DŮLEŽITÉ UPOZORNĚNÍ

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, dekompilovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Děkujeme že elektronické knihy nelegálně nešíříte. Podporujete tak vznik dalších elektronických titulů. Kopírování zabíjí elektronické knihy!

www.egmont.cz

Copyright © John Flanagan 2014

First published by Random House Australia Pty Ltd in 2014

Illustration copyright © Jan Patrik Krásný 2014

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o., v Praze roku MMXIV jako svou 4389. publikaci

Z anglického originálu Brotherband. Slaves of Socorro přeložil Milan Pohl

Vysvětlení námořních výrazů přeložila Zdena Tenklová

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technický redaktor Matěj Kareš

Příprava e-verze – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

TS 14. První vydání, elektronické první

ISBN tištěné verze 978-80-252-3187-6

ISBN elektronické verze 978-80-252-3272-9

Věnováno opět Leonii.

VYSVĚTLENÍ NÁMOŘNÍCH VÝRAZŮ

Protože tato kniha pojednává také o plachetních lodích, napadlo mě, že by bylo užitečné vysvětlit některé námořní výrazy, které se v příběhu vyskytnou.

Nebojte se, nepoužíval jsem moře technických podrobností (abych se držel příslušného prostředí), a jsem si jistý, že pochopíte, o co jde, i když toho třeba o lodích mnoho nevíte. Určité množství námořních výrazů je však nutné, aby příběh působil realisticky.

Takže se do toho pustíme a začít můžeme kdekoli.

Příď, přední část lodi.

Záď, zadní část lodi.

Levobok a pravobok, levá a pravá strana lodi, když stojíte čelem k přídi.

Pravobok byl také nazýván „kormidelní palubou“ (nebo kormidelní stranou). Kormidelní veslo bylo vždy umístěné na pravé straně lodi.

Proto také loď, když vplula do přístavu, zakotvila vždy levým bokem k přístavní hrázi, aby nedošlo k poškození kormidelního vesla. Vstup na loď pro pasažéry i posádku byl také vždy na levoboku.

Podélné oplachtění, uspořádání plachet, kdy jsou plachty umístěné podél lodního trupu.

Trup, tělo lodi.

Kýl, páteř lodi.

Obšívka, silná prkna připevněná na žebra a kýl – spolu s nimi tvoří trup lodi.

Kormidelní veslo, veslo používané k řízení směru lodi, umístěné na zádi na pravém boku lodi.

Kormidelní páka, rukojeť kormidelního vesla.

Ráhno, dřevěná tyč, která je vytažená na stěžeň a nese plachtu.

Stěžeň, sloup, na který se upevňují plachty.

Štítnice, prodloužení boku lodi nad otevřenou horní palubou. Slouží jako ohrazení paluby. Ve štítnici jsou otvory pro uvazovací průvlaky.

Okrajník, horní okraj štítnice.

Ovíjecí kolíky, dřevěné kolíky používané k upevnění lana.

Vidlice, čep potřebný k uchycení vesla.

Vějička, úzký dlouhý praporek, který ukazuje směr větru.

Na boční vítr, technika plavby, když vítr vane od zádi. Vítr může vát přímo z boku, nebo šikmo zezadu či zepředu a pak se mu říká zadoboční nebo předoboční vítr.

Na zadní vítr, technika plavby, když vítr vane od zádi.

Na přední vítr neboli křižování, technika plavby proti větru. Jestliže vane vítr od severu a vy chcete plout na severovýchod, provedete jeden obrat tak, abyste mířili přídí na severovýchod, a můžete pokračovat v plavbě na předoboční vítr tak dlouho, jak budete potřebovat.

Když ale vane vítr od severu a vy chcete plout na sever, budete to muset dělat pomocí řady krátkých obratů, plout klikatě sem a tam a zvolna postupovat k severu na předoboční vítr střídavě zprava a zleva. Křižování se jinak říká také plavba na větru nebo stoupání proti větru. Čím ostřeji může loď plout proti větru, tím je její stoupavost větší.

Ostření, změna směru plavby proti větru.

Odpadání, změna směru plavby od větru.

Obracení přes záď, způsob otočení lodi. Když loď křižuje, obrací se proti větru, aby změnila směr. Když se obrací přes záď, obrací se po větru a pluje mnohem širším obloukem, s větrem opřeným do plachty, což loď při manévru pohání. Pro vlčí lodě to byl bezpečnější způsob změny směru.

Podkasání plachty, svinutí části plachty a upevnění k ráhnu, aby se zmenšila její plocha. Provádí se za silného větru kvůli ochraně plachty a stěžně.

Seřízení plachty, upravení plachty do co nejvýhodnějšího úhlu.

Zdvihací lano, lano používané k vytažení ráhna na stěžeň.

Stěh, silné lano, které zajišťuje stěžeň. Zadní stěh a přední stěh jsou silná lana táhnoucí se od vrcholu stěžně k zádi a přídi (asi je jasné, které je které).

Stěžňová a plachetní lana, stěžňová lana jsou silná lana, která vedou z vrcholu stěžně k boku lodi a zajišťují stěžeň. Plachetní lana se používají k ovládání čili seřizování plachty – k jejímu vytahování a stáčení podle síly a směru větru. V případě nebezpečí může zaznít rozkaz „spustit plachetní lana“. Plachetní lana se uvolní, plachta klesne a loď zastaví.

Snos, zanášení lodi větrem nebo proudem, takže se vychyluje ze svého směru.

Takeláž, veškeré lodní stěžně, ráhna, plachty a lanoví se zařízením a výstrojí k jejich ovládání.

Vaznice, oblouk vypínající se šikmo vzhůru nad boky lodi vpředu a vzadu (přední a zadní vaz).

Navigace, vedení lodi po stanovené trase a určování její polohy.

Takže teď víte všechno, co potřebujete znát z námořních výrazů, a vítejte na palubě světa Bratrstva!

ČÁST PRVNÍ

HALLASHOLM

Kapitola první

„Myslím, že bychom měli posunout stěžeň o tři stopy k zádi,“ řekl Hal.

Díval se dolů do vybrakovaného trupu vlčí lodi a škrábal se na bradě. Vnitřnosti Vlčího ohonu teď mohl vidět každý, kdo šel kolem. Vesla, stěžeň, ráhna, plachty, stěžňová lana, zdvihací lana, stěhy, veslařské lavice, palubní prkna a kameny sloužící jako zátěž, to všechno bylo odstraněno a zůstal jen holý trup. Loď ležela na kýlu vysoko na suché trávě vedle Andersovy loděnice. Podpíraly ji dřevěné trámy, které ji zároveň udržovaly ve vodorovné poloze.

Po obou stranách obnaženého trupu vedl ve výši okrajníku dřevěný můstek. Hal klečel na můstku u pravoboku společně s Andersem, stavitelem lodí, a Bjarnim Křivoprstým, skirlem a majitelem Vlčího ohonu. Hal a Anders měli na tvářích zamyšlené, zadumané výrazy. Ten Bjarniho byl úzkostnější. Žádný kapitán nemá rád, když je jeho loď vykuchaná jako ryba. Bjarni si začínal říkat, jestli to opravdu byl tak skvělý nápad. Ale ještě není pozdě, myslel si. Pořád mohl Andersovi zaplatit za jeho dosavadní práci a požádat ho, aby Vlčí ohon vrátil do původního stavu.

Potom pomyslel na vyšší rychlost a obratnost, kterou jeho loď získá díky novému uspořádání plachet. Pokrčil rameny a ustaraně se podíval na Hala. Mladý skirl byl tak… mladý, napadlo ho. A Bjarni se rozhodl svěřit svou milovanou loď do Halových rukou a nechat ho provést zásadní přestavbu. Jistě, Anders byl jako stavitel lodí velice zkušený. Přece by měl vědět, co dělá. A Bjarni už byl svědkem toho, jak účinné bylo Halovo předozadní rozmístění plachet na Halově vlastní lodi, Volavce.

Bjarni zavřel oči, zhluboka se nadechl a spolkl příkaz, který už se mu dral na rty. Ti dva vědí, co je nejlepší, pomyslel si.

„Stěžeň patří tam, kde je podpěra pro stěžeň,“ prohlásil pochybovačně Anders. „A tu přece neposuneš, nebo snad jo?“

Podpěra pro stěžeň byl čtvercový kus dřeva, široký a dlouhý asi tři stopy. Stála svisle v pravém úhlu k trupu a pevně držela stěžeň na místě. Jednalo se o nedílnou, nepohyblivou část trupu. Když původní stavitelé vyrobili ze stromu kýl Vlčího ohonu, osekali všechny větve kromě jediné. Nechali ji na místě, podstatně ji zkrátili a upravili, až z ní zbyla tři stopy dlouhá část trčící v pravém úhlu vzhůru a podpírající stěžeň. Její síla vycházela z toho, že nebyla na své místo připevněna, ale vyrostla tam.

Hal pokrčil rameny. „To nebude problém.“ Slezl do lodního trupu, uprostřed si klekl a ukázal na podpěru pro stěžeň. „Necháme ji na místě, aby loď nepřišla o její sílu. Vyrobíme nový, tři stopy dlouhý kus a připevníme ho za ni.“

Anders se hryzal do rtu. „Ano. Myslím, že to by šlo.“

„Ale proč posouvat stěžeň víc na záď?“ zajímal se Bjarni.

„Nová předozadní ráhna budou dosahovat až k přídi,“ vysvětloval Hal, „a to znamená, že s rozvinutými plachtami bude příď zatížená víc než dřív. Ale tímhle můžeme tu zátěž zmírnit.“ Naznačil rukou úhel za podpěrou pro stěžeň. „Dokonce bychom mohli novou podpěru trochu sklonit směrem k zádi. Pak bychom mohli naklonit i stěžeň, který by díky tomu držel ještě líp.“

„Hmmm,“ zamyslel se Anders.

Na Bjarniho tvář se vrátil ustaraný pohled. Technickým podrobnostem, které Hal sypal z rukávu, ani za mák nerozuměl. Zato však rozuměl Andersovu „hmmm“. „Hmmm“ znamenalo, že Anders o tom nebyl přesvědčen.

„Nebudeme ho sklánět,“ řekl honem Bjarni. „Chci, aby můj stěžeň stál rovně. Stěžně mají stát rovně. Od toho stěžně jsou. Aby stály… rovně. Odjakživa.“

Koneckonců, pomyslel si, skloněný stěžeň by vypadal až moc cizokrajně.

Hal se na něj zazubil. V posledních několika měsících dohlížel na přestavbu čtyř vlčích lodí a pomáhal je vybavit novým oplachtěním po vzoru Volavky. Na konzervativní názory starších skirlů už byl zvyklý. „Jak si přejete,“ odpověděl dobromyslně. Vstal a vyšplhal po svažité vnitřní straně trupu k můstku. Anders mu podal ruku a pomohl mu nahoru.

„Už jste si rozmyslel, jestli budete chtít kýlovou ploutev?“ zeptal se Hal. Jakou odpověď dostane, věděl ještě dřív, než Bjarni zavrtěl hlavou.

„Nechci, abyste mi do dna lodi řezali díry,“ prohlásil. „Ještě by se potopila.“

Hal se na něj povzbudivě usmál. „S Volavkou jsem udělal to samé,“ poznamenal. „A zatím se nepotopila.“

Bjarni nepřestával vrtět hlavou. „To je možné,“ připustil, „ale nevím, co dobrého by mohlo vzejít z díry ve dně lodi. Je to proti přírodě.“ Všiml si Halova shovívavého úsměvu a svraštil čelo. Nelíbilo se mu, že ho poučuje kluk, i když měl tušení, že ten kluk by mohl mít pravdu.

„Je mi putna, co jsi udělal se svou lodí,“ oznámil mu. „Možná jsi měl prostě štěstí, že se nepotopila…“ Odmlčel se a pak významně dodal: „Zatím.“

Hal pokrčil rameny. Ani nečekal, že Bjarni na kýlovou ploutev kývne. Ani jeden ze skirlů vlčích lodí ji zatím nechtěl.

„Jak je libo,“ řekl a obrátil se k Andersovi. „Mohl byste se pustit se svými lidmi do prodloužení podpěry pro stěžeň? Jestli chcete, můžu vám poslat nákres.“

Anders pomalu přikývl. Většinu věcí dělal pomalu. Byl to rozvážný muž, který nedělal závěry, aniž by se nad nimi nejprve zamyslel. Mimo jiné i proto byl vynikajícím stavitelem lodí.

„Nákres není potřeba,“ odpověděl. „Udělám si vlastní.“

Hal pokrčil rameny. Anders měl samozřejmě pravdu. Promyslet a vytvořit nákres bude pro zkušeného loďaře jednoduché. Vlastně mu ho nabídl jen ze slušnosti.

„Tak dobrá…,“ začal. Pak ho ale přerušil hřmotný hlas.

„Ahoj na lodi!“ Všichni se otočili a uviděli, že po cestě z města k nim kráčí Erak, skandijský oberjarl. Andersova loděnice stála za Hallasholmem, aby počestné měšťany nerušilo neustálé dunění kladiv a řezání pil – a klení pomocníků, kteří se kvůli vlastní neopatrnosti občas bouchli do prstu.

„Co tady dělá?“ zeptal se Bjarni jako by nic.

Anders zasupěl a hřbetem ruky si otřel nos.

„Provádí svůj ranní rituál,“ odpověděl. Všiml si Bjarniho nechápavého pohledu, a tak ještě dodal: „Je na procházce. Chodí sem skoro každý den. Tvrdí, že díky cvičení si udržuje štíhlou postavu.“ Při posledních slovech se koutků jeho úst dotkl slabý náznak úsměvu.

Hal povytáhl obočí. „Jak by si mohl udržet něco, co nikdy neměl?“

Erak byl chlap jako hora. Slovo „štíhlý“ nepatřilo k těm, která by většině lidí při jeho popisování přišla na mysl. Oberjarl odbočil z cesty na trávu a kráčel teď směrem k nim. Po boku měl Svengala, svého věrného společníka a bývalého prvního důstojníka.

„A co to má v ruce?“ zeptal se Bjarni. Erak v pravačce držel dlouhou naleštěnou dřevěnou hůl a za chůze se o ni opíral. Hůl mohla měřit asi pět stop, dole měla stříbrnou špičku a nahoře ozdobnou stříbřitou kouli. Při každém třetím nebo čtvrtém kroku ji roztočil svými silnými prsty, až se od stříbrného kování odrazily sluneční paprsky.

„To je jeho nová vycházková hůl,“ vysvětloval Anders. „Dostal ji darem od poselstva z Galiky, které tu bylo před dvěma týdny.“

„Ale k čemu je ta hůl dobrá?“ ptal se Hal. Podle jeho názoru by všechno mělo mít praktické využití.

Anders pokrčil rameny. „Tvrdí, že díky ní vypadá kulturně,“ odpověděl.

Halovi vyskočilo obočí do poloviny čela. Slovo „kulturní“ – podobně jako „štíhlý“ – by ho při přemýšlení o oberjarlovi asi nenapadlo.

Erak a Svengal se zastavili u paty žebříku vedoucího na můstek.

„Můžeme vylézt nahoru?“ houkl Erak.

Anders pokynul pravicí. „Poslužte si,“ odpověděl.

Cítili, jak se plaňky v můstku jemně rozechvěly, když oba muži začali šplhat nahoru k nim. Erak byl mohutný a Svengal měl obvyklou postavu námořníka ze skandijské vlčí lodi – nebyl sice tak mohutný jako Erak, ale i tak byl dost vysoký a rozložitý.

Možná, pomyslel si Hal, bylo od Eraka prozíravé, že požádal o svolení, než začal šplhat po žebříku.

Oba muži k nim přišli po můstku a s odborným zájmem se zahleděli na obnažený lodní trup pod sebou.

„Necháváš si udělat Halovo čímanské nové oplachtění, co, Bjarni?“ zahřměl Erak. „Staré způsoby už pro tebe nejsou dost dobré?“

„Před touhle lodí jsme dělali čtyři jiné,“ ozval se Anders. „Zatím nebyla ani jedna stížnost.“

Erak si stavitele chvíli prohlížel a pak přesunul pohled na mladíka stojícího vedle něj. Potají byl na Hala pyšný – na jeho vynalézavost i jedinečné myšlení. Při pronásledování piráta Zavaka přes polovinu známého světa navíc Hal prokázal i vůdčí schopnosti a odhodlání. Erak tyto vlastnosti obdivoval, sám byl ale příliš zakořeněný ve svých zvyklostech a bylo mu proti srsti přizpůsobovat se změnám, které přinášel Hal. V hloubi duše věděl, že oplachtění, které ten mladík navrhl, bylo lepší než stará čtvercová plachta tradičních vlčích lodí. Několikrát se o tom přesvědčil na vlastní oči. Svou loď Vlčí vítr však miloval takovou, jaká byla. Nedokázal se přimět k tomu, aby na ní něco měnil.

„Čas na změnu, šéfe,“ řekl Bjarni, jako by mu četl myšlenky.

Erak usoudil, že je čas změnit téma. „Pěkně jí vyvrhli vnitřnosti, co?“ prohodil vesele.

Bjarni se chvíli tvářil, jako by chtěl něco namítat, ale pak ustoupil. Opravdu jí vyvrhli vnitřnosti. Je to zvláštní, pomyslel si, že řemeslníci to, co mají vylepšit – ať už je to loď, dům, nebo třeba povoz – ze všeho nejdřív v podstatě zničí.

Erak kráčel po můstku a jeho hůl na plaňkách hlasitě klapala.

„Vidím jedno nebo dvě prkna, která by stálo za to vyměnit,“ poznamenal a pozorně se zadíval na opotřebovaná prkna, která už se začínala trochu rozesychat.

„Víme o nich,“ odpověděl Anders. Přesto na něj udělalo dojem, že si jich Erak všiml i při zběžném pohledu.

Klap, klap, klap, cvakala Erakova hůl, zatímco její majitel pokračoval v chůzi po můstku. Hal zalétl pohledem ke Svengalovi a mrkl.

„Řekl jste si, že je načase pořídit si vycházkovou hůl, viďte, oberjarle?“ zeptal se mladík a tvářil se přitom jako ztělesněná nevinnost. Svengal se odvrátil a skryl úsměv. Erak se pomalu otočil tváří k Halovi.

„Je to symbol mého úřadu, mladý muži,“ řekl vznešeně. „V Galice jsou teď u panstva v módě.“

„U panstva, říkáte?“ opáčil Hal. Věděl, že oberjarl má pro něj slabost, a také věděl, co si může a nemůže dovolit. Nebo si to alespoň myslel, napadlo ho s lítostí. Čas od času překročil hranici – a pak bylo záhodno zvolit rychlý ústup. „Už chápu, proč jste si ji pořídil. Koneckonců jste také panstvo.“

Erak zavířil holí a od stříbrného kování se znovu odrazily sluneční paprsky.

„Vypadám s ní kulturně,“ řekl, jako by vybízel ostatní, ať zkusí něco namítat.

„Všiml jsem si, náčelníku,“ ozval se vesele Svengal. „Zrovna včera večer jsem chlapům říkal: ,Taky jste si všimli, jak je náš náčelník poslední dobou kulturní?‘“

„A co oni na to?“ ptal se Erak s náznakem podezíravosti.

„Nezbývalo jim než souhlasit. Všem do jednoho. Samozřejmě to pak pokazili – zeptali se, co vlastně znamená to ,kulturní‘. Ale souhlasili z celého srdce.“

Bjarni se krátce štěkavě zasmál a zdálo se, že Andersovi se třesou ramena. Hal si našel něco neobyčejně zajímavého na zábradlí můstku a zblízka si to prohlížel.

Erak zasupěl. „Lidi kulturnost nikdy neocení,“ prohlásil. Za neustálého klapání hůlky se vracel k žebříku se svým starým přítelem v patách. U žebříku se Erak otočil a zavolal na Hala: „Zítra ráno se u mě zastav, mladý Hale. Mám pro tebe a tu tvou bandu vyděděnců něco, co by vás mohlo zajímat.“

Vzbudil tím Halovu pozornost. Život plynul v poslední době dost pomalu, čas se dal krátit jen běžnými hlídkami na moři.

„O co se jedná, oberjarle?“ zeptal se, ale Erak se jenom sladce usmál a poklepal si ze strany na nos.

„Nikdy neprobírám obchody na veřejnosti, Hale,“ odpověděl. „Je to tak nekulturní.“

Kapitola druhá

Lydia byla na lovu. Vyšla do hor za Hallasholmem, sledovala klikaté stezky zvěře, hledala stopy a jiné známky přítomnosti zvířat. Proslýchalo se, že v okolí se potuluje kanec, ale Lydia zatím neviděla nic, co by svědčilo o tom, že na těch zvěstech bylo něco pravdy.

Při předchozí výpravě objevila vysoko v kopcích jednoduchou loveckou chatu a utábořila se v ní. Střecha byla na několika místech děravá a Lydia strávila celé první odpoledne tím, že ji spravovala a ucpávala mezery mezi zkroucenými prkny ve stěnách. Bylo jasné, že v chatě už dlouho nikdo nebyl.

Když chatu opravila, uložila do ní svou výstroj. Pak vyměnila tlející lana v provazovém lůžku a dala vařit vodu do starého potlučeného kotlíku, který pověsila nad ohniště. Hladové plameny prozářily chatu radostným mihotavým světlem. Byla za jejich teplo vděčná. Sice už přišlo léto, ale noci byly v horách chladné. Kolem nerovných stěn hvízdal večerní vítr.

Všimla si, že několik předchozích obyvatel vyrylo svá jména do stěn chaty. Ani jedno jméno nebylo vyřezáno v nedávné době. Přejížděla po nich prsty. Arn. Johan. Detmer. Jedno jméno bylo vyryto ve stěně naproti ostatním a zjevně nebylo skandijské. A nebylo ani mužské. Zvědavě si ho prohlédla.

„Evanlyn,“ zašeptala. Přemýšlela, kdo to asi mohl být a co na takovém místě žena vůbec dělala.

„Možná lovila, stejně jako já,“ řekla si. Vytáhla nožík a zručně vyřezala své jméno pod jméno té druhé ženy. Spokojeně si prohlédla svou práci. Evanlyn. Lydia.

„My holky musíme držet při sobě,“ poznamenala.

Hodila do sebe večeři – vařené brambory se slaninou – a šla se natáhnout.

Druhého dne ráno nastražila několik pastí na drobnou zvěř a ptáky. Její atlatl byl na takovou kořist moc hrubou zbraní – roztrhal by ji na kusy a k jídlu by nezbylo nic. Objevila stopy vysoké zvěře a vydala se po nich. Stopy však byly několik dní staré a ona nenašla žádnou jinou známku zvířete, které je zanechalo. Tak už to na lovu chodí, pomyslela si. I když jste sebezkušenější, někdy se prostě vrátíte s prázdnýma rukama.

Ne že by jí na tom kdovíjak záleželo. Lovecká výprava byla jen záminka, aby se mohla na několik dní dostat z Hallasholmu – a na chvíli se zbavit pozornosti Rollonda.

Rollond byl vrstevníkem Stiga a Hala. Vedl bratrstvo Vlků, které s Halem a jeho Volavkami už dva roky soupeřilo. Byl vysoký, urostlý a neobyčejně pohledný. Z nezávazných rozhovorů věděla, že členové bratrstva Volavek ho uznávají a dokonce ho mají rádi. Párkrát zaslechla něco o tom, že jim v době výcviku jejich bratrstev pomohl. Navíc byl v Hallasholmu oblíbený. Jeho posádka skončila v soutěži třetí, ale Vlkům se přesto dostalo té cti, že směli nastoupit do posádky jedné z nejslavnějších vlčích lodí v přístavu – a Rollond byl jmenován zástupcem velitele.

Potíž byla v tom, že Rollond byl do Lydie šíleně zamilovaný. Nejdřív na něj byla milá, protože byl sympatický a přitažlivý. Jeho hluboké city však neopětovala.

V jednom kuse ji někam zval: na výlet do přírody, na rybářskou výpravu, dokonce na loveckou expedici. Čas od času souhlasila, ale většinou se na něco vymluvila. Vymýšlet si uvěřitelné výmluvy však bylo čím dál těžší, a rozhodně nechtěla ranit Rollondovy city. Koneckonců se jednalo o člověka, kterého bylo snadné mít rád.

Jenže ona ho nechtěla mít ráda až moc. Přátelé? Klidně. Ale kdyby z toho mělo být něco víc, cítila by se svázaná, stísněná.

Lydia byla svobodná duše a tak trochu samotářka. O samotě strávila většinu dětství, lovila, stopovala zvěř a toulala se hustými lesy rostoucími na útesech nad jejím rodným městem. Do Hallasholmu přišla teprve nedávno a představa, že by se o ní mělo mluvit jen jako o „Rollondově dívce“, se jí příčila. Nechtěla, aby si na ni dělali názor jen podle někoho jiného. Pořád se ještě snažila vybudovat si ve svém novém domově svou vlastní totožnost.

Samozřejmě se o ní vědělo, že patří k posádce Volavky, a vyneslo jí to určitou úctu. Pořád se těšila ze společnosti a přátelství bratrstva Volavek. Když za nimi přišla, vždycky se s nimi cítila dobře – na svátcích, slavnostech nebo při jiných společenských příležitostech. Věděla, že oni ji nepovažují za cizinku, ale za osvědčenou a spolehlivou členku jejich bratrstva, a s pýchou nosila pletenou čepici ozdobenou bílým znakem volavky.

Jenže od doby, kdy se Volavka vrátila z triumfální plavby do Raguzy, měla Lydia na palubě jen málo věcí na práci. Po dlouhé zimní pauze se posádka účastnila krátkých plaveb v místních vodách a dohlížela na bezpečí skandijské obchodní flotily. Lydia ovšem patřila spíš k posádce bojovníků než mořeplavců a její přednosti spočívaly hlavně v tom, že šipkami z atlatlu se smrtonosnou přesností zasahovala protivníky. Při každodenním doprovázení obchodní flotily jen nečinně seděla na zádi malé lodi. Zvedání a spouštění ráhen měli na starosti Stefan a Jesper. Ulf a Wulf se zase stali úplnými mistry v seřizování plachet. Spolupracovali v instinktivní shodě, která je u dvojčat často k vidění, a pokaždé našli nejvýhodnější tvar plachty, díky kterému vyždímali z lodi nejvyšší možnou rychlost.

Snad by se mohla naučit kormidlovat. Jenže na to bez problémů stačili Hal, Stig, Edvin, dokonce i Thorn. Volavka neměla o kormidelníky nouzi.

Dokonce i mohutný krátkozraký Ingvar měl na palubě své místo. Svou nezměrnou silou pomáhal Jesperovi a Stefanovi. A samozřejmě byl také jediný, kdo dokázal natáhnout obrovský samostříl, který nazývali Drtič.

„Potřebuju dlouhou plavbu,“ říkala si. Kdyby je poslali na další námořní výpravu, jako bylo pronásledování Zavaka a jeho černé lodi Havrana, určitě by se našla spousta věcí, kterými by se zabavila. Už jen to, že by se ocitli daleko od skandijských vod, zvyšovalo pravděpodobnost, že narazí na nepřátelské lodě. Navíc by při tom našly uplatnění i její lovecké schopnosti, protože by mohla posádce opatřovat potravu. Dlouhou plavbou by se také vyřešil problém, jak se neustále vyhýbat Rollondovi.

Prozatím se však musela uchylovat k loveckým výpravám, jako byla tahle, aby si ho držela od těla. Už se mu podařilo ji přemluvit, aby s ním šla na chystanou slavnost senoseče. Ale tam aspoň bude spousta dalších lidí – vlastně celé město. A po ruce budou i Hal, Stig a ostatní Volavky.

Zatímco ty myšlenky převracela v hlavě, druhou polovinou své pozornosti se soustředila na okolní terén. Hledala stopy kopyt, polámané větve na nevysokých keřích, chomáče srsti, které se mohly zachytit na trnech, rýhy v kůře stromů, které by mohly znamenat, že si o ně jelen třel parohy, aby se zbavil protivného „sametu“, jímž byly pokryté, nebo aby si značkoval teritorium. Hledala zkrátka cokoli, co by jí napovědělo, že tudy nedávno prošlo velké zvíře.

Nic z toho neobjevila, dokud nezašla za zákrut na úzké zvířecí stezce. Sklonila se, aby se protáhla pod propletencem trnitých šlahounů. Znovu se narovnala a zjistila, že pár kroků před ní stojí mohutný strom. Na jeho kmeni byly značky, které ji přiměly okamžitě zbystřit smysly.

Nějaké zvíře vyrylo do tlusté kůry dvě čtveřice souběžných rýh. Obezřetně se rozhlédla kolem sebe. Levou ruku automaticky spustila k toulci za pasem a vytáhla z něj šipku. V pravé ruce už držela atlatl.

Rýhy udělal medvěd. Zaryl drápy do kůry, aby si je nabrousil, nebo prostě proto, že ho něco podráždilo. Věděla, že v tuto roční dobu budou medvědi venku, ale ještě nikdy neviděla důkaz toho, že by se některý z nich zatoulal tak blízko Hallasholmu.

Udělala pár kroků ke stromu a dotkla se rýh v kmeni. Míza v poškozené kůře byla pořád ještě mazlavá – to znamenalo, že medvěd tu mohl být někdy v poslední hodině, možná dvou. Znovu se rozhlédla kolem sebe, ale po medvědovi nebylo ani vidu, ani slechu.

„Potíže jsou vždycky s tím, kterého člověk nevidí,“ zamumlala. Napadlo ji, že v poslední době mluví sama se sebou docela často. „To není dobré znamení,“ prohlásila a pak si uvědomila, že už to udělala zase. Zamračila se a zavrtěla hlavou. Musela s tím přestat.

Medvěd byl pořádně velký. Rýhy na stromě začínaly až nad její hlavou; aby je viděla celé, musela se trochu zaklonit. Podle jejich umístění usuzovala, že medvěd byl o dvě stopy vyšší než ona. Musel mít odpovídající hmotnost a sílu. Pro boj s medvědem neměla potřebnou výzbroj, a tak se obrátila a pomalu se vracela po vlastních stopách.

Cestou zpátky k chatě udělala malou zacházku a podívala se na pasti, které nastražila o několik hodin dřív. V okách našla dvě vypasené sluky, tetřívka a zajíce. Docela dobrý úlovek, pomyslela si. Bylo jasné, že v téhle oblasti už delší dobu nikdo nelovil. Strčila kořist do pytle a vyrazila k chatě. Plnou pozornost teď věnovala lesu kolem sebe a pátrala po každé známce po medvědovi. Přemýšlela, co by udělala, kdyby ho zahlédla. Zastavila by se, bez hnutí by ho sledovala a doufala by, že odejde. Ale kdyby na ni zaútočil – a pokud by to byla medvědice s mláďaty, klidně by se to mohlo stát –, nejlépe by udělala, kdyby vylezla na strom. Proto si neustále udržovala přehled o příhodných stromech, ke kterým by stačila doběhnout.

Došla k chatě a potichu vydechla úlevou. S medvědy nebyly žerty. Nikdo nevěděl, co udělají. Navíc byli velcí, silní a měli drápy. Nebyla to zrovna povzbudivá kombinace a skutečnost, že někde poblíž by jeden z nich mohl být, jí vybičovala nervy k prasknutí.

Zavřela dveře a pak se usmála, když jí došlo, jak falešný byl pocit bezpečí, který jí ty dveře dávaly. Dřevo bylo staré a zkroucené a kožené závěsy vysušené a křehké. Stačilo, aby do nich medvěd pořádně strčil, a dveře by se vytrhly ze závěsů a rozpadly se na kusy. I když byly chatrné, představovaly alespoň psychologickou bariéru. Pokud věděla, medvědi do domů obvykle nevstupovali – jen když cítili jídlo.

Znovu vyšla ven a vzdálila se od chaty. Stáhla a vykuchala zajíce a potom očistila a oškubala ptáky, které našla v pastích. Zbytky hodila do křoví na kraji mýtiny, kde stála chata. Pověsila ptáky na kraj verandy a zajíce odnesla dovnitř.

Dokud bylo ještě světlo, vypravila se k nedalekému potoku. Umyla si krev a peří z rukou a nabrala vodu do starého vědra, které našla v chatě. Když se vrátila, stíny už byly o poznání temnější a delší. Zavřela za sebou dveře, zastrčila závoru a zapálila svíčku, kterou si přinesla v batohu. Měla s sebou i další věci, jako třeba základní kuchyňské přísady. Naporcovala zajíce, vyválela kousky masa v kořeněné mouce a znovu rozdělala oheň. Za krbem visela velká černá železná pánev na smažení. Položila ji na mříž nad ohněm.

Ukrojila velkou hrudku másla a hodila ji na pánev. Nakláněla pánev ze strany na stranu, dokud se celá nepokryla syčícím, prskajícím máslem. Potom na rozpálenou plochu rychle položila kousky zajíce, kroužila pánví sem a tam, aby je obalila máslem, a sledovala, jak maso v tom žáru rychle hnědne. Posunula pánev stranou od největšího žáru a nechala maso důkladně propéct. Občas pánví zatřásla, aby se nepřichytilo. Tiché syčení pokračovalo a chatu naplnila příjemná vůně. Když jí připadalo, že už je zajíc skoro hotový, vzala hrst divokých hořkých bylin, které nasbírala předchozího dne cestou do hor, a přihodila je na pánev. Počkala, dokud se nescvrkly na třetinu původní velikosti, pak sundala pánev z ohně a lžící si na talíř naložila několik kousků masa s bylinkami.

Pokusila se kousek horkého masa sníst, ale spálila si o něj prsty a rty. Chvíli počkala, až maso trochu vychladne, a pak ho hladově zhltla. Maso bylo jemné a chutné a hořká trpká chuť bylinek pronikala chutí másla. Jedla rychle. Po ničem nevyhládne tak jako po celodenní chůzi na čerstvém, chladném horském vzduchu. Okousala z kostí poslední zbytky masa a příjemně nasycená se opřela. Dala nohy na stůl a nanejvýš neslušně si říhla.

„Dobrota,“ řekla si a pak si z prstů olízla posledních pár kapek másla a omastku. Někde slyšela, že kdyby člověk jedl pořád jen zajíce, dlouho by nepřežil. Maso bylo příliš libové, chyběl v něm tuk. Pokrčila rameny. Možná. Ale když si ho dal člověk jednou za čas, byla to dobrota.

Vzpomněla si na své dřívější úvahy o medvědech a o tom, že obvykle nevcházejí do domů, a zbytky jídla vyhodila ven na mýtinu. I kdyby medvěd nebyl nablízku, v lese žila spousta menších tvorů, kteří se do rána o zbytky postarají.

Za chvíli už se chystala jít spát. Měla za sebou dlouhý den. Sfoukla svíčku, zabalila se do deky, natáhla se na lůžko a spokojeně vzdychla. Na stěnách chaty se mihotala oranžová záře plamenů z krbu. Ten pohled ji uklidnil a zakrátko usnula.

Z ohně zbylo jen tlumené narudlé sálání, když se najednou probudila. Na zkroucených prknech na verandě se něco hýbalo. Něco velkého. Otřelo se to o stěnu chaty. Ve stěně to zapraštělo a chata se otřásla. Opatrně odhrnula deku a sáhla po dýce, která visela i s pochvou na horní pelesti. Vykročila k okénku, z něhož bylo vidět na verandu.

Jenže v chatě se ještě moc dobře nevyznala a zakopla o malou stoličku uprostřed místnosti. Sedátko se převrátilo a se zarachocením spadlo na podlahu. Na verandě se okamžitě něco pohnulo a velké tělo se rychle kolébalo pryč. Lydia si promnula bradu, přešla k oknu a s obavami vyhlédla ven.

Když šla spát, pod přístřeškem nad verandou viseli tři ptáci: tetřívek a dvě sluky. Teď už tam byl jen tetřívek. Druzí dva ptáci zmizeli. Zamyšleně sešpulila rty.

„Myslím, že ráno vyrazím zpátky dolů,“ řekla si.

Kapitola třetí

Hal nechal Anderse pokračovat v práci na Vlčím ohonu. Stavitel lodí dal Halovi po prvotních pochybnostech za pravdu a přemýšlel, jak nejlépe rozšířit podpěru pro stěžeň, aby se stěžeň mohl posunout směrem k zádi.

Bjarni se neklidně díval Andersovi přes rameno, sledoval loďaře při práci a neustále se ho ptal na všechno, co dělal. Nakonec Andersovi došla trpělivost a obrátil se k němu.

„Bjarni, copak nemáš nic jiného na práci?“

Bjarni zavrtěl hlavou a zatvářil se nechápavě. „Ani ne.“

Anders rozvážně pokračoval: „Co v tuhle denní dobu děláš obvykle?“

Bjarni mávl rukou k holému lodnímu trupu pod nimi. „Obvykle bych byl na moři, na palubě své lodi. Ale to je teď vyloučené, když jste mi ji rozebrali na kusy.“

Anders o tom pár vteřin přemýšlel. Proti Bjarniho logice se nedalo nic namítnout.

„Co kdybys šel na ryby?“ navrhl a honem dodal: „Můžeš si s prutem sednout na přístavní hráz. K tomu loď nepotřebuješ.“

Bjarni se na něj netečně podíval. „Ryby nejím,“ odpověděl. „Když jsem byl malý, máma mi je pořád nutila. Prostě už mi nechutnají.“

„No, nemusíš je jíst,“ řekl mu Anders. „Můžeš je prostě jenom chytit a pak je hodit zpátky do moře.“

„A proč bych to dělal?“ ptal se Bjarni. „Proč bych je házel zpátky, když bych je chytil?“

„Protože ti nechutnají,“ odsekl Anders rozhodně.

„V tom případě nemám důvod je chytat,“ namítl trochu nechápavě Bjarni. Začínal si říkat, jestli bylo rozumné svěřit svůj milovaný Vlčí ohon zrovna Andersovi. Zdálo se, že loďařovo uvažování postrádá logiku – a Bjarni měl za to, že člověk, který pracuje s nástroji a dřevem a přesnými mírami, trochu té logiky potřebuje.

„Jeden velmi dobrý důvod by se našel,“ prohlásil Anders a přistoupil těsně k němu, takže se ho téměř dotýkal hrudí. Bjarni bezděčně ucouvl, ale Anders ho následoval a pořád se na něj tlačil. „Jestli tady zůstaneš a budeš mě dohánět k šílenství otázkami jako ,Co právě teď děláš?‘ a ,Proč to děláš takhle?‘ a ,K čemu je tamto?‘, je nakrásně možné, že tě vezmu po hlavě palicí.“

Zvedl těžkou dřevěnou palici, kterou bušil do dláta. Bjarni si prohlédl nejprve palici a potom loďařovu svalnatou pravou ruku.

„Stačí říct,“ zavrčel trochu podrážděně. Ustoupil a vrhl na svou milovanou vlčí loď ještě jeden poslední pohled. „Dávej na ni pozor, ano?“

Naznačování, že se nedokáže postarat o svěřenou loď, by za jiných okolností Anderse pořádně dopálilo. Na své pečlivosti si zakládal. Neomalená otázka však byla jen malou daní za to, že se zbavil dotěrného Bjarniho.

„Budu s ní zacházet, jako by byla moje vlastní,“ slíbil a věnoval Bjarnimu úsměv, který měl být uklidňující – ale ani trochu se mu nepovedl.

Bjarniho při pohledu na Andersův nucený úšklebek napadlo, jestli loďař netrpí špatným zažíváním. Moudře se rozhodl se radši neptat.

„Dobře,“ kývl. „Tak já půjdu.“

Halův domov – a hostinec, který vedla jeho matka – se nacházel na druhé straně Hallasholmu. Místo dlouhé klikaté cesty městem si vybral zkratku, která stoupala do kopců a přecházela přes lesnatý hřeben nad městem. V lese bylo ticho a klid a Hal se kochal vzorci světla a stínů, které vrhaly stromy. Blízko pobřeží rostla spousta nejrůznějších dřevin, převládaly ovšem borovice. Ve vzduchu byla cítit vůně borového jehličí. Přemítal, proč s ním chce Erak mluvit. Doufal, že pro něj má nějaký úkol. Krátké hlídkové plavby začínaly Hala i jeho posádku ubíjet a nudit.

Možná bychom mohli zase naplánovat nějaký nájezd, napadlo ho, i když to nemyslel vážně.

Skandijci mnoho let útočili na osady kolem Bílého moře, dokonce i na pobřeží Úzkého a Stálého moře. Při jednom takovém nájezdu – na Araluen – byla zajata i Halova matka.

Dohoda, kterou před několika lety uzavřel Erak s araluenským králem Duncanem, však obsahovala podmínku, že Skandijci se musejí této své oblíbené kratochvíle vzdát. Když přišli o jednu ze svých hlavních činností, Erak hledal něco jiného, čím by mohl své neklidné muže zaměstnat. Brzy zjistil, že sousední země štědře zaplatí za lodě a muže, kteří by ochránili jejich obchodní a rybářské flotily před kořistníky. Ze Skandijců se tak v podstatě stala námořní policie, která pronajímala své lodě jiným zemím a chránila je před útočníky a piráty ze Sonderlandu, Magyary a jiných nepoddajných říší. Ukázalo se, že to bylo dobré rozhodnutí. Díky němu si vydělali mnohem víc než předtím nájezdy.

Tohle všechno se samozřejmě stalo v dobách, kdy byl Hal ještě dítě, ale mnoho starších Skandijců si na ty časy pamatovalo – a je třeba dodat, že některým se po nich dokonce svým způsobem stýskalo.

Zahlédl u cesty několik žlutých sasanek. Sehnul se, aby je natrhal pro matku. Karina měla květiny ráda. Sotva se zastavil, v křoví za sebou zaslechl nějaký šramot. Strnul s rukou na stonku květiny.

„Kdo je tam?“ zvolal. Napadlo ho, že by to mohl být Stig nebo někdo jiný z posádky. Třeba si z něj chtěli vystřelit. K Jesperovi by to sedělo. Bývalý zlodějíček se rád cvičil ve svém starém řemesle, pořád se někam plížil a snažil se, aby ho při tom nikdo neviděl a neslyšel.

Hal se napřímil a pootočil se k hustému křoví, z něhož ten šramot vyšel.

„Slyším tě, Jespere,“ křikl trochu podrážděným hlasem.

Jedinou odpovědí mu bylo hluboké zavrčení ze stínů pod stromy. Halovi se zježily chloupky v zátylku. Tohle rozhodně není Jesper, pomyslel si. Ruka mu sklouzla k rukojeti saxonského nože. Ve stejném okamžiku mu došlo, jak zbytečná by ta zbraň byla, pokud opravdu slyšel to, co si myslel.

Konkrétně zavrčení medvěda.

Nikdy v životě medvěda neslyšel, ale představoval si, že medvědí vrčení bude asi takové jako to, které zaslechl před chvilkou – hluboké, zvučné a hrozivé. Dal se po cestě na ústup, zakopl o kořen stromu a honem získal opět rovnováhu, srdce mu bušilo až v krku. Instinkty mu radily, že nejlepší bude pohybovat se pomalu, a přesto na něj každý nerv v jeho těle křičel, ať se dá do běhu.

Křoví se vlnilo – to, co v něm bylo, se pohybovalo souběžně s ním. Ale vlnilo se opravdu? napadlo ho. Možná se mu to jen zdálo. Možná těmi větvemi hýbal vítr.

Jenže bylo bezvětří.

Kluf!

Tenhle zvuk byl krátký, náhlý a výhrůžný. Hal se zastavil, zahleděl se do tmavých koutů mezi hustými keři a pokoušel se zahlédnout to, co ho sledovalo. Nikde se nic nehnulo. Udělal krok vzad, potom další. Strach zvítězil nad instinkty a Hal se pohyboval rychleji, snažil se honem vzdálit od tohohle bručícího, klufajícího medvěda.

Kluf!

Ozvalo se to znovu. Přísné, pánovité kluf. Medvěd zřejmě nechtěl, aby Hal utekl. Zastavil se a zase viděl, jak se křoví hýbe. Slyšel, jak těžké tělo rozhrnuje větve. Zřejmě se pohybovalo ve výšce lidského pasu. Odhadoval, že medvěd běžící po všech čtyřech by mohl být asi takhle vysoký.

Zahlédl, jak v šeru pod křovím zasvítily oči, a pak se do volného prostoru protlačila hlava.

Vydechl úlevou. Nepatřila medvědovi, ale psovi. Byl větší než všichni ostatní psi, které Hal kdy viděl – asi jako menší medvěd.

Pes byl černý a měl bílou mordu a bílý pruh srsti mezi očima, takže vypadal, jako by nosil na hlavě černou škrabošku. Hřbet měl také černý, náprsenku a břicho zase bílé. Nohy byly černé jen asi do poloviny, kde černá srst postupně přecházela v hnědé ponožky a bílé tlapky. Nad každým okem měl pes světle hnědou skvrnu a chomáče hnědé srsti měl i na laločnatých lících. S hnědými značkami nad očima rozdělenýma bílým pruhem vypadal pes naprosto souměrně. Všechno jako by bylo na svém místě. Uši měl černé a měkké, se světle hnědými špičkami.

Kluf!

Pes promluvil znovu a Hal vycítil, že se zdráhá přijít blíž. Klekl si na jedno koleno a natáhl k němu pravou ruku – dlaní dolů, s volnými, lehce ohnutými prsty.

„Kluf i tobě,“ řekl vlídným, přátelským tónem. „Pojď mě pozdravit.“

Pes vylezl ze křoví, ale pak se o půl kroku stáhl. Oči upíral na Hala. Mladík se nehýbal, ruku držel nataženou před sebou. Pes udělal další krok a celý se vynořil z křoví. Váhavě vrtěl velkým, těžkým ocasem. Ne, nevrtěl jím, opravil se Hal. Mával jím. Sem a tam, sem a tam, čím dál sebejistěji.

„Neboj se,“ řekl a hned ho napadlo, jak to bylo ironické. Když si ještě myslel, že je to medvěd, pes ho málem připravil o vládu nad sebou.

Pes zavrtěl hlavou. Kluf! zopakoval.

Hal uznale pokýval hlavou. „Umíš pěkně štěkat,“ pochválil ho. Zahýbal prsty a pes přišel o krok blíž. Pak o další dva.

Zastavil se těsně mimo dosah Halovy natažené ruky.

„Nevím, čeho se bojíš,“ řekl mu potichu Hal. „Kdybys chtěl, mohl bys mi ukousnout celé předloktí.“

Pes přišel ještě blíž. Hal cítil na kloubech ruky jeho teplý dech. Potom z mordy vyklouzl jazyk a olízl mu prsty. Pes na jeho rukou neobjevil nic podezřelého a ocas se začal vrtět rychleji než předtím.

„Víš,“ řekl potichu, „už mě strašně bolí kolena. Asi budu muset vstát.“

Roztáhl prsty, zlehka se dotkl psa pod bradou a pohladil ho po měkké srsti. Pes přivřel oči a Hal natáhl ruku ještě dál, aby ho poškrábal pod krkem. Pes naklonil hlavu; zřejmě mu to bylo příjemné.

„Tak dobře,“ řekl Hal. „Teď vstanu.“

Pomalu se začal zvedat z dřepu. Sotva se pohnul, pes otevřel oči, našpicoval uši, zvedl obě přední tlapy ze země a polekaně o krok uskočil. Hal držel ruku nataženou k němu, a jak se zvedal, pořád na něj mluvil.

„Žádný strach. Není se čeho bát. Pořád jsem to já.“

Pes si ho ostražitě prohlédl, pak sklopil uši a znovu přišel blíž, aby se nechal pohladit. Když ho Hal podrbal za ušima, spokojeně zamručel, pak se obrátil, vrazil mu těžkým tělem do holení a málem ho shodil na zem. Zasedl Halovi chodidla a zvedl hlavu, jako by si říkal o další drbání. Hal mu vyhověl.

„Jsi pěkný macek, viď?“ řekl mu. „Jak se jmenuješ?“ Drbal psa na hlavě a za ušima a naoko naléhavě opakoval: „Jak se jmenuješ, co? Jak se jmenuješ?“

Pes se najednou zvedl a zašvihal ocasem sem a tam.

Kluf! štěkl pes. Hal se nad tím zamyslel.

„Myslím, že je to stejně dobré jméno jako každé jiné,“ řekl mu.

Kapitola čtvrtá

Při bližší prohlídce Hal zjistil, že Kluf – jak začal psovi říkat – je ve skutečnosti fena. Cestou domů šla před ním, přesněji řečeno poskakovala a čas od času se ohlížela, aby se přesvědčila, že jde stejným směrem jako on. Vrtěla ocasem, jako by ho povzbuzovala, aby přidal do kroku.

Přiblížili se k bočním dveřím do kuchyně hostince. Hal očekával, že matku najde právě tam; určitě už chystala večeři pro hosty. Rukou dal fence znamení „sedni“ a ona ho k jeho mírnému překvapení poslechla. „Čekej,“ přikázal jí. Jedenkrát bouchla ocasem do země. Něco ho varovalo, že by nemuselo být moudré pustit do hostince tak velké zvíře – zvlášť do části, kde jeho matka vařila. Vyšel po schodech k bočním dveřím, zatlačil na ně a nakoukl dovnitř.

„Mami?“ zavolal váhavě a v hlavě si nacvičoval další slova. Nebyl si jistý, jestli by měl začít slovy „Podívej, co jsem našel“, nebo „Můžu si ji nechat?“. Obě možnosti obnášely jisté riziko. „Podívej, co jsem našel“ si říkalo o odpověď ve smyslu „Báječné. A teď ji koukej vrátit tam, kde byla“, zatímco „Můžu si ji nechat?“ mohlo vést jen ke strohému „Ne“.

Odpovědi se nedočkal, a tak vklouzl do kuchyně. Ohlédl se, aby se přesvědčil, že Kluf nejde dovnitř. Seděla přede dveřmi a sledovala ho. Několikrát bouchla ocasem do země.

„Hodná holka,“ zašeptal. „Zůstaň.“

Pro zdůraznění povelu zvedl ruku, prošel kuchyní a nakoukl do hostince.

„Mami?“ zavolal potichu.

Žádná odpověď. Zkusil to znovu, tentokrát hlasitěji.

„Mami? Jsi tam?“

„Šla na trh,“ ozvalo se přímo za jeho zády. Hal sebou polekaně trhl, otočil se a spatřil Thorna, který stál jen krok za ním.

„U Orlogova dechu, Thorne! Musíš se za mnou tak plížit?“ vyjekl a hlas mu při tom vyskočil nedůstojně vysoko.

Thorn pokrčil rameny. „Já se za tebou neplížil. Prostě jsem vešel dovnitř, ale ty jsi zrovna volal na Karinu.“

„No, tak jsi mi aspoň mohl dát najevo, že jsi přišel!“ namítl Hal. Pokoušel se uklidnit a zakrýt rozpaky spravedlivým rozhořčením.

Starý válečník znovu pokrčil rameny. „To jsem udělal. Řekl jsem: ,Šla na trh.‘ Dnes jsi nějaký neklidný,“ dodal a zkoumavě si mladíka prohlédl.

„Neklidný? Ale vůbec ne,“ řekl Hal. Rozhlédl se po kuchyni a přistoupil ke koši, kam Karina házela odřezky masa. Koš byl skoro plný a Hal z něj vytáhl celou hrst cárů hovězího.

Thorn povytáhl obočí. „Nemohl by tvůj neklid souviset s tím gigantickým černobílým koněm, kterého jsi zaparkoval venku? Mimochodem,“ dodal a ukázal na maso v Halových rukou, „co jsem slyšel, koně nežerou maso. Žerou trávu a oves.“

„Není to kůň, ale pes,“ sdělil mu Hal.

„Člověk by si ho s koněm snadno spletl,“ odtušil Thorn. „I když je pravda, že ty jeho uši jsou takové psí.“

Hala napadlo, že Thorn musel projít kolem Kluf, než vstoupil do kuchyně. „Jak to, že nezaštěkala, když jsi šel dovnitř?“ zeptal se.

„Koně neštěkají. A navíc mě mají rádi. Umím to s nimi.“

„Vážně?“ opáčil Hal. Prošel kolem Thorna ke dveřím a loktem je otevřel. Kluf pořád seděla tam, kde ji nechal, sledovala dveře a ocasem bušila do země. „A už jsem ti řekl, že to není kůň.“

Sešel po schodech a podal maso Kluf. Našpicovala uši a samým vzrušením se zvedla na zadní, pak dopadla předními tlapami zpátky na zem.

„Tohle dělají koně,“ poznamenal Thorn.

Hal hodil maso na trávu před Kluf. Nedočkavě se zachvěla a upřeně na něj hleděla, dokud jí neukázal na maso.

„Jen si dej,“ řekl a Kluf okamžitě sklonila hlavu, hlasitě čenichala, pofrkávala a po velkých soustech hltala maso. Pohlédl úkosem na Thorna. „Tohle koně nedělají,“ prohlásil.

Thorn naklonil hlavu na stranu a dělal překvapeného. „Kdo by to byl řekl? Možná je to přece jenom pes. Kdes ho našel?“

„Ona našla mě, na cestě v kopcích. Vylezla z křoví a vyděsila mě k smrti. Myslel jsem, že je to medvěd.“

„Medvědi nebývají takhle velcí,“ řekl Thorn. „Netušíš, komu by mohla patřit?“

Hal zavrtěl hlavou. „Ve městě jsem ji nikdy neviděl,“ odpověděl. „A bylo by těžké ji přehlédnout. Hádám, že se ztratila v horách a zatoulala se sem přes hřeben.“

„Je dost zanedbaná,“ podotkl Thorn a Hal přikývl.

„Potřebuje vykartáčovat. Dám se do toho.“

Kluf snědla maso a zkusmo čenichala kolem, jako by doufala, že se před ní zhmotní přídavek. Hal luskl prsty a fena k němu okamžitě zvedla zrak.

„Jdeme, Kluf,“ oznámil jí a vyrazil k zadní části budovy, kde bydleli on a Karina. Thorn samozřejmě pořád ještě bydlel ve svém malém přístavku u budovy.

„Jak že jí říkáš?“ zeptal se Thorn a loudal se za Halem a fenou.

„Kluf,“ odpověděl Hal.

Thorn svraštil čelo. „Kluf?“

Fena se zase zvedla na zadní. Kluf! štěkla.

Thorn sešpulil rty. „Na nic jsem se neptal. No, mám ještě nějakou práci. Zrovna jsem natíral lavice, když jsi přišel a začal volat na matku. Radši se k tomu vrátím. Jo, a hodně štěstí s Karinou,“ dodal, než se odvrátil.

„Proč mi přeješ štěstí?“ zeptal se Hal. Měl neurčitý pocit, že když bude předstírat, že neví, na co Thorn naráží, bude méně pravděpodobné, že se to doopravdy stane.

„Budeš ho potřebovat, až se jí budeš ptát, jestli si můžeš tadyhle Čuf nechat,“ řekl Thorn.

Kluf! opravila ho fena.

Thorn se uklonil směrem k ní. „Příště se polepším.“

„Nemusím se mámy ptát, jestli si ji můžu nechat. Nepotřebuju ničí souhlas. Jsem skirl. Mám vlastní loď a vlastní posádku. Neptám se nikoho na svolení. Sám ho uděluju. A teď ho uděluju sobě. Můžu si toho psa nechat.“

Thorn se zazubil. „Zkusím ti vyjmenovat několik možných odpovědí,“ prohodil. Na pár vteřin se zamyslel a pak začal v docela dobré nápodobě Karinina hlasu odříkávat: „Nestrpím ji tady. Všude budou chlupy. A páchne. A je moc velká. Sežere toho tolik, že přijdeme na mizinu. Vrať ji tam, kdes ji našel.“ Odmlčel se. „Pro začátek stačí?“

„Bude z ní skvělý hlídací pes,“ namítl Hal. „Nepustí do domu a hostince zloděje. A zažene i všechny škůdce.“

„Samé skvělé argumenty,“ poznamenal Thorn a obrátil se k odchodu.

Hal ho chytil za rukáv a prozradil tak, že má z toho, co Karina na fenu řekne, strach. „Myslíš, že ji přesvědčí?“

„Ani na vteřinu.“

Hal semkl rty a sledoval, jak se jeho přítel vrací k přední straně budovy, kde měl rozdělanou práci. Pak se kritickým okem podíval na Kluf.

„Možná bych tě měl umýt. Když budeš vydrhnutá a učesaná, máma uvidí, že jsi hodný pes.“

Šel do obytných pokojů a hledal něco, čím by mohl psa vykartáčovat. Ve svém pokoji samozřejmě nic nenašel, ale v Karinině šatně objevil starý kartáč na vlasy a vyřezávaný dřevěný hřeben. Přikývl.

„Má je už celou věčnost,“ řekl si. „Nebude jí vadit, když si je půjčím.“

Vrátil se ven a pustil se do Klufina kožichu. Protahoval kartáč její umolousanou srstí, postupně odstraňoval slepené chuchvalce, které se v ní nastřádaly, a vyčesával staré volné chlupy. Kluf při tom spokojeně vrněla; stěžovala si jen tehdy, když zaútočil na husté propletence kolem jejích uší, pokaždé při tom odtáhla hlavu na stranu. Jako horský pes měla dvojí srst a to znamenalo, že s ní bylo dvakrát tolik práce. Po hodině kartáčování a česání začínaly Hala bolet ruce únavou, ale její černá srst se třpytila a leskla. Podíval se na hromadu vyčesaných chlupů a žasl nad tím, kolik jich je.

„Skoro bych z nich mohl složit dalšího psa,“ zamumlal.

Kluf zavrněla.

„Kde jsi to u Boh-Raky našel? A co to vůbec je?“

Karinin hlas šlehl jako bič. Hal se neklidně otočil a zvedl se z nízké stoličky, na které seděl. Jeho matka byla podle skandijských měřítek drobná žena, ale pořád byla podle jakýchkoli měřítek krásná.

A když chtěla, také uměla být velice hrozivá. Jako třeba teď.

„Je to fenka,“ řekl a pokusil se o zářivý úsměv. Ukázal kartáč. „Podívej, jak má lesklou srst.“

Když Karina zahlédla hřeben, oči se jí rozšířily hněvem. „Co to máš v ruce? Tys tu… krávu… česal mým kartáčem?“

Podíval se na kartáč, jako by si ho všiml až teď.

„Je starý,“ bránil se. „Máš ho celé roky. Věděl jsem, že ti to nebude vadit.“

„A nenapadlo tě, že ho mám celé roky, protože je to můj oblíbený kartáč na vlasy?“ řekla ledově.

Hal o krok ucouvl. Kluf se zatvářila znepokojeně.

„Tvůj oblíbený?“ opakoval a zoufale zatahal za husté chomáče psí srsti, které uvízly mezi ostny. „Určitě se mu nic nestalo.“

„Je zničený.“

„Ne, kdepak.“ Vytahoval z kartáče velké chomáče chlupů a odhazoval je za sebe, aby je neviděla. „Bude jako nový, slibuju. Vyčistím ho, než bys řekla švec. Vidíš?“ Podal jí ho, pak si uvědomil, že je pořád plný psích chlupů a honem si ho vzal zpátky a začal z něj vyškubávat další trsy černé a bílé srsti.

„Proč si myslíš, že bych se s ním po tomhle ještě někdy chtěla dotknout svých vlasů?“ zeptala se. „Divím se, že sis na to nevzal i můj hřeben z jedlového dřeva,“ dodala hořce. Stočil pohled ke hřebenu, ležícímu na zemi u stoličky. Honem ho zakryl nohou.

„No, přiznám se, že jsem ho hledal. Ale nemohl jsem ho najít. Asi se ztratil.“ A jestli ne, pomyslel si, tak se ztratí, jakmile k tomu bude příležitost.

„O to nejde,“ řekla Karina, když jí došlo, že se nechala odvést od tématu. „Kde jsi to… monstrum našel?“

„Šla za mnou domů,“ odpověděl.

Ušklíbla se. „No, doufám, žes jí nedal žrát,“ řekla. „Jestli ano, tak už se jí nikdy nezbavíme. Nedal jsi jí žrát, že ne?“

Hal zjistil, že je velice těžké podívat se jí do pronikavých očí. Obrátil pohled k obloze.

„Tak trochu,“ přiznal nakonec. Zoufale toužil změnit téma, a tak se zeptal: „Mami, kdo je Boh-Raka?“

Karina přimhouřila oči. „Temudžajská démonka, která nachází potěšení v tom, že tluče hloupé syny ořešákovou větví,“ prohlásila. „Snad se s ní brzy setkáš.“ Pak mávla rukou ke Kluf. „Každopádně, tu obludu tady nechci. Po celém domě budou chlupy.“

„Ne!“ namítl Hal. „Vždyť ona ani moc nelíná.“

Karina mávla rukou na dvůr. „Hale, rozhlédni se. Stojíme po kolena v psích chlupech. Vyčesal jsi z ní tolik chlupů, že by to vydalo na další dva psy!“

„No-o… možná na jednoho. Malého. Dva by byli moc.“

„A kdo po ní bude uklízet?“ chtěla vědět.

Ukázal si kartáčem na hruď a pak ho odhodil, když si uvědomil, že k němu zase jenom přitahoval pozornost. „Já!“ vykřikl. „Slibuju!“

„Cha!“ Hlas jí vyskočil o oktávu výš. „Jeden nebo dva týdny určitě. Ale pak bude všechna práce na mně. Prostě ji tady nechci. A navíc, sežere toho tolik, že přijdeme na mizinu. A smrdí.“

Z druhé strany domu k nim dolehl mohutný výbuch smíchu.

„Ticho, Thorne!“ křikl Hal, ale smích ještě zesílil. Pokusil se obměkčit matku. „Mami, prosím. Bude z ní skvělý hlídací pes. Zažene škůdce.“

„Od toho máme Thorna,“ řekla Karina. Smích na druhé straně domu ztichl, jako když utne.

„Mami, prosím. Ztratila se v horách a nemá kam jít. Chudinka je úplně sama. Jen se na ni podívej.“

Karin ho poslechla. Jenže Kluf se bohužel zrovna v tu chvíli rozhodla netvářit se jako osamělá chudinka. Usmála se a vyplázla na Karinu jazyk. Popošla o pár kroků blíž a natáhla krk, aby se nechala pohladit. Karina si nemohla pomoct, natáhla ruku a podrbala Kluf pod bradou. Vážně je to moc pěkná fenka, pomyslela si.

„Prosím, mami? Budu ji brát na loď. Bude z ní skutečný mořský pes. A hlídací pes by se nám na palubě hodil.“

Vlastně to dává smysl, pomyslela si Karina. Spousta vlčích lodí měla na palubách psy. A psisko téhle velikosti zastraší zloděje, až bude Volavka kotvit v cizím přístavu.

„No, možná…,“ začala povolovat. Pak jí došlo, že ustoupila moc snadno a že by si měla dupnout. „Ale jakmile kousne prvního zákazníka, půjde pryč.“

„Jakmile kousne zákazníka, bude pryč ten zákazník – na jeden hlt!“ zavolal Thorn zpoza domu. Hal a Karina si vyměnili pohledy.

„Ticho, Thorne!“ křikli jednohlasně.

Kapitola pátá

Druhý den ráno kráčel Hal svižnou chůzí dolů k přístavu a Kluf vesele poskakovala před ním. Čas od času veliká fena přiběhla zpátky k Halovi a podívala se na něj, jako by se ujišťovala, že jdou správným směrem. Pak zase odběhla, držela se pět až deset kroků před ním a občas se zastavila, aby očichala něco neobyčejně zajímavého a voňavého – jako třeba mrtvého racka nebo vysušeného hraboše.

Hal si říkal, že bude lepší, když ji vezme s sebou. Všiml si, že Kluf má sklon kousat do všeho možného – už kvůli tomu přišel o jednu botu –, a usoudil, že bude lepší držet ji od matky co nejdál. Karina sice svolila, že Kluf může zůstat, ale to ještě neznamenalo, že z ní byla nadšená. Hal věděl, že by stačila jediná pohroma v domě nebo hostinci, a Kluf by o povolení k pobytu okamžitě přišla.

Volavka byla vytažena nad čáru přílivu na pláži v přístavu. Z obou stran ji podpíraly klíny, které udržovaly její palubu ve vodorovné poloze. Když Hal přišel blíž, zjistil, že na lodi už se hemží posádka – i když na chvíli zapochyboval, jestli „hemží“ je vhodné slovo pro pouhých sedm lidí.

Při poslední výpravě na moře si všiml, že část lanoví se třepí a potřebuje opravit nebo vyměnit. Jesper a Stefan s oběma dvojčaty proto vybavovali loď novými stěhy a zdvihacími lany a natírali nové provazy hustým dehtem, který je měl chránit.

„Proč nevyměníme jenom roztřepené části?“ zeptal se Jesper, když k nim Hal přišel. „Proč musíme vyměňovat všechno?“

Hala ani nepřekvapilo, že se na to ptal právě Jesper.

„Všechna lana jsou stejně stará. Pokud se některá z nich třepí, brzy se začnou třepit i další,“ vysvětloval Hal. „Lepší je vyměnit všechna najednou, než mít z takeláže zflikovaný mišmaš – a vystavovat se riziku, že některé lano praskne v tu nejméně vhodnou chvíli.“

„Co je to maš?“ zeptal se Ulf (anebo možná Wulf). Zřejmě chápal, co je „miš“, ale slovo „maš“ ho mátlo.

Jeho dvojče mu věnovalo útrpný pohled jako malému dítěti. „To samé jako miš, ale pozpátku,“ vysvětlil Wulf.

Ulf o jeho odpovědi několik vteřin přemýšlel. „Nemělo by to být šim?“

Teď se nechápavě zatvářil pro změnu Wulf (anebo možná Ulf). „Šim? Nemyslíš šimla? Šiml je kůň.“

Ulf zavrtěl hlavou a paličatě si stál za svým. „Říkal jsi, že maš je miš, ale pozpátku. Ale miš je pozpátku šim.“

Stig a Hal si vyměnili pohledy. „Chápeš, o čem ti dva mluví?“ zeptal se Hal svého zástupce. „Nebo jsem jediný, kdo jim nerozumí?“

Stig zavrtěl hlavou. „Nejsi. Dělají to schválně, aby ostatní zmátli – a aby mě naštvali.“

Hal se otočil a zahleděl se na dvojčata. Ulf a Wulf klečeli v prostřední části lodi a promazávali jednu z dřevěných kladek, kterými procházela zdvihací lana. Pomyslel si, že se skutečně tváří trochu samolibě. Stig měl nejspíš pravdu.

„Ingvare!“ zavolal. Mohutný člen posádky byl zrovna na přídi. Sundal Drtič z tlustého čepu a promazával nejen čep, ale i kruhovitou plošinu, na níž se veliký samostříl otáčel.

„Ano, Hale?“ ozval se Ingvar, jakmile vzhlédl a zamžoural krátkozrakýma očima na postavu na pláži. Byla sice rozmazaná, ale povědomá, a on v ní rozpoznal svého skirla.

„Jestli se ještě někdo zmíní o miších nebo maších… nebo o šimlech,“ dodal Hal, aby nic nevynechal, „hoď ho přes palubu.“ To bylo běžné potrestání, o které Ingvara obvykle žádal.

„Jsme na břehu, Hale,“ namítl Ingvar.

Hal kývl. Byla to dobrá připomínka – loď se nacházela pět kroků od vody. „V tom případě ho dovleč k vodě a pak ho do ní hoď.“

Ingvar se na znamení souhlasu dotkl jedním prstem čela. „Jak si přeješ.“

Hal byl spokojený, že se mu podařilo hádku ukončit. Obrátil se zpátky ke Stigovi, aby mu řekl o tom, že s ním chce mluvit Erak.

Zaslechl, jak jedno z dvojčat ukřivděným hlasem říká: „Jenom jsem chtěl vědět, co je to maš.“

Hal obrátil oči k obloze. „Dobrá!“ řekl. „Ingvare?“

„Už jdu, Hale.“ Ingvar se po palubě pohyboval překvapivě rychle. Byl sice hromotlucký a krátkozraký, ale na palubě Volavky se dokonale vyznal. Než před ním dvojčata stačila uprchnout, popadl Ulfa i Wulfa za límce. Kroutili se, skuhrali a pokoušeli se uniknout, jenže Ingvarovy pěsti byly jako ze železa.

„To jsem nebyl já!“ bránili se jeden jako druhý.

Ingvar je zvedl ve vzduchu, podržel si je před tváří a zblízka na ně zamžoural. Pokoušel se zjistit, který z nich lže. Oba bratři se pořád zapřísahali, že jsou nevinní.

„Hoď je tam oba,“ navrhl Stig.

Ingvar čekal, až mu to Hal odsouhlasí. „Hale?“

Hal začínal větřit nějakou nepravost. Podezíravě se podíval na ostatní členy posádky. Jesper se zaujetím sledoval výjev před sebou, zato Stefan se díval jinam a pokoušel se skrýt úsměv. Když na něj Hal upřeně pohlédl, Stefanova ramena se zachvěla, jak se mladík rozesmál.

„Ingvare,“ křikl, „pusť je.“

Ingvara jeho příkaz zmátl. „Mám je pustit, Hale?“

„Pusť je,“ potvrdil Hal. „Místo nich hoď do vody Stefana.“

Stefan vyskočil na nohy, jako by dostal ránu. „Mě? Proč mě? Já nic neprovedl!“

Jenže Ingvar už překonal krátkou vzdálenost mezi nimi a držel teď za límec Stefana. Ulf a Wulf se společně skutáleli na dno trupu, kam je upustil.

Ingvar přelezl přes bok lodi, seskočil na písek a táhl vzpouzejícího se Stefana za sebou. Menší chlapec hlasitě protestoval, dokud jeho slova neuťalo hlasité šplouchnutí. Ingvar stojící po kolena ve vodě zvedl Stefana nad hlavu a hodil ho několik kroků před sebe.

„Já zírám,“ řekl Stig. Ingvarova neuvěřitelná síla je všechny nepřestávala uvádět v úžas. „Jak jsi věděl, že to byl Stefan?“

„Nezapomínej, že Stefan je zkušený imitátor,“ řekl Hal. „A Ulf s Wulfem nereagovali tak, jak je u nich obvyklé. Oba tvrdili, že to neudělali. Kdyby to byl jeden z nich, jako obvykle by svalovali vinu jeden na druhého, aby mě zmátli. A zdálo se, že Stefan se baví až moc dobře.“

Stig obdivně potřásl hlavou. „Myslím, že proto jsi skirl a my ostatní jsme tu jenom proto, abychom dělali, co ti na očích vidíme.“

Hal pokrčil rameny. „Ale samozřejmě je možné, že se pletu, a v tom případě se teď Stefan vykoupal pro nic za nic.“

Kluf!

„Vidím, že máš psa,“ prohodil Stig.

„Jsi bystrý,“ pochválil ho Hal. „Většina lidí si jí nevšimne.“ Pyšně se podíval na Kluf, ale pak se na ni podíval znovu, tentokrát polekaně. „Hej! Nech toho, ty hlupačko!“

Kluf objevila kartáč s dlouhou rukojetí, pomocí něhož předtím Stig promazával úchyty kormidla. Držela ho mezi předními tlapami a s hlavou nakloněnou na stranu do něj zuřivě hryzala. Polovina rukojeti už byla sežvýkaná a tlapy a čelisti měla Kluf pokryté hustým mazivem.

Hal popadl kartáč a pokusil se jí ho vzít. Kluf se zapřela nohama do písku, zvedla zadek a zavrčela na Hala. Tahala na druhou stranu než on a snažila se mu kartáč vyškubnout.

„Pusť ho, ty hlupačko!“ křikl Hal. Kluf ho poslechla, a Hal zavrávoral vzad, zakopl v písku a natáhl se do něj jak široký, tak dlouhý. Kluf vyskočila na nohy a zavrtěla ocasem, jako by se těšila na další hru.

„Sper tě Orlog!“ zařval Hal. „Tos udělala schválně!“

Kluf! řekla Kluf. Tlapy a čelisti měla od maziva. Hal popadl hadr a většinu mazací hmoty z feny otřel. Kluf se to moc nelíbilo a pokoušela se před ním uhnout.

„Jen se na sebe podívej,“ řekl Hal naštvaně. „A to jsem tě před chvílí vykartáčoval!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bratrstvo - Otroci ze Sokora.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.