádně vždy tak neprávem opomíjených, korýtkách. A když už jsme se té nechutné záležitosti jednou dotkli, peníze mají kromě všech jiných negativ, pro která jimi všichni napříč profesemi, konfesemi i politickými stranami právem opovrhujeme již z podstaty věci, tu neobyčejně zákeřnou a odpudivou vlastnost, že, jsou-li vůbec k mání, téměř vždy směřují špatným směrem, ze špatných důvodů a hlavně na špatné účty. Na tom se myslím dokážeme shodnout všichni. Od ubohého bezzemka přes téměř k bezživotí vysátého proletáře, ne vlastní vinou častokrát tak dojemně nevědomou matku samoživitelku, přes skutečného, pro jediné opravdové a tudíž nikoho nezajímající umění krutě strádajícího básníka, přes podnikatele, jemuž jen nestoudně vysoké daně brání pracovat víc pro národní věc, až po šlechtice do úpadu dřoucího na téže nevděčné roli bez špetky jakéhokoli uznání, ku politikovi již nového, československého typu, který, bůhví proč, stále není brán dostatečně vážně a podle toho hodnocen.

Nedělám si velkých nadějí, že bych vás přesvědčil o tom, abychom se vzdali jelit, ovaru, jaterniček a zázraku prdelačky, jíž se v tomto slzavém údolí hned tak něco nevyrovná. Jednu prosbu bych však na vás přece jenom měl. Navrhuji, abychom od dnešního dne, na počest zde přítomného nebožtíka, pozměnili svůj vulgární slovník. Abychom pokud možno, a já se za to celou — jak můžete vidět, nemalou — vahou své osoby přimlouvám, říkali: ,Trpí jako vepř, ačkoli je inteligentní jako prase a obětavý jako svině.‘ Na další příklady jistě přijdete sami. A tak jen pozvedám tento pohár — Pepo, dolej — a připíjím všem těm, kteří si to tolik zaslouží. Zde stále ještě přítomný, a já dobře vím, jak se jmenoval, ale nechtějte to po mně, nemusel bych to unést, čuník byl jedním z nich. Kamaráde, na tvou věčnou památku!“

„Já jsem to možná nepochopil, ale mám jeden příklad! Dost dobrej. Ty seš, Jardo, tlustej jak to prase.“

„Ferdo, ty kluku nešťastná, a ty se divíš, že ti nikdo nedá práci?“

Zamával na Böhma, ať se na to vykašle. Že to nemá cenu.

„Poněvadž jsem chudák. Počkej, jen počkej za pár let. Buď trpělivej. Po revoluci. Přijde den… Pak budu říkat já, kdo dostane práci.“

Byl jako buldok, Böhm. Taky tak vypadal.

„Kdepak, Ferdo. Tady ani tak nejde o to, že seš chudej, jako spíš o to, že seš blbej a línej ještě k tomu. Na to je každá revoluce krátká. Nemám pravdu, Jardo?“

„Na co jsme platili ty cikány? No dobře, pravdu… Abych ti řek pravdu, ruku do vohně bych za to nedal. Tak ať už konečně hrajou, ne?“

Celé dopoledne psal a teď jde k Invaldovi na jedno. Jedno dvě, pak se vrátí a bude pokračovat. Měl by i něco sníst, ale hlad nemá a chuť moc taky ne. Pálí ho žáha. Třeba to po tom pivu přejde. Nesněží, ale sníh už je zase cítit ve vzduchu. Na tváři se mu sráží vlhkost, jak se do něj opírá vítr. Nebo že by se zpotil? To snad ne, za těch pár kroků. Nic příjemnýho, na žádnej výlet by to dneska nebylo. To teda ne. Nemusí litovat, že by ho nebyl schopen. Ani na to nepomyslí. Těší se na to pivo. Dvě tři si zaslouží za to, co napsal. Vzal stránky s sebou a hned je taky pošle. Ať má Synek radost. A Šura… Zaplať pánbůh, že je pošta v patře nad hospodou, rovnou tam zajde. Nebo jim možná napřed v lokále kousek přečte. To se uvidí, podle toho, kdo tam bude.

Vítr se zvedl hned ráno. V komíně hučelo a kňouralo, až z toho Šura byla nesvá.

Slyšíš? ptala se ho pořád. Slyšíš? Velká vlčice přišla. Má hlad. Obchází kolem a hledá, koho by mohla zadávit. Neodejde, dokud si někoho nevezme s sebou. Radši nikam nechoď, zkoušela to na něj. Mě by neutáhla, odpověděl jí. To není vtipný, zlobila se. Slyšíš, jak kňučí? Žádnej obyčejnej vítr. Vlčice s jedním okem bílým a druhým červeným chce nakrmit mladý. Jednou zavyje dlouze, pak třikrát krátce, poslouchej… Popíchl ji, že si to plete se šofarem. A šel.

„Ja nic si nepletu, ty durak. To špatný znamení. Óčeň plochoje!“ křičela za ním.

Viděl, jak vichr honí starý noviny a hadry po Ferdově dvorku, jak rve tašky z jeho děravý střechy. Díval se na tu spoušť s nechutí. Nechodil kolem rád.

„Jdeš za mnou?“ Ferda se vykláněl z napůl vymláceného okna. „Tak co, kdy do toho praštíme?“

„Jak to myslíš, Ferdo? Chceš si mě vzít? To by nám nedovolili.“

Bejvalej švec se pisklavě zasmál.

„Myslím tu revoluci, kdy spustíme. Kdy těm podělanejm buržoustům konečně dáme co proto.“

„Kdy chceš, Ferdo, spusť to, kdy chceš. Ale musíš si najít jinýho soudruha, já už do toho nedělám.“

„Jen neřikej! Počkej, nepospíchej! Nechceš zajít? Na panáka…“

„Až jindy, Ferdo. Nazdar. Napřed by sis měl udělat revoluci na dvorku.“

S údivem zjistil, že se musí držet, aby mu neřek něco horšího. Proč mu zrovna tenhle chlap tak vadí? V podstatě to věděl. Stejně ho ale pokaždý zaskočilo, jak strašně ho nemá rád.

Dokud žil Ferdinand Pokorný v domácnosti své matky, nějak to šlo. Ani vdova Pokorná nevynikala zvláštním smyslem pro čistotu. Pokorných dvorek odjakživa vypadal jako kaliště. Ale jinak pracovitá byla. Dělala v lese až do vysokého stáří. Každý den kromě neděle se s dalšími dvěma ženskými hlásily u nadlesního Böhma. Říkalo se jim Böhmovy báby. Byl to tvrdej chleba, taktak na přežití, ale bylo to aspoň něco. Chlapi se jí nevyvedli. Její muž byl zedník, docela šikovnej. Ale dal se na pití a posledních sedm let už o pořádnou práci nezavadil. V necelých dvaačtyřiceti se mu konečně podařilo upít se k smrti. Dvě děti jim umřely pár měsíců po porodu, zůstal jen Ferdáček. Zdědil sice šikovnost svýho táty, ale taky všechno to ostatní. Ve škole se mu nejdřív dařilo obstojně, učitel říkával, že je to bystrej kluk. Jenom trochu línej. Spokojil se s tím, co šlo samo. Nerad se moc namáhal. Jinak by se prej bejvalo dalo pomejšlet i na studia. Takhle ho nakonec dali na ševce. To není marný řemeslo, Pokorná měla radost. Ale ne dlouho. Vyučil se sice, jenže to už měl veliký roupy. Nebavilo ho to a nechtělo se mu dělat. Radši hledal důvody, proč to nemá smysl. Že je to vlastně od samýho počátku nespravedlivý, tak jako je nespravedlivej celej svět. Proč zrovna on, chytrej Ferda, má bejt ševcem, kterej musí celej den někde dřepět shrbenej a zapatlanej lepkavou špínou, s rukama ztvrdlejma a plnejma mozolů, když druhej může bejt třeba ouřada s bílým límečkem, v čistý kanceláři, a třetí dokonce nemusí dělat vůbec nic a má se jako prase v žitě, poněvadž se narodil se stříbrnou lžičkou v hubě. Tak to dneska chodí a nikdo po něm nemůže chtít, aby se mu to líbilo. Přečet několik knížek, ve kterejch stálo, že se nemýlí. Že je to všechno přesně tak, jak si vždycky myslel. Nebylo jich víc než tak dvě, tři, těch knih. Zato je uměl skoro nazpaměť. Naučil se svoje oblíbený pasáže o pokroku, o otrocký práci a o vykořisťování člověka člověkem. Přidal k nim pár vlastních mouder, co ho napadala hlavně po půl flašce kořalky, a vykládal to všude tak často a rád, že mu nakonec neřekli jinak než Ferda Pokrok. Nebo prostě Pokrok.

Živnost mu moc nevzkvétala, dělal málo a nepořádně. Po všem tom chlastu kolikrát celej den prospal. Zákazníků postupně ubejvalo, až přestali chodit úplně a pomalu se skoro zapomnělo, že byl někdy ševcem. To už byl jeho otec po smrti a vdova Pokorná táhla všechno sama. Kromě sebe a syna dokázala uživit ještě pár slepic, kačen a králíků, aby se jakž takž dalo vyžít. Žádnej velkej pořádek v baráku ani kolem něj neměla, ale to snad po ní ani nikdo nemoh chtít. Ferdu, kterej měl času nadbytek, to nezajímalo ani dost málo. Motat se kolem drůbeže mu nepřipadalo o nic spravedlivější než podrážet za pár šupů boty. Těžko najít špinavější kachny, než byly ty Pokornejch. Ze slepic se staly věčně teskně kdákající holokrčky, jak si při nedostatku čehokoli lepšího v zoufalství navzájem vyškubávaly peří.

Úpadek živnosti přičítal Ferda politice a svým všeobecně známým revolučním postojům. A kromě toho ještě druhému zdejšímu ševci Růžičkovi, kterého nazýval vykořisťovatelským ksindlem. Ačkoli Růžička, jak všichni dobře věděli, v maličké dílně vedle hospody vykořisťoval jenom sám sebe. Ve válce Ferdinand nebyl. S jakousi tajemstvím obestřenou pomocí lesmistra Böhma byla mu odvodní komisí uznána závažná tělesná a snad i duševní nedostatečnost. Údajně prý i nepostradatelnost jeho péče o stařičkou matku. Jak to Böhm dokázal, nikdo nevěděl. V ševcových očích mu to každopádně ani v nejmenším nepomohlo. Takto panský poskok a pochopitelně mizernej vykořisťovatel byl lesmistr, mluvící o dost pěknější češtinou než Ferda, ještě navíc zasranej Němčour.

Praha v pátek 3. listopadu 1922
NOVÁ DOBA

Feuilleton

Divná pocta

Za Rakouska bylo velkým vyznamenáním pro město, smělo-li se náměstí, ulice, sad zváti po některém členu habsburského rodu. Ve Vídni bylo to považováno za projev velké úcty k panujícímu rodu a doma zase myslela se viděti ve svolení velká blahovůle dotyčného arcivévody či samotného císaře.

Uctívání císařského rodu tímto způsobem přešlo i na pojmenování některých hotelů nebo lepších hostinců. Každý jistě vzpomene si lehce, kde říkalo se U císaře vídeňského, U korunního prince, U arcivévody nebo i U dvou arcivévodů. Což platno, ale takový majitel hotelu U císaře rakouského notně se nadnášel nad obyčejného šenkýře od Bílé růže nebo od Slunce a tito si zase v tichu vyčítali, že je to mělo a mohlo také napadnouti, že neměli se nechat předejít.

Byla to často velmi malá čest, takové pojmenování, když například se povídalo, že U císaře rakouského hrají se karty o velké peníze, U korunního prince že se scházejí jen samí hýřilové a propíjejí tam ve víně jmění i čest.

Pravda, byli také našinci, kteří se nehnali za uctíváním císařského domu, jimž milejší a jejich vnitřnímu založení bližší bylo označení U české lípy, U české koruny, U českého dvora.

Ale byli také mnozí, jimž nestačilo takové pojmenování, a ti šli do minulosti národní a vybrali si jména podle své libosti. Nemuseli nikoho žádat o svolení, a čím k význačnější osobnosti sáhli, tím více byli přesvědčeni, že v očích svých spoluobčanů stoupnou v ceně i v odběru tekutého chleba — piva. A tak se stalo, že velkou část našich dějin, a to těch nejslavnějších, máme stále na očích i v ústech, neboť je nerozlučně spojena s našimi útulnými hospůdkami. Často setkáme se s Karlem IV., který jistě neměl nic společného s takovými ctiteli svého jména u plné sklenice a s jalovým tlacháním. Velké oblibě se těší zvláště doba husitská, z níž vytaháno tolik jmen vynikajících mužů v té domněnce, že je to projev vlasteneckého cítění a nejlepšího uctění Božích bojovníků, Jana Žižky z Trocnova a různých jeho hejtmanů. Je také hostinec U Milíče z Kroměříže, který byl na hony vzdálen všeho truňku, který žil v nejpřísnější chudobě a střídmosti a zdržoval se vůbec masa a vína. Jehož život byl mravně čistý, odvracel jiné z cesty nepravosti, zachraňoval helmbrechtnice od života nemravného, a proto musel dostat také hospodu.

Vrcholem neúcty a pravým ponížením miláčka českého národa, vyznavače čisté pravdy, neporušené mravnosti, světce životem i smrtí je Lidový hostinec u Mistra Jana Husa. Je to k nevíře, jak naši lidé uctívají naše velikány, k nimž máme hledět vždy jen s posvátnou úctou a tichým vzpomínáním jejich života, jejich myšlenek, jejich skutků, živit v sobě předsevzetí v následování jich ve šlechetnosti, obětavosti, nezištnosti a všech těch ctnostech, jimiž stali se nesmrtelnými.

Jistě také není případným pojmenováním hostinců ani po vynikajících spisovatelích z nedávné doby, jako U Jana Nerudy nebo U Karla Havlíčka Borovského.

Procházíte-li se Prahou a jejími předměstími, a z těch zvláště jedním, najdete plno a plno hostinců se jmény tolik nám drahými, památnými a slavnými, že musíte se zamyslit nad nešetrností, nepochopením a neúctou naší k naší slavné minulosti.

Takto bychom neměli uctívati památku našich nejlepších, o vlast a národ nejzasloužilejších mužů. A říkáme-li, že provádíme očistu a mravní obrodu, provádějme ji i v názoru na jména dějinně slavná a památná, zastaňme se jejich nedotknutelnosti!

To naši předkové případněji uměli označovat své hospody a hospůdky: U koníčka, lva, jelena, černého vola, zelené lišky, orla, zlaté husy, bílé labutě, raka, zelené žáby, bílé růže, modrého hroznu, zeleného stromu, zlatého soudku, křížku, na větrníku, zlámaného kola atd. Všechny hospody V Portarturu, U Plevna, Na radosti, Na Marjánce, Hacašprnda, mají označení časově zcela případná, ale nikdy ne U Jana Nerudy, U Jana Žižky a dokonce pak U Mistra Jana Husa.

„Co do Sokola, nezašel byste někdy? My vás rádi uvidíme.“

„Já? To je výbornej nápad, pane řídící.“

„Nebo do Orla! Se mnou, co říkáš? On zbožňuje katolíky, viď Hašku.“

„Kamkoli, kde uměj udělat pořádnou zabíjačku. Já jsem totiž, jak víte, úplně bezcharakterní.“

„Náhodou i slavnosti pořádáme velmi pěkné. Zeptejte se tady Böhma, jakou slávu jsme tu měli před dvěma lety. Pan Bondy to vydal na pohlednicích.“

„Pro Haška byste museli založit fungl novej tělocvičnej spolek,“ zapojil se Pokrok. „Prostná s půlitry v rukou, válení pivních sudů, přeskok přes pípu a tak dál. Ale musel by se jmenovat Tučňák.“

Hubená ramena se mu otřásala smíchem, ke kterému se nikdo nepřidal.

„Dejte tomu člověku jednoho ruma na mě a řekněte mu, že mu dám dvacet korun, když už se nebude pokoušet o humor. Nikdy. Nedělá mu to dobře a mně taky ne.“

„Jako vtip to bylo dobré,“ poznamenal řídící.

Pokrok uraženě odešel. A sodovkář, jak říkali řídícímu, už se pomalu taky zvedal.

„Šestého července na strahovských lukách stáli sokolíci, měli hovno v rukách,“ stačil ho ještě poškádlit.

„Že vás to baví, pane Hašku,“ nezklamal řídící, „urážet slušné lidi, kteří si vás váží.“

„A jak se podle vás pozná, že jsou slušný? Když někdo nepije, nekouří a cvičí? Opravdu věříte, že je to tak jednoduchý?“

„Já se s vámi nechci hádat.“

„Tak třeba vy, vy jste slušný člověk, to já vím. Byl jste slušný, jste slušný a slušným zůstanete, i kdyby vás věšeli. Nebo kdybyste, nedej bože, někoho věšel vy. Pořád zůstanete svým způsobem slušným a pořád tomu budete věřit.“

„Proč by mě, proboha, nebo proč bych já…“ začal zděšeně řídící, ale pak jenom mávnul rukou. „Mluví z vás alkohol,“ řekl ještě, už zase klidný, a šel.

Lipnice 6. listopadu 1922

Velevážený pane profesore,

předem mého dopisu přijměte, prosím, co nejsrdečnější pozdrav z našeho nebohatého, a přece tak půvabného kraje. Je mi velikou radostí, že Vám podle pravdy mohu sdělit, jak vysoce váženo je zde Vaše úctyhodné dílo. Snad mi uvěříte, že nikterak nehovořím jenom za svoji nepříliš významnou osobu vesnického řídícího učitele! Vaše ušlechtilá práce na poli myšlenky národní i její utěšené plody literární se, jak vím, těší nemalé úctě i v kruzích vyšších, zejména politických a profesorských, ve městech i městysech z celého našeho okolí.

Z druhé strany jistě by Vás mohlo potěšit, že také žactvo školou povinné je dobře obeznámeno s Vašimi básněmi, jemu určenými. Nejeden z Vašich veršíků splyne časem z druhdy nezbedných rtíků. Zcela samovolně (!) nutno podotknout. Vlastně jsem se Vám již z většího představil, jen bych si dovolil doplnit své jméno: Bohuslav Pavel. Jsem řídícím učitelem obecné školy v Lipnici n. Sázavou, poblíž Světlé (taktéž n. Sázavou), již třetím rokem.

A teď vlastní důvod mého psaní. Obracím se na Vás s uctivým dotazem, zda by Výbor pro povznesení literatury a písemnictví československého, v jehož čele nyní ráčíte stát, nemohl něčeho učinit pro jednoho spisovatele momentálně zde u nás žijícího. Jedná se o Haška Jaroslava, jehož jméno zdatného humoristy Vám nejspíš nebude neznámo. Pomýšlel jsem kupříkladu na to, zda by se nemohl stát jedním z emisarů, o jejichž ustavení pro šíření myšlenek slovanské vzájemnosti, jak jsem se dočetl, uvažujete. Jako člověk ovládající výtečně několik evropských jazyků — včetně ruštiny — slovem i písmem, jevil by se mi pro tento úkol zvláště vhodným. Popřípadě nenašla-li by se snad nějaká jiná, pro něj podobně přiměřená posice.

Možná se Vám může zdát poněkud podivným, proč já, vesnický učitel a jeho pouhý soused, se o něco takového starám. S Jaroslavem Haškem mne skutečně nepojí nic bližšího nežli naše krátké sousedství zde na Lipnici. Žádný příbuzenský vztah, ba ani žádné přátelství mezi námi není. Musím tedy přiznat, že jediným důvodem, jenž mne přiměl k sepsání tohoto opovážlivého dopisu, je má vlastní sklíčenost. Domnívám se totiž, že člověk Haškova rozhledu a nadání měl by dostat příležitost k jejich náležitému rozvoji pro dobro našeho státu. Naše mladá republika by, jak jsem přesvědčen, neměla nerozvážně opovrhnout žádným talentem, tedy ani tím Haškovým.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Medvědí tanec.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.