Michal Viewegh

můj život po životě

druhé město

© Michal Viewegh, 2013

Illustrations © Martin Groch, 2013

© Druhé město – Martin Reiner, 2013

ISBN 978-80-7227-340-9

Toto je dvacátá šestá kniha Michala Viewegha…

a sám fakt, že ještě (nebo už zase) píše, je tu tentokrát klíčovou událostí a ústředním motivem.

Od akutní operace prasklé aorty 8. prosince 2012

jsem vídal Michala pravidelně; poprvé tři dny poté,

co začal znovu mluvit a lépe vnímat svět, potom až do začátku léta každých deset čtrnáct dní. Měl

jsem tak možnost na vlastní oči sledovat, jak těžce

a pomalu se vzpamatovává z katastrofy, která ho potkala.

„Když mě kardiologové volali, že Michala už půl hodiny oživují a neví co dál, protože srdce nenaskočilo,“ vzpomíná MUDr. Skalský, „rozhodl jsem, aby mi ho navezli na sál, že zkusíme skoro nemožné. Vzhledem k dlouhodobě snížené dodávce

krve a kyslíku do mozku byla budoucí prognóza nejistá, a kdybych se rozhodl neoperovat, nebylo by to proti medicínským postupům…“

Bylo obrovské štěstí, že Michal přežil.

Míra jeho celkové dezorientace, způsobené především kolapsem krátkodobé paměti, byla ovšem v prvních týdnech a měsících taková, že i lidé z Michalova nejbližšího okolí se obávali nevratného poškození jeho intelektuálních schopností… tedy přesně toho, co jemně naznačuje doktor Skalský. Ještě v březnu, kdy už ležel v rehabilitačním centru na Malvazinkách, se mě zeptal na stejnou věc šestkrát za čtyřicet minut (doslova!) a po návratu na Sázavu nedokázal najít ve vlastním bytě cukřenku ani zapnout počítač.

Přesto začíná o měsíc později znovu psát!

Předestřený kontext, v němž se tato kniha rodila, nemá být v žádném ohledu omluvou — a ani jí nechce být.

Naštěstí se rychle ukazuje, že ačkoli v mnoha praktických záležitostech Michal „šlape vodu“, v psaní poměrně rychle nachází pevnější půdu pod nohama.

Toto je Michalova dvacátá šestá kniha… a není to kniha napsaná spisovatelem ve vrcholné formě.

Místy se text zdá být poněkud cyklický a monotónní; není vyloučeno, že i trpělivý čtenář zažije pocit zmaru, který zná autor z posledních dlouhých měsíců tak zblízka a osobně.

Přesto si troufám všem doporučit, aby tenhle zápas podstoupili, stejně jako ho podstupuje Michal Viewegh.

Ve svém důsledku je Můj život po životě kniha očistná…

Martin Reiner, nakladatel

Má chabá paměť mi kupodivu nabízí dva celkem přesné „jihoamerické“ obrazy. První: já a další tři padesátníci, lékař, bankéř a šéf reklamní firmy (všichni jsme spolužáci z benešovského gymnázia, kteří si vyrazili na exotickou pánskou jízdu), stoupáme nad budovami malé zemědělské farmy na nejbližší travnatý vrchol, abychom se porozhlédli po okolí a dostali hlad před smluveným obědem. Přímo nad námi krouží malá skupinka dravců — kdosi tvrdí, že jsou to supi, ale já si nejsem jistý; přítomnost těch velkých ptáků mě nicméně znervózňuje, i když doufám, že zaútočit na čtyři dospělé muže by si netroufli. Přinejmenším jsem o takovém útoku nikdy v životě neslyšel — stejně jako o prasklé aortě.

S ledovcem, který jsme viděli den předtím, je to podobné: z jeho vysoké stěny každou chvíli odpadávají do moře obrovské bloky ledu a s praskotem a hukotem se řítí do vln. Stejně jako ostatní turisté si ten výjev nevzrušeně fotografuji a dětinsky se těším z rachotu — slepý a hluchý vůči tak zjevné metafoře zániku… Dokonce ani název vodopádu Ďáblova tlama mě nepřiměje, abych pokorně poklekl a žádal osud, aby pro mne vyšetřil ještě pár let.

Stalo se to týden po návratu z pánské jízdy.

Žena je v Praze na koncertě v Rudolfinu, já v Sázavě hlídám děti. Večer pocítím svíravou bolest na prsou, náhlou slabost, srdce mi prudce buší. Bojím se, že omdlím. Mám podezření na infarkt. Zavolám sousedovi, jestli by nám nepohlídal děti, a zavolám si sanitku. Vyjdu nahoru do pokoje, vezmu si občanský průkaz a nějaké peníze. Ještě netuším, že život, jak jsem ho znal (a miloval), právě skončil. Slyším příjezd záchranky. Zamykám prázdný dům a jdu sanitce naproti. Někdo mne pokládá na lehátko uvnitř vozu, měří mi tlak, dostávám jakousi injekci. Sanitka vyjíždí a já ztrácím vědomí.

Pan Michal Viewegh byl do IKEMu přivezen záchrannou službou v neděli 9. 12. v časných ranních hodinách. Pacient si zavolal rychlou záchrannou službu, která jej přivezla na urgentní příjem. Službu konající kardiologové vyloučili akutní infarkt myokardu a správně určili diagnózu akutní disekce vzestupné aorty. Pacient byl v kritickém stavu a za probíhající resuscitace transportován na operační sál, kde byla provedena náročná několikahodinová operace. Poškozená část aorty byla nahrazena protézou a spravena byla funkce aortální chlopně.

Disekce hrudní aorty je velmi závažné onemocnění. Bez urgentní operace je téměř ve sto procentech případů smrtelné.

Tak proč necítím vděk? říkám si. Proč neděkuji Bohu, že zrovna já jsem přežil? Poněkolikáté si čtu oficiální zprávu z IKEMu a pátrám v paměti — respektive v tom torzu, které z ní zbylo.

Zachránil jsem si život. Přežil jsem.

Dodnes ovšem pouze přežívám.

Od operace uplynuly necelé čtyři měsíce. Když čtu, písmena se mi rozpíjejí před očima zcela bez ohledu na velikost, kterou v počítači s obtížemi nastavím. Tak piš o tom, jak to nejde, říkám si. Kde je psáno, že to musí jít? Kde je ostatně psáno, že má člověk právo na doživotní štěstí? Je ti padesát jedna, proboha. Prostě jsi vyčerpal svůj příděl. Tak se s tím smiř a nefňukej.

Před půl rokem jsem popíjel vína v Argentině, ale teď jsem poloslepý jako krtek, víno nesmím, nic si nepamatuju a všechno mě děsí. Málokterou myšlenku udržím dýl než deset minut, nikam netrefím. Změnil jsem se ve svou vlastní babičku. Antidepresiva zabírají jen tak, abych neskočil z Nuselského mostu. Otupují, toť vše. Bolestné stavy neslučitelné se životem se změnily v otravnou, ospalou bezmoc. Ve špatně formulované chabé nářky, které můj psychiatr odmítá přijmout. Dokonce i můj bratr, který se živí prodejem profesionálních kuchyní, ví, jak na to. Nepoddávej se tomu tolik, brácho. Bojuj. Bude líp.

Deprese odsaje digestoř?

Jindy jsou myšlenky na sebevraždu dočasně zkorumpovány jarní rodinnou procházkou. Nebo čerstvou koblihou. Nebo bolestnou myšlenkou na dcerky: přece bych jim to neudělal! Takže se — už kvůli dětem — musím obětovat a žít.

Z IKEMu jsem po pár týdnech deportován na Malvazinky: dostanu malý, ale celkem útulně působící nemocniční pokoj s polohovací postelí. Občas chodbou projede paní s občerstvením a novinami. Blíží se prezidentské volby, rád bych si noviny koupil a přečetl, ale písmena jsou pro můj chabý zrak příliš malá. Snídaně, obědy i večeře dostávám na tácu, jaký si pamatuju ze školní jídelny. Okno je přímo nad tenisovým kurtem, občas slyším odpalování míčku. Jsem pořád opálený z cesty po Jižní Americe, ale také nezdravě pohublý po operaci a týdnech, které následovaly.

Často navštěvuji bufet dole u bazénu; je to taková iluze normálnosti, která končí hned poté, co dopiju kávu. Cestou zpátky na pokoj potkávám pána s protézou a paní na invalidním vozíku. Takže vidím, že mnozí jsou na tom hůř než já; můj hluboký smutek to ale neumenšuje. Někdy jdu šlapat na rotoped s výhledem na Prahu — kavárny a restaurace, do kterých jsem chodil, jsou kdesi dole pode mnou. I tenhle pohled mě skličuje. Vláčím se po terapiích. Logopedie, ergoterapie. Ve volném čase většinou spím nebo jen tak ležím a civím do stropu. Čtení mě stojí obrovské úsilí a jen výjimečně se prokoušu k něčemu, co stojí za to:

Nezbyla v něm ani špetka bojovnosti, pudu sebezáchovy, amour de soi, prostě takové té substance, co drží člověka pohromadě a říká mu, jak žít tady a teď. Howard Jacobson, Finklerovská otázka

Ve svých jednapadesáti jsem se znovu stal dítětem, kterému rodinní příslušníci do omrzení vysvětlují, jak má žít — jenže veškeré podobné návody si můj unavený mozek odmítá zapamatovat.

„Ano, prášky už sis vzal, lásko,“ ujišťuje mne právě žena.

Rozčíleně nesouhlasím. Na žádné polykání prášků si nepamatuji!

„To je možné,“ říká manželka velmi smířlivě, „ale opravdu sis je vzal.“

Zkoumám jazykem vlhké patro úst a snažím se objevit pachuť léků. Nic necítím.

„Kdy?“

„Před chvílí.“

Nedůvěřivě svou ženu pozoruji. Co když mi prášky nedává záměrně, abychom to utrpení měli rychleji za sebou? Co když se proti mně spikla s milencem?

„Na to si nevzpomínám, lásko. Fakt jsem si je vzal?“

Žena odkudsi z tajemných hlubin vydoluje zbytky trpělivosti.

„Teď před večeří, miláčku. Není to ani dvacet minut…“

„Před večeří?“ říkám pochybovačně.

V jejím povzdechu je zoufalství srovnatelné s mým.

„Vzpomeň si. Co jsi měl k jídlu?“

„Nepamatuju se!“

Co to dělám? uvědomí si náhle příčetnější část mého mozku. Podezírám svou vlastní ženu, že se mne pokouší zabít? Samozřejmě že ji těmi věčnými otázkami deptám, ale nedokážu si pomoct. Zahrnuje manželský slib i závazek do zešílení odpovídat na tytéž manželovy paranoidní otázky? Kdyby tím plastovým dávkovačem léků teď vztekle mrskla o zem, vůbec bych se jí nedivil.

„Co jsi večeřel?“ vyzkouší mě znovu žena.

Jsem ostudně zaskočen. Nevím. Nevzpomínám si. Jedl jsem před dvaceti minutami — a nevím.

„Ale no tak, vzpomeň si!“ vybízí mě žena.

„Nevzpomínám si!“

Každodenní truchlohra mého současného života. Opravdu netuším, co jsem měl před pouhými dvaceti minutami před sebou na talíři a co jsem si strkal do úst… Co jsem žvýkal a polykal… Pokouším se z paměti vydolovat aspoň jediné sousto, chci nosem nasát aspoň jedinou molekulu vůně, jazykem hledám na patře nějakou chuť — ale jako už tolikrát jsem neúspěšný.

„Nevím!“ křiknu vztekle, jako by to byla její vina. „Nevím, doprdele!“

Udeřím pravou pěstí do stolu a potom se několikrát uhodím do čela a do spánku.

„Tak se nerozčiluj,“ říká mi žena mírně. „Zlepší se to, uvidíš.“

Musím být trpělivý. Musím čekat.

„Bramborák,“ prozradí mi konečně manželka.

Bramborák, kurva! pomyslím si podrážděně. Můj mozek je bramborák!

Moji příbuzní jako by byli obětavější, než si je pamatuji. Četnost jejich návštěv na Malvazinkách udivovala i starší zdravotní sestru z romské rodiny. A udivovala možná i je samotné. Jsou lepší, než si kdy mysleli. Nebylo dne, aby v lehkém křesle z IKEA, na židli vedle plné lednice nebo přímo na mé polohovací posteli neseděla má matka, manželka nebo některý z mých dvou bratrů — případně všichni najednou. Jsem za ty návštěvy vděčný, i když si uvědomuju, že mne normálnímu životu spíše vzdalují: když jsem sám, nikdo mi svou přítomností nepřipomíná, co všechno se za zdmi nemocnice denně odehrává — beze mě.

Jsem zaměnitelný, říkám si. Nahraditelný, jakkoli mi všichni tvrdí opak. Kdybych onu osudnou noc zemřel, moje žena by se po roce povinného držení smutku nejspíš provdala znovu, přemítám sklesle. Život, jak se říká, musí jít dál.

Stěhuji se z Malvazinek do stacionáře na Albertově, kam budu jen denně docházet, ale přesto mě ihned napadne, že klasická nemocnice by byla lepší. Kdybych byl i nadále celé dny a noci hospitalizován v nemocničním pokoji, více by to odpovídalo mému psychickému rozpoložení — a koneckonců i mému zdravotnímu stavu. Rozhodně nejsem vyléčený — nemocniční pyžamo by mou chabou paměť, nepozornost, jakož i přetrvávající úzkosti a deprese rozhodně ilustrovalo pravdivěji než „civilní“ džíny a svetřík Hugo Boss. Nemocniční prostředí mým zdravotním obtížím poskytovalo příslušnou „kredibilitu“ — na ztrátu paměti si věrohodněji postěžujete na vizitě než v kavárně… Všichni jako by navíc očekávali, že v domácím prostředí se můj stav zlepší jaksi automaticky, jenže problémy s pamětí a pozorností ve skutečnosti přetrvávají. Totéž platí pro úzkosti a deprese. Prostředí domova mne nevyléčilo — pouze mě zbavilo výsostných práv pacienta. Už nemohu celé dny ležet, už nemohu spát, když chci. Nejhorší okamžiky (lze-li dělat hitparádu fyzických a duševních strastí) nastávají, když na svou neutěšenou situaci krátce jakoby zapomenu a svět se dočasně stane tím skvělým, příjemným místem, kterým pro mě vždy býval. Vždycky totiž nevyhnutelně „procitnu“ a dojde mi, v jakém průšvihu se nacházím… Občas v takových chvílích pláču: nad sebou samým, nad svým osudem, nad svými dětmi, nad manželkou, nad životem…

Je mi jednapadesát. Narozeniny slavím u sousedů v Sázavě. Přes protesty své ženy si dvakrát nechám nalít víno. Kdyby v téže sklenici byl jed a já o tom věděl, vypil bych ho? Ano, dnes bohužel ano. Hořká pravda: pokud by to šlo udělat bezbolestně a nepozorovaně, to jest pokud bych mohl rychle zemřít, aniž by v tom kdokoli spatřoval úmysl, nejspíš bych s tímhle řešením — ve slabé chvíli — souhlasil. Život v téhle podobě jsem připraven odmítnout. Chce se mi spát. Chci usnout navždy. Oči se mi klíží. Potají zívám, ale všimnou si toho.

„To ty prášky,“ říkám omluvně.

Kromě toho je mi zima. Neustále je mi zima — venku i doma. Začíná jaro, ale já se věčně třesu jako ratlík. Jenže zatopit v peci se mi dnes ráno nepodařilo. Použil jsem podpalovač, odlámal z polen drobné třísky a foukal do plamenů, až se mi točila hlava, ale žádný z obvyklých triků nezabral. Oheň skomíral, až nakonec zhasl nadobro. Nemám sílu ohořelá polena z pece vyndat. To ohořelé vyhaslé poleno jsem já…

Soused Tomáš mě vezme do plaveckého bazénu v okresním městě. Plavání je to poslední, do čeho by se mi chtělo — ale nedokážu se té prokazatelně dobré vůli vzepřít, takže jedu. V šatně se odevzdaně svléknu; sprchuji se, jako kdybych šel na popravu. Když přicházím k bazénu, někteří lidé bezostyšně pozorují mou dlouhou jizvu na prsou. Voda je studená, ale po chvíli si na chlad zvyknu, dokonce je to nakonec docela příjemné — mohu-li tak silné slovo vůbec použít. Pozoruji ostatní lidi, jejich bezstarostnost a veselí — dívám se na ně jako na dveře klubu, do něhož mám zakázaný přístup.

Sázavský dům. Přichází fyzioterapeutka; je mladší, než bych si přál. Předvede mi tři cviky na uvolnění vazů a svalstva dolních končetin. S vynaložením všech sil to zvládnu, přestože jsou pro mne ty pohyby dost bolestivé. A to je celé? myslím si. Tohle mě má vrátit k původnímu životu? A co vnitřnosti, co oči a co mozek? říkám si. V příští chvíli se fyzioterapeutka i já lekneme: cosi hlučně narazilo do okna. Ona polekaně vstane, já zůstávám sedět na molitanu — tuším, co tam spatří. Ano, venku na dřevěné terase před oknem leží kos. Ještě hýbe žlutým zobáčkem, ale není pochyb, že prudký náraz do skla nepřežije; už tu pár podobných ptačích nehod bylo, všechny smrtelné. Na skle je stopa po jakési tekutině — nejspíš je to krev. Terapeutka rychle otvírá dveře, vstupuje na terasu, shýbne se a bere ptáka do dlaní. Ptačí hlavička zlověstně visí z krku dolů. Na skle zůstala vlhká čmouha a kus světlého pírka. Kos už je nade vši pochybnost mrtvý, ale fyzioterapeutka tomu zjevně odmítá uvěřit. Budu svědkem resuscitace? říkám si skoro škodolibě.

„Měl byste sem nalepit siluety dravců!“ říká mi vyčítavě to děvče. „Jako jsou na skleněných plochách kolem dálnice!“

Pokrčím rameny.

„Normálně zatahuju žaluzie,“ namítnu. „Dneska jsem na to zapomněl.“

Neumím se postarat ani sám o sebe — a mám se starat o ptáky… Ona by ale určitě řekla: Když chceš zachránit sebe, snaž se zachránit druhé. Po dvou měsících terapií už bych podobné rady mohl rozdávat sám. Skoro tomu mrtvému kosovi závidím. Ten už na žádné terapie nemusí.

Pak odnesu ptačí mrtvolku do popelnice. Konečně můžu udělat něco užitečného, pomyslím si ironicky. Smysluplného. Ale nedokážu se tomu ani zasmát. Terapeutka mě nabádá, abych si vytvořil pevný denní program a snažil se ho dodržovat: Snídaně, potom procházka, popřípadě střídavý běh nebo plavání. Po obědě četba nebo poslech audioknihy. A tak dále. Zkrátka pevný řád. Jenže já v sobě často nenajdu sílu ani na to, abych vstal z postele a oblékl si místo pyžama tepláky. Nebo abych zvedl kamarádovi telefon… Každopádně začínám mít všech terapeutů plné zuby.

Dostanu nápad na knihu, vůbec první od té srdeční příhody: ERGOTERAPIE VRAHA. Nájemný vrah v mé situaci, to jest po resekci aorty, trpí poruchami paměti, takže zapomněl na většinu zločinů, které už spáchal — hlavně na jejich „techniku“. Často také na veřejných místech zapomíná pistoli, netrefí na určené místo a podobně. Přesto se pokouší vrátit ke své práci, neboť nemá peníze… Dochází, stejně jako já, do stacionáře na Albertov, kde doslovně vyžaduje zejména cvičení na zapamatování obličejů… Považuji to za skvělý nápad, který dává mému tématu potřebný vtip a nadhled — ale vzápětí si vzpomenu, že už existuje velmi podobný film, v němž Robert De Niro coby mafián dochází k psychiatrovi… Starší vzpomínky jako by se do mé hlavy pomalu a trochu neochotně vracely.

Jdu poprvé sám na nákup. Cestu znám, ale úzkostlivě si hlídám peněženku a klíče, jako kdyby mě každou chvíli měli přepadnout. Kontroluji též seznam potravin, které mám koupit — obsahuje jen čtyři položky, které si nejsem schopen zapamatovat. Honzíkova cesta. Ani malý Honzík nebyl při první jízdě vlakem tak nervózní. Obchod kupodivu stojí tam, kde stál vždycky. To jsou věci! Hledám v levé kapse desetikorunu na pojízdný vozík — není tam, což mě okamžitě zneklidní. Je v pravé kapse. Chvějící se rukou vytahuji minci. Upustím ji, kutálí se po asfaltu pryč. Jinou minci nemám. Rozběhnu se za ní, rukama stále pevně svírám peněženku a mobil; nákupní tašku mám zavěšenou na předloktí. Teď už mince leží mezi vozíky. Abych ji mohl vytáhnout, budu si zřejmě muset kleknout na obě kolena — což vzápětí skutečně učiním. Příchozí mě pozorují.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Můj život po životě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.