DŮLEŽITÉ UPOZORNĚNÍ

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, dekompilovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Děkujeme že elektronické knihy nelegálně nešíříte. Podporujete tak vznik dalších elektronických titulů. Kopírování zabíjí elektronické knihy!

Marissa Meyerová

www.egmont.cz

Pro mou babičku Samalee Jonesovou s láskou tak velkou,

že by se nevešla na tyto stránky.

(Úvodní citace z „Popelky“ v překladu Marie Kornelové z knihy Pohádky bratří Grimmů.

Nakladatelství Albatros Praha, 1969.)

CINDER. Copyright © 2012 by Marissa Meyer. All rights reserved.

First published by Feiwel and Friends, an imprint of Macmillan Children’s Publishing

Cover design and logo title: © 2012 Arnoldo Mondadori Editore S.p.A., Milano

Cover illustration © 2012 Tang Yuehui

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s. r. o., v Praze roku MMXIII

jako svou 3334. publikaci

Z anglického originálu přeložila Jana Zejmanová

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technický redaktor Matěj Kareš

Sazba Amos Typografické studio, s. r. o.

TS 14. První vydání, elektronické první

ISBN tištěné knihy 978-80-252-2110-5

ISBN elektronické knihy 978-80-252-2217-1

Obsah

Kniha první

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kniha druhá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kniha třetí

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kniha čtvrtá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Kapitola třicátá osmá

Kapitola třicátá devátá

Poděkování

Kniha Scarlet

Kniha první

„Pobraly jí její pěkné šaty,

oblékly jí šedivou obnošenou kytli

a daly jí dřeváky.“

Kapitola první

CINDER ZREZIVĚL ŠROUB V KOTNÍKU A MĚL STRŽENÉ ZÁVITY.

Klouby na rukou ji bolely, jak se jej snažila šroubovákem uvolnit, ale šroub se stále protáčel naprázdno. Když se jí ho konečně podařilo povytáhnout natolik, aby ho mohla vypáčit svou ocelovou protetickou rukou, závity už byly úplně ohlazené.

Odhodila šroubovák na stůl, oběma rukama se chytila za patu a vyškubla si chodidlo z kloubu. Pod prsty se jí zajiskřilo a Cinder ucukla. Chodidlo zůstalo viset na změti červených a žlutých drátů.

S úlevným zasténáním se svalila na záda. Jako by se zbavila obrovské tíhy na konci těch drátů a osvobodila se. Celé čtyři roky tu příliš malou nohu nesnášela a přísahala si, že už si ten kus šrotu nikdy nenasadí. Jen doufala, že se brzy objeví Iko s náhradou.

Cinder byla na tržišti v Novém Pekingu jedinou mechaničkou nabízející kompletní služby. Její stánek neměl žádnou vývěsku a to, čím se živí, prozrazovaly jen police u stěn plné androidích součástek. Tísnila se ve stinném zákoutí mezi prodavačem použitých digitálních panelů a obchodníkem s hedvábím, kteří si oba pravidelně stěžovali na štiplavý pach kovu a maziva linoucí se z jejího stánku, přestože jej obvykle přebíjela vůně medových bochánků z pekařství na opačném konci náměstí. Cinder věděla, že ve skutečnosti jsou jen nespokojení, že musejí pracovat vedle ní.

Před očima kolemjdoucích zakrýval Cinder zavěšený špinavý ubrus. Náměstí se hemžilo zákazníky, pouličními prodavači a dětmi a všude panoval čilý ruch. Lidé hulákali, jak se dohadovali o cenách s roboprodavači a snažili se přesvědčit stroje, aby jim daly slevu. Ozývalo se bzučení čteček identičipů a monotónní hlas potvrzující přijetí platby, když peníze měnily účty. Na všech okolních budovách visely digitální panely a vzduchem se neslo štěbetání jejich reklam, zpravodajského vysílání a novinek.

Cindeřino audio rozhraní všechen ten hluk potlačilo na pouhý šum, ale jedna melodie se v něm dnes nedala přeslechnout. Přímo před jejím stánkem stál kroužek dětí, které melodicky odříkávaly: „Popel, popel, k zemi se snáší!“ A pak s bláznivým smíchem popadaly na chodník.

Cinder úsměvem zacukaly koutky úst. Ani ne tak nad tou dětskou říkankou, strašidelnou písní o smrtící nákaze a umírání, která si v posledních letech opět získala oblibu – z písně samotné jí naskakovala husí kůže, ale líbily se jí nevraživé pohledy kolemjdoucích, jimž chichotající a po zemi se válející děti bránily v cestě. Nakupující reptali, že je musejí obcházet, ale Cinder za to malé uličníky zbožňovala.

„Sunto! Sunto!“

Úsměv jí odumřel na tváři. Zahlédla Chang Sachu, pekařku, jak se prodírá davem v zástěře od mouky.

„Sunto, pojď sem! Víš, že jsem ti říkala, aby sis nehrál u…“

Cinder zachytila její pohled a Sacha zmlkla. Pak chytila svého syna za paži a táhla ho pryč. Chlapec kňoural a neochotně ji následoval, když mu Sacha nařídila, aby se držel u jejich stánku. Cinder se zamračila na pekařčina vzdalující se záda. Ostatní děti se rozprchly do davu a veselý smích si odnesly s sebou.

„Jako kdyby byly dráty nakažlivé,“ zamumlala si pro sebe Cinder.

Protáhla se, až jí zapraskalo v zádech, špinavými prsty si pročísla vlasy a stáhla si je do ohonu. Potom zvedla zčernalé pracovní rukavice a nejdřív si jednu nasadila na kovovou ruku. Přestože se jí pod tlustou látkou začala pravá dlaň ihned potit, cítila se v rukavicích pohodlněji, když mohla zakrýt kov na levé ruce. Roztáhla prsty, vyhnala z nich křeč od svírání šroubováku, a opět zamžourala směrem k náměstí. Zahlédla v tom mumraji mnoho robustních bílých androidů, ale žádný z nich nebyla Iko.

Povzdechla si a sklonila se k bedně s nářadím pod pracovním stolem. Prohrabávala se šroubováky a klíči, dokud úplně na dně nenašla kleště. Postupně vytáhla všechny dráty, které spojovaly její kotník a chodidlo, a z každého vytryskla sprška jisker. Přes rukavice je necítila, ale sítnicový displej ji blikajícím červeným nápisem ochotně informoval, že ztrácí s končetinou spojení.

Vyškubla poslední drát a chodidlo s hlomozem odpadlo na beton.

Okamžitě zaznamenala rozdíl. Aspoň jednou v životě necítila žádnou tíhu.

Vyklidila na stole prostor pro vyřazené chodidlo, postavila ho mezi klíče a šrouby jako nějakou relikvii a opět se sklonila nad svůj kotník, aby starým hadrem vyčistila kloub.

BUCH.

Cinder sebou trhla a narazila hlavou do stolu. Odsunula se a zvedla hlavu. Její pohled nejdříve spočinul na nehybném androidovi, který seděl ve dřepu na jejím pracovním stole, a potom na muži za ním. Hleděla do jeho překvapených hnědých očí a tváře lemované černými vlasy, které mu splývaly přes uši, se rty, o nichž snila snad každá dívka v zemi.

Rázem se přestala mračit.

Jeho překvapený výraz se změnil v omluvný.

„Promiňte,“ řekl. „Netušil jsem, že pod tím stolem někdo je.“

Cinder ho téměř neslyšela, protože se jí při pohledu na něj vypařily z hlavy všechny myšlenky. Srdce jí tlouklo čím dál rychleji a její sítnicový displej snímal jeho tvář, za ta léta tak důvěrně známou z digitálních panelů. Ve skutečnosti byl vyšší a v šedé mikině s kapucí se ani vzdáleně nepodobal tomu muži ve vybraném oděvu, v němž se obvykle objevoval na veřejnosti. Přesto trvalo Cinder pouhé 2,6 vteřiny nasnímat jeho tvář a porovnat ji s databází. Další vteřina a na displeji se jí objevilo to, co už věděla; podrobnosti v podobě proudu zeleného textu v dolní části jejího zorného pole.

KAITO, KORUNNÍ PRINC VÝCHODNÍHO SPOLEČENSTVÍ

IDENTIFIKAČNÍ ČÍSLO: 0082719057

DATUM NAROZENÍ: 7. DUBNA 108 T.É.

NALEZENO 88 987 ODKAZU˚,

NEJNOVĚJŠÍ ZÁZNAM ZE DNE 14. SRPNA 126 T.É.:

KORUNNÍ PRINC KAI PORŘÁDÁ 15. SRPNA TISKOVOU KONFERENCI NA TÉMA PROBÍHAJÍCÍHO VÝZKUMU LETUMÓZY A MOŽNÉHO OBJEVU LÉKU −

Cinder vyskočila ze židle a málem upadla, protože zapomněla na odmontované chodidlo. Zachytila se oběma rukama stolu a trochu nemotorně se uklonila. Sítnicový displej se zasunul.

„Výsosti,“ vykoktala se sklopenou hlavou, vděčná za to, že princ nevidí za ubrusem její prázdný kotník.

Princ sebou trhnul, ohlédl se přes rameno a pak se naklonil k ní. „Možná raději, ehm...“ − položil si prst na rty − „ohledně toho oslovení, ano?“

Cinder s vytřeštěnýma očima rozechvěle přikývla. „Správně. Ovšem. Jak − Co vám −“ Polkla. Slova se jí lepila na jazyk jako fazolová kaše.

„Hledám Linh Cindera,“ řekl princ. „Je tady?“

Cinder se odvážila zvednout jednu ruku, kterou se opírala, ze stolu, aby si povytáhla rukavici. S očima upřenýma na princovu hruď vykoktala: „Já − já jsem Linh Cinder.“

Sledovala, jak položil ruku na temeno baňaté hlavy androida na stole.

„Vy že jste Linh Cinder?“

„Ano, Vaše Výs- “ Kousla se do rtu.

„Mechanička?“

Přikývla. „Co pro vás mohu udělat?“

Místo odpovědi se princ naklonil a natáhl krk, takže neměla na vybranou a musela mu hledět do očí, a zářivě se na ni usmál. Cinder poskočilo srdce.

Princ se opět napřímil a přiměl ji tak, aby se na něj dívala.

„Představoval jsem si vás jinak.“

„Já jsem si vás taky představovala − ehm − jinak.“ Cinder nedokázala vydržet jeho pohled, a tak sáhla po androidovi a přitáhla si ho na svou stranu stolu. „Copak je s tím droidem, Vaše Výsosti?“

Android vypadal, jako by právě opustil výrobní linku, ale Cinder podle rádoby ženských tvarů poznala, že je to zastaralý model. Přesto vypadal elegantně, měl kulatou hlavu na hruškovitém těle a bílý lak.

„Nejde zapnout,“ odpověděl princ Kai a pozoroval Cinder při prohlídce robota. „Jeden den fungovala bez potíží a druhý den najednou nic.“

Cinder otočila androida senzorovým světlem k princi. Byla ráda, že může zaměstnat ruce a soustředit se na rutinní otázky související s prací, takže se jí z nervozity opět nezblázní mozkové funkce. „Už jste s ní měl někdy problémy?“

„Ne. Každý měsíc u ní královští mechanici provádějí údržbu a tohle je poprvé, co se porouchala.“

Princ Kai se naklonil dopředu, zvedl z pracovního stolu malé kovové chodidlo, které tam Cinder odložila, a zvědavě je obracel v dlaních. Cinder znervózněla a sledovala ho, jak si prohlíží vnitřek plný drátů a pohrává si s ohebnými klouby kovových prstů. Dlouhým rukávem své mikiny − zbytečně dlouhým − setřel z chodidla šmouhu.

„Musí vám být horko. Nechcete si to sundat?“ zeptala se Cinder a ihned svých slov zalitovala, když na ni princ opět upřel zrak.

Na okamžik se zatvářil skoro rozpačitě.

„Je mi strašné horko,“ odpověděl. „Ale snažím se být nenápadný.“

Cinder měla chuť říct, že se mu to příliš nedaří, ale raději si to rozmyslela. Kolem jejího stánku se netísnil žádný dav ječících dívek, což bylo samo o sobě nejlepším důkazem, že princův převlek funguje lépe, než se jí zdálo. Místo královského idolu teď v mikině s dlouhými rukávy vypadal spíš jako blázen.

Odkašlala si a soustředila se na porouchaného androida. Našla nenápadnou západku a otevřela u androida zadní panel. „Proč vám ji vlastně neopraví královští mechanici?“

„Zkoušeli to, ale nepodařilo se jim přijít na to, co s ní je. Někdo mi poradil, abych ji přinesl k vám.“ Postavil kovové chodidlo zpátky na stůl a zadíval se k policím se starými a rozbitými součástkami androidů, vznášedel, digitálních panelů a dalších věcí. Součástkami kyborgů. „Říká se o vás, že jste nejlepší mechanik v Novém Pekingu. Čekal jsem nějakého staříka.“

„To že se o mně říká?“ zamumlala.

Nebyl první, koho to překvapilo. Většina zákazníků nedokázala pochopit, jak může být dospívající dívka nejlepší mechaničkou ve městě, a Cinder se nikde nešířila o pravé příčině svého talentu. Čím méně lidí bude vědět, že je kyborg, tím lépe. Určitě by se zbláznila, kdyby se na ni i ostatní prodavači dívali se stejným opovržením jako Chang Sacha.

Malíčkem odstrčila několik androidových drátů stranou. „Někdy už mají prostě doslouženo. Možná byste si měl pořídit novější model.“

„Obávám se, že to nejde. Má v sobě přísně tajné informace. Je to otázka národní bezpečnosti, abych se k nim dostal dříve než... někdo jiný.“

Cinder se zarazila a zvedla k němu pohled.

Upřeně jí hleděl do očí celé tři vteřiny a pak mu zacukaly koutky. „Dělám si legraci. Nainsi byla můj první android. Nechci ji vyměnit ze sentimentálních důvodů.“

Cinder se na okraji zorného pole rozsvítilo oranžové světlo. Její optobionika něco zachytila, ačkoli Cinder nevěděla co − možná nervózní polknutí, příliš rychlé mrknutí nebo zatnutí zubů.

Už si na to oranžové světlo zvykla. Rozsvěcelo se každou chvíli.

Znamenalo to, že někdo lže.

„Otázka národní bezpečnosti,“ zopakovala po něm. „Legrační.“

Princ naklonil hlavu, jako by ji vyzýval, aby mu odporovala. Pramen černých vlasů mu sklouzl do očí. Cinder se odvrátila.

„Domácí učitel, model 8.6,“ četla ze slabě osvětleného panelu uvnitř plastové lebky. Android byl skoro dvacet let starý. To byl na androida úctyhodný věk. „Vypadá, že je dokonale udržovaná.“

Cinder zvedla pěst a tvrdě udeřila androida ze strany do hlavy. Jen tak tak ho zachytila, aby nespadl na stůl. Princ nadskočil.

Postavila androida zpátky na nohy a stiskla aktivační tlačítko, ale nic se nestalo. „Divil byste se, jak často právě tohle zabírá.“

Princ se nervózně zasmál. „Víte jistě, že jste Linh Cinder? Mechanička?“

„Cinder! Sehnala jsem to!“ Z davu vyjela Iko a s modře zářícím senzorovým světlem zamířila k pracovnímu stolu. Zvedla jednu vidlicovitou ruku a s hlasitým bouchnutím postavila na stůl novou ocelovou nohu, hned vedle princova androida. „Je mnohem lepší než ta stará, jen mírně opotřebovaná a elektrické vedení taky vypadá kompatibilně, takže nebudou potřeba žádné úpravy. A navíc se mi podařilo usmlouvat o šest set univů nižší cenu.“

Cinder se zmocnila panika. Zavrávorala na své lidské noze, sebrala nové chodidlo ze stolu a upustila ho za sebe. „Dobrá práce, Iko. Nguyen-shifu bude mít radost, že má pro svého droidího společníka náhradní nohu.“

Iko pohasl senzor. „Nguyen-shifu? Nerozumím.“

Cinder se usmála se zaťatými zuby a ukázala na prince. „Iko, pozdrav, prosím, našeho zákazníka.“ Ztišila hlas. „Jeho císařskou Výsost.“

Iko natáhla krk a namířila kulatý senzor na prince, který se tyčil více než tři stopy nad ní. Senzorové světlo se rozsvítilo, když ho její snímač poznal. „Princ Kai,“ řekla svým skřípavým kovovým hlasem. „Ve skutečnosti jste ještě hezčí než na digitálních panelech.“

Cinder se rozpaky zhoupl žaludek i přesto, že se princ zasmál.

„To stačilo, Iko. Pojď do stánku.“

Iko poslechla, odhrnula ubrus a zalezla si pod stůl.

„Taková osobnost se u androida hned tak nevidí,“ prohlásil princ Kai a opřel se o dveřní rám jejího stánku, jakoby přivážel androidy na tržiště denně. „Naprogramovala jste ji sama?“

„Věřte tomu nebo ne, už jsme ji takovou koupili. Mám podezření na chybu v programování, což je nejspíš důvod, proč ji má nevlastní matka sehnala tak levně.“

„V mém programu žádná chyba není!“ ohradila se Iko za jejími zády.

Cinder pohlédla princi do očí a na okamžik ji oslnil jeho smích, hned však zase ukryla hlavu za jeho androida.

„Tak co myslíte?“ zeptal se.

„Budu muset provést diagnostický test. Zabere mi to několik dní, možná týden.“ Cinder si zastrčila pramen vlasů za ucho a posadila se, vděčná, že může na chvíli ulevit stojící noze, a zkoumala androidovy vnitřnosti. Věděla, že nejspíš porušuje nějaké pravidlo etikety, když v princově přítomnosti sedí, ale jemu to očividně nevadilo, protože se naklonil dopředu a sledoval její ruce.

„Chcete zaplatit předem?“

Natáhl k ní levé zápěstí s implantovaným identičipem, ale Cinder jen mávla rukou v rukavici. „Ne, děkuji. Bude mi ctí pro vás toho androida opravit.“

Princ Kai chtěl něco namítnout, ale nakonec nataženou ruku spustil. „Asi není šance, že byste ji stihla opravit ještě před slavností, že ne?“

Cinder zavřela panel na androidovi. „Mohla bych to stihnout. Ale dokud nebudu vědět, co přesně s ní je, nemohu vám nic slíbit −“

„Já vím, já vím.“ Zhoupl se na patách. „Je to jen zbožné přání.“

„Jak vám dám vědět, až bude připravená?“

„Pošlete zprávu do paláce. Anebo tady příští víkend zase budete? Mohl bych se pro ni zastavit.“

„Ó ano!“ vyhrkla zezadu ze stánku Iko. „Jsme na trhu každý den. Určitě se zastavte. To by bylo skvělé.“

Cinder sebou trhla. „Nemusíte, jestli −“

„Zastavím se rád.“ Zdvořile jim kývl na rozloučenou a stáhl si kapuci víc do tváře. Cinder mu kývnutí oplatila, ačkoli věděla, že by měla vstát a uklonit se, ale netroufala si podruhé pokoušet rovnováhu.

Počkala, dokud jeho stín nezmizel ze zavěšeného ubrusu, a teprve potom přejela pohledem náměstí. Princovy přítomnosti si očividně nikdo ze spěchajícího davu nevšiml. Cinder se uvolnila.

Iko jí přijela k boku a kovové paže zkřížila na hrudi. „Princ Kai! Radši mi zkontroluj větrák, myslím, že se začínám přehřívat.“

Cinder se shýbla, zvedla náhradní nohu a otřela ji o své pracovní kalhoty. Zkontrolovala povrch a byla ráda, že ho nepoškrábala.

„Víš, jak se bude Pivoňka tvářit, až to uslyší?“ prohlásila Iko.

„Určitě bude hodně pištět.“ Cinder ještě jednou obezřetně proskenovala dav a teprve potom ji začala zaplavovat euforie. Nemohla se dočkat, až o tom Pivoňce poví.

Samotný princ! Z hrdla jí unikl smích. Bylo to tak nečekané. Tak neuvěřitelné. Bylo to −

„Ach ne.“

Cinder se přestala usmívat. „Co?“

Iko ukázala prstem na její čelo. „Jsi umazaná od vazelíny.“

Cinder ucukla a otřela si čelo. „Děláš si ze mě legraci.“

„Určitě si toho skoro nevšiml.“

Cinder spustila ruku. „Co na tom záleží? Pojď, pomoz mi to nasadit, než se tady zastaví někdo další z královské rodiny.“ Položila kotník na koleno druhé nohy a začala připojovat dráty podle barev. Přemýšlela přitom, jestli princ nepoznal, čím je.

„Padne jako ulitá, co?“ řekla Iko držící hrst šroubků, které Cinder postupně přimontovávala na místo.

„Jsi hodná, Iko, děkuju ti. Jen doufám, že si toho nevšimne Adri. Roztrhla by mě, kdyby věděla, že jsem utratila šest set univů za nohu.“ Utáhla poslední šroub a natáhla nohu. Hýbala kotníkem dopředu a dozadu a vrtěla prsty. Noha byla sice trochu zatuhlá a nervové senzory budou potřebovat ještě pár dní, než se sladí s novými dráty, ale aspoň už nebude muset kulhat.

„Je perfektní,“ prohlásila a obula se. Všimla si, že Iko drží v kovových kleštích, které jí sloužily jako ruce, její starou nohu. „Ten kus šrotu můžeš klidně vyho-“

K uším Cinder dolehl výkřik. Trhla sebou, když ten zvuk v jejím audio rozhraní vyletěl na maximum, a otočila se směrem, odkud přišel. Tržiště ztichlo. Děti, které mezitím začaly hrát na schovávanou mezi stánky, zvědavě vylezly ze skrýší.

Ten výkřik se ozval od pekařky Chang Sachy. Cinder zmateně vstala a vylezla na židli, aby viděla přes dav. Spatřila Sachu v jejím stánku za skleněnou vitrínou se sladkým pečivem a bochánky plněnými vepřovým masem, jak zírá na své natažené ruce.

Cinder si dlaní zakryla nos a ústa, když jí ve stejný okamžik jako zbytku náměstí došlo, co se děje.

„Nákaza!“ vykřikl někdo. „Je nakažená!“

Náměstí ovládla panika. Matky braly své děti do náruče, zoufale jim dlaněmi zakrývaly obličeje a snažily se dostat od Sachina stánku co nejdál. Prodavači prudce zatahovali posuvné dveře obchodů.

Sunto vykřikl a rozběhl se k matce. Ta však zvedla ruce, aby ho zastavila. Ne, ne, nechoď ke mně. Prodavač z vedlejšího stánku chlapce popadl a v běhu ho držel v podpaží. Sacha za ním něco volala, ale její slova zanikla v nastalé vřavě.

Cinder se sevřel žaludek. Nemohly se dát na útěk, Iko by v tom zmatku ušlapali. Zadržela dech, sáhla po šňůře v rohu stánku a škubnutím zatáhla dveře. Až na tenký pruh světla u země se vnitřek stánku zahalil do tmy. Z betonové podlahy sálalo horko a vytvářelo v tom těsném prostoru dusno.

„Cinder?“ ozvala se Iko a v jejím robotickém hlase zněly obavy. Zapnula senzor a zalila stánek modrým světlem.

„Neboj se,“ řekla Cinder, seskočila ze židle a popadla ze stolu kus hadru umaštěného od maziva. Křik venku postupně utichal a jejich stánek se proměnil v malý soukromý vesmír. „Je od nás daleko, až na opačné straně náměstí. Tady nám nic nehrozí.“ Přesto se odsunula až k zadní stěně s policemi, dřepla si a zakryla si nos i ústa hadrem.

Čekaly. Cinder dýchala co nejmělčeji, dokud neuslyšely sirény pohotovostního vznášedla, které přiletělo vyzvednout Sachu.

Kapitola druhá

POHOTOVOSTNÍ SIRÉNY UTICHLY, AŽ KDYŽ SE NÁMĚSTÍM rozlehlo hučení dalšího motoru. Ticho na tržišti vystřídal dusot bot na chodníku a potom se ozvalo udílení povelů. Následovala chraptivá odpověď.

Cinder si na záda pověsila brašnu, jakou nosili poslíčci, přeplížila se po zaprášené podlaze stánku a odhrnula ubrus, který zakrýval její pracovní stůl. Strčila prsty do mezery pod dveřmi, jíž dovnitř pronikalo světlo, a zvětšila ji o pár centimetrů. Přitiskla tvář na teplý a drsný povrch chodníku a podařilo se jí zahlédnout na druhé straně náměstí tři páry žlutých bot. Zásahová jednotka. Posunula dveře o trochu víc a sledovala, jak ti muži − všichni v ochranných plynových maskách − rozlévají uvnitř pekařčina stánku nějakou tekutinu ze žlutého kanystru. I na dálku Cinder cítila ten zápach a nakrčila nos.

„Co se děje?“ ozvala se jí za zády Iko.

„Chystají se spálit stánek Chang-jie.“ Cinder očima propátrávala náměstí a všimla si čistě bílého vznášedla zaparkovaného v jednom rohu. Kromě těch tří mužů na náměstí nikdo nebyl. Překulila se na záda a pohlédla Iko do senzoru, který ve tmě slabě zářil. „Odejdeme, jakmile se rozhoří oheň a nikdo nebude dávat pozor.“

„Jsme v průšvihu?“

„Ne. Jen se mi dnes nechce podstupovat cestu do karantény.“

Jeden z mužů vyštěkl rozkaz, po němž se ozval zvuk pohybujících se nohou. Cinder otočila hlavu a zamžourala škvírou ven. Zapálili pekařčin stánek. Zápach benzinu se záhy smísil s pachem spáleného pečiva. Muži ustoupili a jejich uniformy se rýsovaly na pozadí šlehajících plamenů.

Cinder natáhla ruku, popadla androida prince Kaie kolem krku a stáhla ho k sobě dolů. Strčila si ho pod paži, pootevřela dveře jen tak, aby se jimi dalo protáhnout, a nespouštěla oči ze zad mužů venku. Iko ji následovala a rychle se zajela schovat k dalšímu stánku, když Cinder spustila dveře. Uháněly kolem obchodů − většina jich při hromadném útěku zůstala otevřená dokořán − a zahnuly do nejbližší úzké uličky mezi nimi. Oblohu nad nimi zahalil černý dým. Za pár vteřin se nad budovami ozval hukot motorů zpravodajských vznášedel, která mířila na tržní náměstí.

Když byly od tržiště dostatečně daleko a vynořily se z bludiště uliček, Cinder zpomalila. Slunce pomalu mizelo za mrakodrapy na západě. Srpnové horko tu a tam zmírnil vánek, který se proháněl mezi budovami a zvedal z odpadních struh víry smetí. O čtyři bloky dál od tržiště ulice opět ožily − na chodnících se tvořily hloučky chodců předávajících si zvěsti o nákaze, jež propukla uprostřed města. Digitální panely na zdech budov přenášely živé záběry ohně a dýmu v centru Nového Pekingu a děsivé titulky oznamovaly každou vteřinu čím dál vyšší počet nakažených obětí − ačkoli Cinder s jistotou věděla pouze o jedné takové osobě.

„Všechno to sladké pečivo je pryč,“ posteskla si Iko, když míjely panel ukazující detailní záběr na zčernalý pekařský stánek.

Cinder se kousala do tváře. Ani jedna z nich nikdy neochutnala vychvalované pečivo z pekařství na tržišti. Iko neměla chuťové pohárky a Chang Sacha neprodávala zboží kyborgům.

Vysoké kancelářské budovy a nákupní centra postupně přešly v neuspořádaný shluk činžovních domů postavených tak těsně u sebe, že vypadaly jako jednolitá stěna skla a betonu. Byty v této části města kdysi bývaly prostorné a žádané, ale během let je tolikrát přestavěli a přerozdělili − ve snaze vtěsnat do nich více lidí − že se z domů stala bludiště chodeb a schodišť.

Ale na to všechno Cinder na chvíli zapomněla, když zahnula za roh, do ulice, kde bydlela. Na chvíli mezi domy spatřila Novopekingský palác důstojně se rozkládající na útesu nad městem. Špičaté zlaté střechy paláce se ve slunci oranžově blyštěly a okna odrážela světlo do města. Zdobené štíty, stupňovité pavilóny, které se nacházely nebezpečně blízko okraje útesu, oblé chrámy vzpínající se k nebesům. Cinder se tím směrem tentokrát zahleděla o něco déle než obvykle a myslela přitom na někoho, kdo tam bydlel, a možná právě teď se tam někde pohyboval.

Ne že by předtím, kdykoli se na palác zadívala, nevěděla, že tam princ žije, ale dnes cítila spojení jako nikdy dříve a spolu s ním se dostavila i takřka samolibá radost. Setkala se s princem! Navštívil její stánek. Znal její jméno!

Cinder nasála do plic vlhký vzduch a přiměla se odvrátit zrak. Připadala si pošetile. Už se chová skoro jako Pivoňka.

Přehodila si princova androida pod druhou paži a společně s Iko sehnuly hlavy, když procházely pod převisem střechy Fénixovy věže, kde bydlely. Volným zápěstím mávla před čtečkou identičipů na stěně a uslyšela cvaknutí zámku.

Iko pomocí nástavců na pažích s klapotem následovala Cinder po schodech do suterénu, potemnělého bludiště skladovacích prostor, vzájemně oddělených drátěnými klecemi. Přivítal je závan zatuchlého vzduchu. Iko zapnula reflektor a zahnala stíny na útěk rozptýleným halogenovým světlem. Cestu od schodů ke skladišti číslo 18-20, stísněné a věčně studené cele, kterou Adri dovolila Cinder používat jako dílnu, obě dobře znaly.

Cinder udělala v nepořádku na pracovním stole místo pro princova androida a položila si brašnu na podlahu. Vyměnila si špinavé pracovní rukavice za čistší bavlněné a zamkla skladiště. „Kdyby se nás Adri ptala,“ řekla cestou k výtahům, „tak náš stánek je od pekařčina hodně daleko.“

Iko zablikala. „Rozumím.“

Výtahem jely jen ony dvě. Teprve když z něj vystoupily v osmém podlaží, budova se změnila v bzučící úl − po chodbách se honily děti, podél zdí se plížily kočky bez majitele i ty, které patřily někomu z domu, a ze dveří se linul tlumený zvuk všudypřítomných digitálních obrazovek. Cinder si nastavila příjem zvuků tak, aby ten šum odfiltrovala, a vyhýbala se dětem, které jí běhaly v cestě.

Dveře jejich bytu zely dokořán a Cinder se zastavila, aby zkontrolovala číslo na nich, než vešla dovnitř.

Z obývacího pokoje slyšela Adriin přísný hlas. „Zvětši Pivoňce ten výstřih. Takhle v tom vypadá jako stařena.“

Cinder tam zpoza rohu nakoukla. Adri stála s jednou rukou položenou na římse holografického krbu, na sobě měla župan s vyšitými chryzantémami, který ladil se sbírkou kýčovitých papírových vějířů pověšených na stěně za ní − všechno napodobeniny mající budit dojem starožitnosti. I sama Adri působila se silně napudrovaným obličejem a příšerně výraznou rtěnkou téměř jako napodobenina. Byla nalíčená, jako by se někam chystala, ačkoli ve skutečnosti jen zřídka vycházela ven.

Pokud si všimla Cinder ve dveřích, nedala to nijak najevo.

Digitální obrazovka nad umělými plameny krbu ukazovala záběry z tržiště. Z pekařského stánku zbyly jen trosky a kostra přenosné pece.

Uprostřed obývacího pokoje stály Perla s Pivoňkou, obě zahalené v tylu a hedvábí. Pivoňka si nadzdvihovala černé kudrnaté vlasy, zatímco jí žena, kterou Cinder neznala, upravovala výstřih. Pivoňka si přes ženino rameno všimla stojící Cinder, v očích se jí zajiskřilo a obličej se jí rozzářil úsměvem. Ukázala na své šaty a neubránila se zavýsknutí.

Cinder jí úsměv oplatila. Když se od třpytivě stříbrných šatů s levandulovým nádechem, které měla její nevlastní mladší sestra na sobě, odrazilo světlo ohně, vypadala jako anděl.

„Perlo.“ Adri na její starší sestru pokynula kroužícím prstem a Perla se otočila dokola, čímž odhalila řadu perlově bílých knoflíků na zádech. Její šaty s přiléhavým živůtkem a nabíranou sukní ladily s Pivoňčinými, jen byly zlaté. „Zaber je trochu víc v pase.“

Cizí žena přišpendila lem Pivoňčina výstřihu a trhla sebou, když spatřila Cinder ve dveřích, honem však odvrátila pohled. Ustoupila, vyndala si špendlíky, které svírala mezi rty, a naklonila hlavu na stranu. „Už teď jsou hodně úzké,“ řekla. „Chceme přece, aby mohla tančit, ne?“

„Chceme, aby si našla manžela,“ opáčila Adri.

„Ale, ale,“ zasmála se švadlena a stáhla prsty látku v Perlině pase. Cinder bylo jasné, že Perla zatahuje břicho seč může; viděla totiž pod látkou okraje jejích žeber. „Na manželství je ještě příliš mladá.“

„Je mi sedmnáct,“ ohradila se Perla a upřela na ženu zamračený pohled.

„Sedmnáct? No prosím! Vždyť je to ještě dítě. Teď se máš ještě bavit, děvče, víš?“

„Na to, aby se jen bavila, mě stojí spoustu peněz,“ prohlásila Adri. „Za tyhle šaty čekám nějaké výsledky.“

„Nemějte strach, Linh-jie. Bude půvabná jako ranní rosa.“ Švadlena si strčila špendlíky zpátky do úst a jala se upravovat Pivoňčin výstřih.

Adri zvedla bradu a konečně vzala Cinder na vědomí tak, že sjela pohledem její špinavé boty a kalhoty. „Proč nejsi na tržišti?“

„Dnes tam zavřeli o něco dřív,“ odpověděla Cinder a významně se zadívala na digitální obrazovku. Adri však její pohled nesledovala. Cinder s předstíranou lhostejností ukázala palcem do předsíně. „Tak já se půjdu umýt, abych si mohla taky vyzkoušet šaty.“

Švadlena se zarazila. „Další šaty, Linh-jie? Nepřinesla jsem látku na −“

„Už jsi vyměnila magnetický řemen na vznášedle?“

Cinder pohasl úsměv. „Ne, ještě ne.“

„Nikdo z nás na žádný ples nepojede, dokud se to nespraví, že?“

Cinder spolkla podrážděnou odpověď. Už se o tom minulý týden bavily dvakrát. „Na nový magnetický řemen potřebuju peníze. Nejmíň osm set univů. Kdyby příjmy z tržiště nešly přímo na tvůj účet, už bych ho dávno koupila.“

„Svěřit ti peníze, abys je utratila za ty svoje zbytečné hračky?“ Když Adri řekla hračky, upřela zamračený pohled na Iko a ohrnula ret, přestože Iko technicky patřila jí. „Kromě toho si nemůžu dovolit zaplatit ten řemen a ještě tvoje šaty, když by sis je vzala na sebe stejně jen jednou. Buď najdi jiný způsob, jak to vznášedlo opravit, nebo si sežeň šaty na ples sama.“

Cinder začínala uvnitř vřít. Mohla podotknout, že Perle s Pivoňkou by stačily hotové šaty místo šatů šitých na míru, čímž by zbyly peníze i na její. Mohla říct, že její sestry si ty šaty vezmou na sebe také jen jednou. Mohla rovněž dodat, že to ona vydělává peníze, takže by jí měly patřit a měla by mít právo utratit je, jak se jí zlíbí. Jenže nikam by to nevedlo. Cinder podle zákona patřila Adri stejně jako domácí android a totéž platilo i pro její peníze a těch pár maličkostí, které vlastnila, včetně její nové nohy. Adri jí to s oblibou připomínala.

Cinder spolkla svůj hněv dřív, než si u ní Adri stačila všimnout známky vzdoru.

„Možná se mi podaří ten řemen za něco vyměnit. Poptám se v místních obchodech.“

Adri si odfrkla. „Co kdybychom za něj vyměnily toho bezcenného androida?“

Iko se za Cinder přikrčila.

„Za ni bychom moc nedostaly,“ řekla Cinder. „Tak starý model už nikdo nechce.“

„To je pravda, nikdo ji nechce, že? Možná bych vás obě měla prodat na součástky.“ Adri natáhla ruku a začala si pohrávat s nedokončeným lemem Perlina rukávu. „Nezajímá mě, jak to uděláš, ale to vznášedlo opravíš ještě před plesem − a levně. Nechci, aby ta hromada šrotu zabírala drahé parkovací stání.“

Cinder si strčila ruce do zadních kapes kalhot. „Takže když to vznášedlo opravím a seženu si šaty, budu s vámi moct letos jít?“

Adri se stáhly koutky úst. „Bude zázrak, jestli na sebe vůbec seženeš něco, čím bys zakryla svou…“ pohledem ulpěla na Cindeřiných botách, „…výstřednost. Ale ano. Pokud opravíš vznášedlo, myslím, že ti dovolím jít na ples.“

Pivoňka se na Cinder ohromeně pousmála, ale její sestra se prudce otočila k matce. „To snad nemyslíš vážně! Ty ji chceš vzít s námi? Zrovna ji?“

Cinder přitiskla rameno k rámu dveří a snažila se před Pivoňkou skrýt své zklamání. Perlin výbuch byl zbytečný. Malé oranžové světýlko v rohu zorného pole už Cinder prozradilo, že Adri svůj slib nemyslela vážně.

„No,“ řekla a snažila se tvářit vesele, „tak já asi půjdu sehnat ten magnetický řemen.“

Adri na Cinder blahosklonně mávla a věnovala svou pozornost opět Perliným šatům. Dala jí najevo, že má odejít.

Cinder naposledy pohlédla na okázalé šaty svých nevlastních sester a vycouvala z pokoje. Už se skoro otočila čelem do předsíně, když tu Pivoňka vypískla.

„Princ Kai!“

Cinder ztuhla a ohlédla se na digitální obrazovku. Varování před nákazou vystřídal živý přenos z tiskové konference v Palá-ci. Princ Kai hovořil k zástupu novinářů − lidských i androidích.

„Zesílit zvuk,“ poručila Perla a odstrčila švadlenu stranou.

„... i nadále je výzkum naší hlavní prioritou,“ říkal právě princ Kai a svíral přitom okraje řečnického stupínku. „Náš výzkumný tým je rozhodnutý najít lék na tuto nemoc, která už si vyžádala život jednoho z mých rodičů a ohrožuje i druhého z nich, stejně jako desetitisíce našich občanů. Situace je o to vážnější i vzhledem k dnešnímu propuknutí nákazy v srdci našeho města. Už nemůžeme tvrdit, že tato nemoc postihuje výhradně chudé a venkovské části naší země. Letumóza ohrožuje nás všechny a my musíme najít způsob, jak ji zastavit. Teprve potom můžeme začít s obnovou naší ekonomiky a vrátit Východnímu společenství jeho dřívější prosperitu.“

Davem zazněl nepříliš nadšený potlesk. Vědci zkoumali letumózu už od jejího prvního výskytu v malém městečku v Africké unii před více než deseti lety. Od té doby nedošlo k žádnému velkému pokroku. Nemoc mezitím propukla ve stovkách na první pohled nijak nepropojených komunit po celém světě. Statisíce lidí onemocněly, trpěly a zemřely. I Adřin manžel se nakazil na cestě po Evropě, během níž se ujal jedenáctiletého osiřelého kyborga jménem Cinder. Jedna z nejstarších Cindeřiných vzpomínek na něj byla, jak ho odvážejí na vozíku do karantény, zatímco Adri běsnila, že ji s tou věcí nemá nechávat samotnou.

Adri o svém manželovi nikdy nemluvila a v jejich společném bytě toho po něm moc nezůstalo. Jedinou vzpomínkou na to, že vůbec žil, byla řada holografických plaket a medailí na krbové římse − ocenění a gratulace z mezinárodního technologického veletrhu tři roky po sobě. Cinder neměla ponětí, co vynalezl. Zřejmě nic převratného, protože když zemřel, nezanechal své rodině téměř žádné peníze.

Princovu řeč na obrazovce náhle přerušil nějaký člověk, který přistoupil ke stupínku a podal mu lístek se vzkazem. Princ se zachmuřil. Obrazovka zčernala.

Vysílání z paláce vystřídal záběr místnosti se stolem před modrou obrazovkou, za nímž seděla žena s neutrálním výrazem, ale s klouby na rukou zbělenými.

„Přerušujeme tiskovou konferenci s Jeho císařskou Výsostí, kvůli aktuálním zprávám o stavu Jeho Veličenstva císaře Rikana. Císařovi osobní lékaři nás právě informovali, že Jeho Veličenstvo vstoupilo do třetího stádia letumózy.“

Švadlena zalapala po dechu a vytáhla si špendlíky z úst.

Cinder se opřela o rám dveří. Ani si nevzpomněla, že by měla princi Kaiovi vyjádřit svou soustrast nebo popřát císaři brzké uzdravení. Musí si o ní myslet, že je necitlivá a hloupá.

„Byli jsme informováni, že Jeho Veličenstvo má v současné době zajištěno veškeré možné pohodlí, a podle zástupců z Paláce výzkumný tým pracuje dnem i nocí na nalezení léku. Naléhavě žádají o dobrovolníky na testování protilátky, ačkoli stále pokračují povinné odvody z řad kyborgů.

„Císařův zdravotní stav vyvolal řadu ostrých sporů ohledně konání sto dvacátého šestého mírového festivalu, princ Kaito však tisku sdělil, že festival se bude konat podle plánu, a vyjádřil naději, že snad vnese lidem do života trochu radosti v této smutné době.“ Moderátorka se odmlčela a zaváhala, i když před sebou měla nápovědu. Tvář jí zjihla a hlas jí přeskočil, když nakonec pronesla: „Ať žije císař.“

Švadlena ta slova tiše zopakovala po ní. Obraz se opět přepnul do Paláce, ale princ Kai už odešel ze scény a v sále panovalo pozdvižení, neboť každý reportér podával hlášení do své vlastní kamery.

„Vím o jednom kyborgovi, který by se mohl přihlásit na testování léku,“ nechala se slyšet Perla. „Proč čekat na odvod?“

Cinder si o rok starší Perlu, která byla navzdory věku skoro o patnáct centimetrů menší než ona, změřila nevraživým pohledem. „To je dobrý nápad,“ řekla. „A ty by sis pak mohla najít práci a platit si svoje hezké šaty sama.“

Perla si odfrkla. „Nevíš, že rodina dobrovolníka dostává finanční náhradu, ty drátěná hlavo?“

Odvod kyborgů zahájil výzkumný tým před rokem. Každý den ráno se z mnoha tisíc kyborgů, kteří žili ve Východním společenství, vylosovalo identifikační číslo dalšího z nich. Vylosované kyborgy potom sváželi z provincií táhnoucích se až k Bombaji a Singapuru, aby posloužili jako pokusní králíci pro lék na nákazu. Celé se to prezentovalo jako velká čest položit život pro dobro lidstva, ale ve skutečnosti to byla jen připomínka, že kyborgové nejsou jako ostatní lidé. Mnozí z nich dostali díky šlechetným vědcům druhou šanci na život a byli tak svým stvořitelům zavázáni. Mnozí si mysleli, že mají štěstí, že vůbec žijí tak dlouho. Bylo tedy přece jen správné, aby jako první obětovali své životy ve prospěch nalezení léku.

„Nemůžeme Cinder přihlásit,“ řekla Pivoňka a nařasila si sukni. „Potřebuju, aby mi spravila přenosnou obrazovku.“

Perla si odfrkla a odvrátila se od nich. Pivoňka se na sestřina záda zamračila.

„Přestaňte se hašteřit,“ napomenula je Adri. „Pivoňko, mačkáš si sukni.“

Švadlena se opět pustila do práce a Cinder ustoupila do předsíně. Iko už byla dva kroky před ní, nedočkavá zmizet Adri z dohledu.

Cinder si samozřejmě vážila toho, že se jí Pivoňka zastala, ale věděla, že ve výsledku na tom nebude záležet. Adri by ji nikdy nepřihlásila na testy, protože by tak přišla o jediný zdroj příjmů, a Cinder si byla jistá, že její macecha nikdy v životě nepracovala.

Ale pokud by ji vylosovali, nikdo by s tím nemohl nic dělat. A zdálo se, že v poslední době se až příliš často daří vybírat ty kyborgy, kteří žili v Novém Pekingu a přilehlém okolí.

Pokaždé, když los padl na nějakou mladou dívku, představila si Cinder, jak i jí samotné odměřují pomyslné hodiny čas.

Kapitola třetí

„TY PŮJDEŠ NA PLES!“ IKO KLEPALA O SEBE KOVOVÝMI KLÍŠŤKAMI, které jí sloužily místo rukou, v nápodobě potlesku. „Musíme ti sehnat plesové šaty a boty. Nenechám tě jít v těch strašných, co nosíš běžně. Seženeme taky nějaké nové rukavice a −“

„Mohla bys mi sem posvítit?“ požádala ji Cinder a škubnutím vytáhla horní zásuvku skříňky na nářadí. Přehrabovala se v ní, až náhradní šrouby a objímky uvnitř chrastily, a Iko přijela blíž k ní. Temnotu skladiště rozpýlila záplava modravého světla.

„Pomysli na všechno jídlo, co tam budou mít,“ básnila Iko. „A šaty. A hudbu!“

Cinder si jí nevšímala, vybrala si sadu různého nářadí a vyrovnala jej na magnetickém trupu Iko.

„U hvězd! Pomysli na prince Kaie! Možná si zatančíš s princem Kaiem!“

Po tomto prohlášení se Cinder zarazila a zamžourala do světla, jímž ji Iko oslňovala. „Proč by se mnou měl princ tančit?“

Iko se rozhučel větrák, jak usilovně přemýšlela o odpovědi. „Protože tentokrát nebudeš umazaná od oleje.“

Cinder to pobavilo. Androidí logika byla někdy tak prostá. „Nerada ti kazím iluze, Iko,“ řekla a s bouchnutím zavřela zásuvku a přesunula se k druhé, „ale já na žádný ples nepůjdu.“

Iko se na okamžik zastavil větrák a vzápětí se opět rozhučel. „Nerozumím.“

„Tak zaprvé, právě jsem utratila všechny svoje úspory za novou nohu. Ale i kdybych měla peníze, proč bych je utrácela za šaty, střevíčky nebo rukavičky? Vždyť by to bylo plýtvání.“

„A za co jiného bys je chtěla utratit?“

„Za kompletní sadu šroubováků? Za skříňku na nářadí, u které se nezasekávají šuplíky?“ Na zdůraznění svých slov ramenem zabouchla druhou zásuvku. „A co takhle peněžní záloha na můj vlastní byt, abych už nemusela být Adrinou služkou?“

„Adri by ti nepodepsala osvobozující dokumenty.“

Cinder otevřela třetí zásuvku. „Já vím. A stejně by to stálo mnohem víc než jedny hloupé šaty.“ Vzala imbusový klíč a několik dalších klíčů a položila je na skříňku s nářadím. „Možná si nechám transplantovat kůži.“

„Vždyť máš dobrou.“

Cinder pohlédla na Iko úkosem.

„Aha. Ty myslíš na svoje kyborgské části.“

Cinder zavřela třetí zásuvku, zvedla z pracovního stolu brašnu a naházela do ní nářadí. „Co myslíš, že ještě budeme potřebovat? Zvedák! No ovšem! Kam jsem ho jen dala?“

„S tebou není kloudná řeč,“ prohlásila Iko. „Možná bys mohla šaty sehnat výměnou za něco, nebo si je koupit a potom je vrátit. Hrozně ráda bych se podívala do toho značkového obchodu v Sakurové ulici. Víš, který myslím?“

Cinder se přehrabovala v nářadí, jež se nashromáždilo pod stolem. „Na tom nezáleží. Nikam nejdu.“

„Ale záleží. Vždyť je to ples. A bude tam princ!“

„Iko, já pro něj jen opravuju androida. To neznamená, že jsme najednou přátelé.“ Při zmínce o princově androidovi se jí rozsvítilo a o chvíli později už vytahovala schovaný zvedák. „A nezáleží na tom, protože mě Adri nikam nepustí.“

„Říkala, že když opravíš to vznášedlo −“

„Správně. A až opravím vznášedlo? Co Pivoňčina přenosná obrazovka, která pořád zlobí? A co −“ Očima přejela místnost a všimla si rezavého androida zastrčeného v koutě. „A co ten starý zahradnický android 7.3?“

„Co by si s tím starým křápem Adri počala? Vždyť už nemá žádnou zahradu. Nemá dokonce ani balkón.“

„Jen říkám, že mě ve skutečnosti nikam pustit nechce. Dokud bude schopna vymyslet něco, co bych mohla opravit, moje ,povinnosti‘ nikdy neskončí.“ Cinder si strčila do brašny pár minizvedáků a v duchu si říkala, že jí na tom plese nezáleží. Ani trochu.

Stejně by mezi ty lidi na plese nezapadla. I kdyby sehnala šaty a střevíčky, v nichž by skryla své ohavné kovové součásti, její nevýrazné jemné vlasy by se nedaly natočit a o líčení taky nic nevěděla. Nakonec by jen seděla u stolu, sledovala taneční parket, tropila si žerty z dívek, které se mohou přetrhnout, aby si jich princ Kai všiml, a předstírala, že ani trochu nežárlí. Předstírání jí nevadilo.

Ale na jídlo byla zvědavá.

A princ ji teď do určité míry znal. Na tržišti se k ní choval mile. Možná by ji přece jen požádal o tanec. Ze slušnosti. Kdyby ji tam viděl stát samotnou, určitě by to jako správný kavalír udělal.

Ten ošidný sen se však hned zase rozplynul. Něco takového se nestane. Nemělo smysl o tom přemýšlet.

Byla kyborg a na ples se nikdy nepodívá.

„Myslím, že máme všechno,“ řekla nahlas, a aby na sobě nedala znát zklamání, upravila si na rameni popruh brašny. „Jsi připravená?“

„Já tomu nerozumím,“ nechala se slyšet Iko. „Jestli se Adri nenechá přesvědčit, aby tě pustila na ples, když opravíš vznášedlo, tak proč vůbec jdeme na vrakoviště? Když tolik chce ten magnetický řemen, ať si ho jde na skládku vyhrabat sama.“

„Protože ples neples, já věřím tomu, že by tě klidně prodala za pár drobných, kdybych jí k tomu dala záminku. A když nic jiného, tak aspoň budeme mít celý byt jen pro sebe, až všechny odjedou na ples. Nezní to lákavě?“

„Zní to úplně senzačně!“

Cinder se otočila a uviděla Pivoňku, která se k nim přihnala jako velká voda. Stále na sobě měla stříbřité plesové šaty, ale lem u krku a rukávy už byly dokončené. Do výstřihu jí přibyla krajka, která zdůrazňovala skutečnost, že se u čtrnáctileté Pivoňky už začínají vyvíjet křivky, v něž Cinder ani nemohla doufat. I když její tělo původně mělo mít ženské tvary, chirurgové ji o ně svým zákrokem připravili, takže jí zůstala postava rovná jako proutek. Příliš hubená a chlapecká. Se svou těžkou umělou nohou byla příliš neobratná.

„Asi máti zaškrtím,“ prohlásila Pivoňka. „Vypadám kvůli ní jako cvok. ,Perla si musí najít manžela‘, ,Mé dcery mě stojí spoustu peněz‘, ,Nikdo neocení, co všechno pro ně dělám‘, bla, bla, bla.“ Zašermovala rukou ve vzduchu v parodii své matky.

„Co tady dole děláš?“

„Schovávám se. Jo, a taky tě mám požádat, aby ses podívala na moji přenosnou obrazovku,“ řekla a vytáhla zmíněný předmět zpoza zad a podala jej Cinder.

Cinder od ní obrazovku převzala, ale nepřestávala upírat oči na lem Pivoňčiny sukně, kolem jehož stříbřité látky se na zemi vířily chuchvalce prachu. „Zničíš si šaty. Potom ti teprve Adri dá co proto.“

Pivoňka na ni vyplázla jazyk, ale potom nabrala látku šatů do rukou a nadzvedla si sukni ke kolenům. „Tak co myslíš?“ zeptala se a pohupovala se na patách bosých nohou.

„Vypadáš nádherně.“

Pivoňka se nad tou pochvalou rozplývala blahem a pomačkala látku šatů v dlaních ještě víc. Potom však její rozjaření ochablo. „Měla ti taky nechat jedny ušít. To není fér.“

Cinder pokrčila rameny. „Já vlastně ani na ten ples netoužím jít.“ V Pivoňčině hlase zněla tak upřímná lítost, že se s ní ani nesnažila přít. Cinder obvykle dokázala ovládnout žárlivost vůči svým nevlastním sestrám − to, jak na nich Adri lpěla a jak měly jemné ruce −, především protože Pivoňka byla její jedinou lidskou kamarádkou. Ale nepodařilo se jí potlačit osten závisti, když viděla Pivoňku v těch krásných šatech.

Raději změnila téma. „Tak co je s tou tvojí obrazovkou?“

„Už zase ukazuje nějaké nesmyslné znaky.“ Pivoňka odstrčila nářadí z prázdných kbelíků od barvy a vybrala si nejčistší místo, kam se posadila se sukní rozprostřenou kolem sebe. Komíhala nohama, takže patami pravidelně narážela do plastu.

„Už sis zase stahovala ty hloupé aplikace s celebritami?“

„Ne.“

Cinder na ni povytáhla obočí.

„Jenom jednu jazykovou aplikaci. Nic víc. A tu jsem potřebovala do školy. Jo, než na to zapomenu, něco jsem ti přinesla, Iko.“

Iko popojela k Pivoňce a ta vytáhla ze záňadří sametovou stuhu, odstřižek látky od švadleny. Když ji Iko spatřila, světlo v místnosti zjasnělo.

„Děkuji ti,“ řekla androidka, když jí Pivoňka uvázala stuhu na zápěstí. „Je krásná.“

Cinder položila přenosnou obrazovku na pracovní stůl vedle androida prince Kaie. „Zítra se na to podívám. Teď musíme sehnat magnetický řemen pro Její Veličenstvo.“

„Aha. Kam jdete?“

„Na vrakoviště.“

„To bude zábava k popukání,“ prohlásila Iko a nepřestávala svým senzorem přejíždět po novém náramku.

„Vážně?“ zajímala se Pivoňka. „Můžu jít taky?“

Cinder se zasmála. „Iko si dělá legraci. Procvičuje se v sarkasmu.“

„To je jedno. Cokoli je lepší, než se vrátit do toho zatuchlého bytu.“ Pivoňka se ovívala a bezmyšlenkovitě se chtěla opřít o kovové police za sebou.

Cinder ji přitáhla zpátky, ještě než to udělala. „Dávej pozor na šaty.“

Pivoňka pohledem přelétla svou sukni, potom i police pokryté vrstvou špíny a mávla nad Cindeřinou starostí rukou. „Vážně můžu jít s vámi? Určitě to bude vzrušující.“

„Určitě tam bude spousta špíny a zápachu,“ opravila ji Iko.

„Co ty o tom můžeš vědět?“ poznamenala Cinder. „Vždyť nemáš čichové receptory.“

„Mám skvělou představivost.“

Cinder se ušklíbla a postrčila nevlastní sestru ke dveřím. „Tak dobře, jdi se převléknout. Ale pospěš si. Musím ti něco vyprávět.“

Kapitola čtvrtá

PIVOŇKA ŠŤOUCHLA CINDER PĚSTÍ DO RAMENE, AŽ JI málem shodila do hromady ojetých androidích pásů. „Proč jsi mi to neřekla dřív? Vždyť už jsi doma jak dlouho? Čtyři hodiny?“

„Já vím, já vím, promiň,“ omlouvala se Cinder a třela si rameno. „Nebyla na to vhodná chvíle a nechtěla jsem to říkat před Adri. Nerada bych, aby toho nějak využila.“

„Koho zajímá, co by udělala máti? Já bych toho využila. U hvězd, princ navštívil tvůj stánek! Nemůžu uvěřit, že jsem u toho nebyla. Proč jsem u toho nebyla?“

„Protože sis zkoušela hedvábí a brokát.“

„Grr.“ Pivoňka cestou odkopla povalující se světlomet. „Měla jsi mi zavolat. Do dvou vteřin bych tam byla i v těch nedokončených plesových šatech a vůbec. Grr. Nesnáším tě. Veřejně prohlašuju, že tě nesnáším. Kdy se zase uvidíte? Chci říct, musíš se s ním ještě setkat, ne? Možná tě přestanu nesnášet, když mi slíbíš, že mě vezmeš s sebou, platí?“

„Něco jsem našla!“ ozvala se zepředu Iko. Světlometem mířila na karosérii zrezivělého vznášedla, za nímž se jako stínová hradba rýsovaly hromady šrotu.

„No a? Jaký tedy je?“ zeptala se Pivoňka a udržovala krok s Cinder, spěchající k vozidlu upoutanému k zemi, jako by se mohla tou blízkostí zároveň přiblížit i Jeho císařské Výsosti.

„Já ani nevím,“ odpověděla Cinder, zvedla kapotu vznášedla a podepřela ji kovovou tyčkou. „Á, výborně, ještě ho nikdo nerozmontoval.“

Iko poodjela Cinder z cesty. „Byl dostatečně zdvořilý na to, aby ji neupozorňoval, že má, na čele skvrnu od vazelíny.“

Pivoňka zalapala po dechu. „Ó, to snad ne!“

„A co? Jsem mechanička. Ušpiním se. Jestli chtěl, abych se kvůli němu vyfintila, měl mi zavolat předem. Iko, posviť mi sem.“

Iko naklonila hlavu dopředu a osvítila motor vznášedla. Pivoňka stojící vedle Cinder z druhé strany hlasitě zamlaskala. „Třeba si myslel, že je to mateřské znaménko.“

„Hned se cítím o moc líp.“ Cinder vytáhla z brašny kleště. Noční obloha byla jasná, a přestože světla z města zakrývala případné hvězdy, těsně nad obzorem se vznášel ostrý srpek měsíce jako nějaké oko, ospale mžourající skrz mlžný opar.

„Je ve skutečnosti stejně hezký jako na obrazovce?“

„Ano,“ řekla Iko. „Dokonce ještě hezčí. A strašně vysoký.“

„Tobě připadá vysoký každý.“ Pivoňka se opřela o přední nárazník a založila si ruce na hrudi. „A mě zajímá, jaký má názor Cinder.“

Cinder se přestala kleštěmi šťouchat v motoru, jakmile si vzpomněla na princův nenucený úsměv. Přestože Pivoňka o princi Kaiovi už dlouho hodně mluvila a nejspíš byla členkou všech jeho fanklubů na síti, Cinder nikdy nenapadlo, že by její obdiv k němu někdy mohla sdílet. Ve skutečnosti si vždycky myslela, že Pivoňčina slabost pro slavné osobnosti je trochu směšná a dětinská. Princ Kai sem, princ Kai tam. Bláznivé sny.

Jenže teď...

Něco v Cindeřině výrazu muselo prozradit, na co myslí, protože Pivoňka náhle vypískla, vrhla se na ni a s rukama kolem jejího pasu začala poskakovat nahoru a dolů. „Já to věděla! Věděla jsem, že se ti taky líbí! Nemůžu uvěřit, že ses s ním opravdu setkala! To není fér. Už jsem říkala, jak moc tě nesnáším?“

„Ano, ano, já vím,“ odpověděla Cinder a odstrčila Pivoňce ruce. „Klidně si janči, ale o kus dál. Já se tady snažím pracovat.“

Pivoňka na ni udělala obličej, odhopkala stranou a točila se mezi hromadami šrotu. „Co dalšího? Řekni mi všechno. Co říkal? Co dělal?“

„Nic,“ odpověděla Cinder. „Požádal mě, abych mu opravila androida.“ Odhrnula pavučiny z něčeho, co kdysi bývalo solárním generátorem vznášedla, ale teď z něj zbýval jen plastový kryt. Do tváře se jí vznesl oblak prachu a Cinder se s kašláním odtáhla. „Imbusový klíč?“

Iko si vytáhla klíč z těla a podala ho Cinder.

„Jakého má androida?“ vyzvídala Pivoňka.

Cinder se sténáním vypáčila generátor z motoru a postavila ho na zem vedle vznášedla. „Starého.“

„Domácího učitele, model 8.6,“ odříkala Iko. „Staršího, než jsem já. A taky říkal, že si ho příští víkend přijde na tržiště vyzvednout.“

Pivoňka odkopla rezavou plechovku od oleje a naklonila se nad motor. „Ve zprávách říkali, že tržiště bude příští týden zavřené kvůli té nákaze.“

„Aha − to jsem nevěděla.“ Cinder si otřela dlaně o kalhoty a nahlédla hlouběji do motoru. „Asi mu ho tedy budeme muset odvézt do Paláce.“

„Ano!“ Pivoňka poskakovala na místě. „Pojedeme tam spolu a ty mě představíš a − a −“

„Á!“ rozzářila se Cinder. „Magnetický řemen.“

Pivoňka si dlaní podepřela bradu a zvýšila hlas. „A potom mě princ pozná, až mě znovu uvidí na plese, a zatančí si se mnou a − Perla bude zuřit!“ Zasmála se, jako kdyby rozzlobit starší sestru byl životní úspěch.

„Jestli se mi toho androida vůbec podaří do plesu opravit.“ Cinder si na opasku s nářadím vybrala jeden klíč. Nechtěla Pivoňku upozorňovat na to, že dodávky do Paláce nejspíš nepřebírá sám princ Kai.

Pivoňka mávla rukou. „No tak kdykoli jindy.“

„Já chci jít taky na ples,“ nechala se slyšet Iko upírající pohled k obzoru. „To je nespravedlivé, že androidi se nesmějí účastnit.“

„Tak si formálně stěžuj vládě. Pivoňka určitě s radostí tvou stížnost předloží samotnému princi.“ Cinder poklepala Iko na kulatou hlavu, aby ji přiměla namířit světlo zpátky pod kapotu vznášedla. „A teď drž. Už mám tenhle konec skoro odpojený.“

Cinder strčila klíč Iko, potom vyhákla magnetický řemen a nechala ho hlučně dopadnout na zem. „Jedna strana hotová, teď ještě tu druhou.“ Obešla vznášedlo a cestou odklízela harampádí, aby mohla Iko bezpečně projet za ní.

Pivoňka k nim došla, vyšplhala se na zavazadlový prostor vznášedla a skrčila nohy pod sebe. „Víš, říká se, že si princ na plese vyhlédne nevěstu.“

„Nevěstu!“ zopakovala nadšeně Iko. „To je ale romantické.“

Cinder si lehla na bok za zadní nárazník a vytáhla z opasku malou baterku. „Podej mi ještě ten klíč.“

„Ty mě vůbec neposloucháš! Nevěstu, Cinder. To znamená princeznu.“

„To se nestane. Vždyť je mu teprve kolik? Devatenáct?“

Cinder sevřela baterku mezi zuby a vzala si od Iko klíč. Šrouby tady vzadu nebyly tak zrezivělé, zavazadlový prostor jim skýtal lepší ochranu, a tak netrvalo dlouho, než je uvolnila.

„Osmnáct a půl,“ opravila ji Pivoňka. „A je to pravda. Všechny nejnovější drby na síti se v tom shodují.“

Cinder něco zabručela.

„Já bych si prince Kaie vzala bez váhání.“

„Já taky,“ prohlásila Iko.

Cinder vyplivla z úst baterku a přesunula se ke čtvrtému rohu. „Ty a každé druhé děvče ve Společenství.“

„Neříkej, že ty ne,“ škádlila ji Pivoňka.

Na to Cinder neodpověděla, protože uvolňovala poslední šroub držící magnetický řemen. Konečně povolil a s rachotem dopadl na zem. „A je to.“ Vylezla zpod vozidla, zastrčila si klíč i s baterkou do kalhotové kapsy na lýtku a vstala. „Nevidíte ještě nějaká další vznášedla, která by se dala rozmontovat, když už jsme tady?“ Zvedla magnetický řemen zpod vznášedla a složila ho tak, aby se jí lépe nesl.

„Támhle jsem něco zahlédla.“ Iko přejížděla světlem po hromadách. „Nejsem si jistá, jaký je to typ.“

„Prima. Doveď nás tam.“ Cinder šťouchla androidku řemenem. Iko vyrazila a cestou si pro sebe mumlala, že ony se musejí potloukat po vrakovišti, zatímco Adri je v pohodlí doma.

„A navíc,“ ozvala se opět Pivoňka a seskočila ze vznášedla, „zvěsti o tom, že si princ na plese vyhlédne nevěstu, jsou daleko lepší než ty ostatní.“

„Budu hádat. Princ Kai je ve skutečnosti Marťan? Anebo ne − má nelegitimního potomka s někým ze svého ozbrojeného doprovodu, ne?“

„Ozbrojený doprovod − droidi − můžou mít děti?“

„Ne.“

Pivoňka si podrážděně odfoukla pramen vlasů z čela. „Vlastně je to ještě horší. Prý se proslýchá, že se ožení s...“ Ztlumila hlas do chraptivého šepotu: „…královnou Levanou.“

„S královnou −“ Cinder strnula, přitiskla si ruku v rukavici na ústa a rozhlédla se kolem, jako kdyby se někdo ukrýval za hromadami šrotu a poslouchal je. Spustila ruku, ale dál mluvila tiše. „Pivoňko, vážně, ty se z toho bulváru jednou zcvokneš.“

„Taky tomu nechci věřit, ale píšou to všude. Proto je teď ta čarodějnice, královnina vyslankyně, ubytována v Paláci, aby s námi uzavřela spojenectví. Je to všechno hrozně vysoká politika.“

„Já myslím, že je to jinak. Princ Kai by si ji nikdy nevzal.“

„To nemůžeš vědět.“

Ale Cinder to věděla. Možná se příliš nevyznala v mezigalaktické politice, ale věděla, že by princ Kai byl blázen, kdyby se oženil s královnou Levanou.

Cinder upoutal měsíc na obzoru a na pažích jí naskočila husí kůže. Měsíc v ní vždycky vzbuzoval jakousi paranoiu, jako kdyby ji lidé, kteří tam žili, pozorovali, a pokud by se tím směrem dívala příliš dlouho, mohla by přilákat jejich pozornost. Sice šlo čistě jen o pověrčivost, ale všechno, co se týkalo měsíčňanů, bylo obestřené tajemstvím a spoustou pověr.

Společnost měsíčňanů se vyvinula z původní kolonie pozemšťanů, kteří přistáli na Měsíci před staletími, ale už dávno na nich nebylo nic lidského. Říkalo se, že měsíčňané dokážou pozměnit váš mozek takovým způsobem, že jste schopni vidět věci, které byste normálně vidět neměli, a cítit to, co byste běžně necítili, nebo dělat něco, co byste jinak dělat nechtěli. Jejich nadpřirozená moc z nich učinila chamtivou a násilnickou rasu a královna Levana z nich byla nejhorší.

Povídalo se, že královna pozná, když o ní někdo mluví na celé tisíce mil daleko. Dokonce i na Zemi. Také se šeptalo, že zavraždila svou starší sestru, královnu Channary, aby uzurpovala trůn pro sebe. Prý nechala zabít i svého manžela, aby se mohla provdat za někoho mocnějšího. Údajně donutila nevlastní dceru, aby si zohavila tvář, neboť už ve věku třinácti let byla krásnější, než dokázala žárlivá královna snést.

Rovněž prý zavraždila svou neteř, jedinou osobu, která ohrožovala její trůn. Princezně Selene byly pouhé tři roky, když v jejím dětském pokoji vypukl požár a zahubil chůvu i ji.

Některé konspirační teorie tvrdily, že princezna požár přežila, někde se skrývá a čeká na správnou chvíli, aby se přihlásila o korunu a ukončila Levaninu tyranii. Ale Cinder věděla, že jsou to jen zbožná přání.

Koneckonců, v popelu dětského pokoje se našly stopy tkáně onoho dítěte.

„Tady.“ Iko zvedla ruku a poklepala na kovovou desku vyčnívající z velké hromady šrotu, čímž Cinder polekala.

Cinder zahnala svoje myšlenky. Princ Kai si tu čarodějnici nikdy nevezme za manželku. Nikdy by si nevzal měsíčňanku.

Odstrčila plechovky od sprejů a starou matraci a teprve potom rozeznala předek vznášedla. „Máš dobré oči.“

Společně s Iko odházely z cesty dostatek harampádí, aby odhalily celou přední část vozidla pořádně. „Takovéhle jsem ještě neviděla,“ prohlásila Cinder a přejela dlaní přes pochromovaný emblém posetý důlky.

„Je ošklivé,“ ohrnula nad vznášedlem nos Pivoňka. „Co je to za hroznou barvu.“

„Musí být opravdu hodně staré.“ Cinder objevila západku a zvedla kapotu. Ustoupila a zamrkala při pohledu na změť kovu a plastu uvnitř. „Hodně staré.“ Zamžourala do předního rohu motoru, ale svorky držící magnetický řemen nebyly přes podvozek vidět. „Hm. Namiř mi sem světlo, buď tak hodná.“

Cinder si klekla na zem do špíny. Než se vmáčkla pod vznášedlo, pevně si utáhla cop a odstrčila hromadu starých součástek, které rezivěly v plevelu pod podvozkem.

„U hvězd,“ zamumlala, když konečně pohlédla do jeho nitra. Shora přes kabely a dráty, všelijaké trubky, matice a šrouby pronikalo světlo od Iko. „Tahle věc je hotová starožitnost.“

„Proto je taky na vrakovišti,“ poznamenala Pivoňka.

„Myslím to vážně. Nikdy jsem nic takového neviděla.“ Cinder přejela rukou po gumovém kabelu.

Světlo problikávalo sem a tam, jak senzor Iko proskenovával motor. „Našla jsi tam něco užitečného?“

„To je dobrá otázka.“ Cinder se před očima objevila modrá záře, když se připojila k síti. „Přečetla bys mi identifikační číslo vznášedla na čelním skle?“

Pivoňka jí nadiktovala číslo, Cinder si ho vyhledala na síti a během pár minut stáhla plány vznášedla. Její displej z nich vytvořil obraz, jímž překryl motor před ní. „Zdá se, že je celkem neporušený,“ zamumlala a konečky prstů přejela po svazku kabelů nad sebou. Očima je sledovala, kudy vedou, naklonila hlavu, aby dobře viděla, kde se hadičky napojují na kladky a ty na hřídele, a rozluštila, jak to všechno do sebe zapadá a funguje.

„To je tedy něco.“

„Nudím se,“ ozvala se Pivoňka.

Cinder si povzdechla a začala v plánech hledat magnetický řemen, před očima se jí však objevila chybová hláška. Zkusila tedy zadat do vyhledávání jen magnet a potom jen řemen, dokud neuspěla. Na plánu se rozsvítila gumová páska, jež ovíjela sérii ozubených kol pod kovovým krytem − jmenovalo se to rozvodový řemen. Zamračila se a natáhla se po šroubech s podložkami, které upínaly kryt k motoru.

Myslela si, že rozvodové řemeny se už nepoužívají od doby, kdy vyšly z módy motory s vnitřním spalováním.

Cinder se zasténáním natáhla krk do strany. Ve stínech pod vozidlem spatřila vedle sebe něco kulatého, připojeného k tyčím nad ní. Kolo.

„Tohle není vznášedlo. Je to auto. Poháněné benzinem.“

„Vážně?“ podivila se Pivoňka. „Myslela jsem, že auta byla víc... já nevím, asi nóbl.“

Cinder projela vlna nelibosti. „Je osobité,“ prohlásila a dotkla se vzorku na pneumatikách.

„Tak co?“ ozvala se po chvíli Iko. „Znamená to, že se nám z něj nehodí žádné součástky?“

Cinder si jí nevšímala a lačně studovala plány před sebou. Olejová vana, vstřikovače paliva, výfukové potrubí. „Tohle auto je ještě z druhé éry.“

„Fascinující. To ne,“ řekla Pivoňka. Náhle zavřískla a odskočila od auta.

Cinder sebou škubla, až se uhodila do hlavy o přední nápravu. „Pivoňko, co se stalo?“

„Krysa! Vyskočila z okna! Obrovská chlupatá krysa. Fuj!“

Cinder se zaúpěním položila hlavu zpátky na zem a třela si čelo. To už byla dvě zranění hlavy za jeden den. Jestli to takhle půjde dál, bude si muset pořídit i nový kontrolní panel. „Nejspíš se uhnízdila v polstrování. Asi se nás lekla.“

„Ona nás?“ Pivoňka zněla otřeseně. „Mohly bychom už jít, prosím?“

Cinder si povzdechla. „Tak dobře.“ Vypnula plány, vysoukala se zpod auta a přijala nabízenou kovovou paži od Iko, která jí pomohla vstát. „Myslela jsem, že všechna ta benzinem poháněná auta jsou v muzeích,“ řekla a vytřepala si z vlasů chuchvalce prachu.

„Nevím, jestli bych ho označila za poslední zachovalý exemplář,“ nechala se slyšet Iko a její senzor potemněl odporem. „Vypadá spíš jako shnilá dýně.“

Cinder zabouchla kapotu a nad androidku se vznesl působivý oblak prachu. „Netvrdila jsi, že máš úžasnou představivost? Kdyby se mu někdo trochu věnoval a pořádně ho vyčistil, mohlo by vypadat stejně dobře jako v dobách své největší slávy.“

Pohladila kapotu. Auto mělo žlutooranžový odstín, který ve světle androidčina senzoru vypadal nevýrazně − v současné době by si nikdo takovou barvu nevybral −, ten však spolu se starožitným vzhledem propůjčoval vozidlu určité kouzlo. Z dutiny pod rozbitými čelními světly se rozlézala rez, která se táhla po promáčknutém nárazníku. Jedno ze zadních oken chybělo, ale sedadla držela pohromadě, ačkoli byla potrhaná, pokrytá plísní a pravděpodobně skýtala domov nejen hlodavcům. Volant a přístrojová deska během let neutrpěly výrazné poškození.

„To auto by mohlo být naší cestou ke svobodě.“

Pivoňka nakoukla dovnitř bočním oknem. „Od čeho se chceš osvobodit?“

„Od Adri. Od Nového Pekingu. Mohly bychom všechny společně opustit Východní společenství. Mohly bychom jet do Evropy!“ Cinder obešla auto z řidičovy strany a rukavicí seškrábala z okna špínu. Na podlaze uvnitř vozidla na ni vykoukly tři pedály. Přestože všechna vznášedla řídily počítače, Cinder si toho o staré technice přečetla dost na to, aby věděla, co je to spojka, a dokonce měla jakous takous představu, jak ji používat.

„Tahle hromada šrotu by nás nedovezla ani na kraj města,“ namítla Pivoňka.

Cinder ustoupila dozadu a oprášila si ruce. Nejspíš měly pravdu. Možná to nebylo žádné vysněné vozidlo ani klíč k jejich záchraně, ale ona se jednoho dne z Nového Pekingu nějak pryč dostane. Potom si najde místo, kde nikdo nebude vědět, kdo nebo co je.

„Navíc si benzin nemůžeme dovolit,“ pokračovala Iko. „I kdybychom prodaly tvoji novou nohu, pořád bychom neměly na palivo, abychom odsud odjely. Ani na emisní poplatky. A já do té věci nevlezu ani za nic. Pod těmi sedadly se nejspíš nahromadil krysí trus za celé desítky let.“

Pivoňka nakrčila nos. „Fujtajbl.“

Cinder se zasmála. „No dobře, je mi to jasné. Nebudu vás nutit, abyste to auto odtlačily domů.“

„Fíha, na chvíli jsem se skoro bála,“ prohlásila Pivoňka. Usmála se, protože ve skutečnosti se nebála ani trochu, a přehodila si vlasy na záda.

Vtom Cinder něco zahlédla − tmavou skvrnu pod Pivoňčinou klíční kostí, těsně nad okrajem límce její košile. „Počkej, drž,“ řekla a natáhla se k ní.

Pivoňka udělala přesný opak, zpanikařila a začala si z hrudi divoce smetat neviditelné přízraky. „Co je? Co tam mám? Nějakého brouka? Nebo pavouka?“

„Povídám, drž!“ Cinder chytila Pivoňku za zápěstí, chtěla jí skvrnu na hrudi otřít − a ztuhla.

Pustila Pivoňčino zápěstí a strnule ucouvla.

„Co je? Co se děje?“ Pivoňka si škubala za košili a snažila se podívat, když vtom si všimla další skvrny na hřbetě své ruky.

Pohlédla na Cinder a z tváře se jí vytratila krev. „To je... vyrážka?“ hlesla. „Z toho auta?“

Cinder namáhavě polkla a opatrně, se zadrženým dechem, k ní přistoupila. Znovu natáhla ruku k Pivoňčině límci, shrnula látku košile a v měsíčním světle odhalila celou skvrnu. Červený flek s fialovými okraji jako modřina.

Prsty se jí chvěly. Odtáhla se a očima se setkala s Pivoňčiným pohledem.

Pivoňka zaječela.

Kapitola pátá

PIVOŇČIN VÝKŘIK SE ROZLEHL VRAKOVIŠTĚM A PRONIKL DO VŠECH spár rozbitých strojů a vyřazených počítačů. Audio rozhraní nedokázalo Cinder ochránit před tím, aby se jí vzpomínka na ten zvuk navždy nevryla do paměti, i když se Pivoňce vzápětí zlomil hlas a dívka propadla hysterii.

Cinder stála na místě a chvěla se, neschopna pohybu. Chtěla Pivoňku utěšit a zároveň toužila utéct pryč.

Jak se to mohlo stát?

Byla přece tak mladá a zdravá. Nemohla jen tak onemocnět.

Pivoňka plakala a nepřestávala si otírat kůži a skvrny na ní.

Cindeřina vnitřní síť převzala kontrolu nad jejím mozkem jako pokaždé, když Cinder nedokázala myslet sama za sebe. Zahájila vyhledávání, navazovala spojení a zásobovala ji informacemi, které nechtěla vidět.

Letumóza. Modrá horečka. Celosvětová epidemie. Statisíce obětí. Příčina: neznámá, léčba: neznámá.

„Pivoňko…“

Cinder k ní váhavě natáhla ruku, ale Pivoňka ucouvla a otřela si uplakané tváře a nos. „Nepřibližuj se ke mně! Nakazíš se.“

Cinder ruku opět stáhla. Slyšela vedle sebe Iko, jak jí hučí větrák. Viděla, jak svým modrým světlem těká od Pivoňky po okolí a neklidně poblikává. Byla vystrašená.

„Řekla jsem, aby ses nepřibližovala!“ Pivoňka klesla na kolena a shrbila se.

Cinder udělala dva kroky od ní, pak zůstala stát na místě a pozorovala, jak se Pivoňka v záři androidčina reflektoru kývá sem a tam.

„Musím... musím zavolat záchranné vznášedlo. Aby −“

Aby si pro tebe přijelo a odvezlo tě pryč.

Pivoňka neodpovídala. Třásla se po celém těle. Cinder slyšela, jak jí při pláči drkotají zuby.

Zachvěla se. Třela si paže a hledala na nich stopy skvrn. Žádné neobjevila, ale nedůvěřivě upírala zrak na pravou ruku v rukavici a nechtěla si ji sundat, aby se přesvědčila.

Ustoupila ještě dál. Stíny vrakoviště jako by se kolem ní stahovaly. Nákaza. Byla přímo tady. Ve vzduchu. Mezi odpadky. Jak dlouho trvalo, než se první příznaky projevily?

Nebo...

Vzpomněla si na Chang Sachu na tržišti. Na lidi vyděšeně prchající od jejího stánku. Na kvílení sirén.

V žaludku se jí usadil kámen.

Byla to její vina? Zavlekla nákazu z tržiště domů?

Znovu si prohlédla vlastní paže a smetla neviditelné brouky, kteří jí lezli po kůži. Vrávoravě ucouvla. Pivoňčiny vzlyky jí zněly v hlavě a mučily ji.

Na sítnicovém displeji se jí červenými písmeny objevilo upozornění, že se jí zvýšila hladina adrenalinu. Mrknutím jej smazala, vyvolala komunikační spojení a se staženým žaludkem odeslala jednoduchou zprávu dříve, než si to stihne rozmyslet.

Naléhavé, výskyt letumózy na vrakovišti ve čtvrti Thaihang.

Zaťala zuby a bolestně si uvědomovala, že má suché oči. Pulzující bolest hlavy jí říkala, že by měla plakat spolu se svou sestrou.

„Proč?“ řekla Pivoňka mezi vzlyky. „Čím jsem si to zasloužila?“

„Ničím,“ ujistila ji Cinder. „Nemůžeš za to!“

Ale já možná ano.

„Co mám dělat?“ zeptala se Iko téměř neslyšně.

„Nevím,“ řekla Cinder. „Vznášedlo je na cestě.“

Pivoňka si otřela nos předloktím. Oči měla zarudlé. „Musíš jít. Jinak se taky nakazíš.“

Cinder se točila hlava a uvědomila si, že dýchá mělce. Opět o krok ustoupila, než se zhluboka nadechla. „Možná už jsem nakažená. Možná je to moje vina, že jsi tu nemoc dostala. Když dnes nákaza propukla na tržišti... Myslela jsem si, že jsem dostatečně daleko, ale... Moc mě to mrzí, Pivoňko.“

Pivoňka pevně zavřela oči a opět zabořila tvář do dlaní. Vlasy měla zacuchané, visely jí přes ramena a působily jako ostrý kontrast k její bledé pleti. Škytla a opět vzlykla. „Nechci, aby mě odvezli.“

„Já vím.“

Nic jiného, co by mohla říct, Cinder nenapadlo. Měla říct: Neboj se? Všechno bude v pořádku? Nedokázala lhát, ne, když by to bylo tak zřejmé.

„Kéž bych mohla něco...“ Zarazila se. Uslyšela sirény dřív než Pivoňka. „Strašně mě to mrzí.“

Pivoňka si utřela nos do rukávu a zanechala na něm vlhkou stopu. Potom plakala dál. Nereagovala na nic, dokud i ona nezaslechla kvílení sirén, pak prudce zvedla hlavu. Upřela pohled do dálky směrem ke vjezdu na vrakoviště, někam za hromady šrotu. Oči měla vytřeštěné a rty se jí chvěly.

Na tvářích jí naskákaly rudé skvrny.

Cinder se sevřelo srdce.

Nemohla si pomoct. Jestli jí hrozí nebezpečí, potom už se nejspíš stejně nakazila.

Klekla si vedle Pivoňky a objala ji. Opasek s nářadím ji tlačil do boku, ale nevšímala si toho, protože Pivoňka se jí chytla za tričko a opět se rozvzlykala.

„Je mi to líto.“

„Co řekneš mamince a Perle?“

Cinder se kousala do rtu. „Nevím.“ Potom dodala: „Asi pravdu.“

Cítila, jak jí do hrdla stoupá žluč. Možná to bylo znamení. Možná byla žaludeční nevolnost jedním z příznaků. Pohlédla na své předloktí a přivinula Pivoňku k sobě. Zatím žádné skvrny neměla.

Pivoňka ji odstrčila a opět se schoulila na zemi. „Drž se ode mě dál. Třeba ses ještě nenakazila. Ale odvezli by tě taky. Musíš odsud odejít.“

Cinder zaváhala. Uslyšela praskání hliníkových a plastových částí povalujících se kolem, když po nich přešel ten, kdo se blížil. Nechtěla tam Pivoňku nechat samotnou, ale co když se opravdu sama ještě nenakazila?

Bez hnutí seděla na patách a potom vstala. Ze tmy se k nim přibližovala žlutá světla.

Cinder se potila pravá ruka v rukavici. Opět dýchala mělce.

„Pivoňko...“

„Jdi! Jdi pryč!“

Cinder ucouvla. A ještě. Jako ve snách se zastavila a zvedla složený magnetický řemen. Zamířila k východu. Zdravou nohu měla stejně ztuhlou jako tu protetickou. Doléhaly k ní Pivoňčiny vzlyky.

Za rohem potkala tři bílé androidy. Měli žluté senzory a na hlavách namalovaný červený kříž. Dva z nich mezi sebou tlačili vznášející se nosítka.

„Vy jste ta oběť letumózy?“ zeptal se neutrálním hlasem jeden z nich a zvedl identifikační skener.

Cinder schovala zápěstí. „Já ne. Moje sestra, Linh Pivoňka. Naj- najdete ji támhle vlevo.“

Droidi s nosítky odjeli směrem, který jim ukázala.

„Byla jste během posledních dvanácti hodin s obětí v přímém kontaktu?“ zeptal se jí zbývající droid.

Cinder otevřela ústa a zaváhala. Vnitřnosti jí svíral pocit viny a strach.

Mohla zalhat. Ještě neexistoval žádný důkaz, že se nakazila, ale jestli ji odvezou do karantény, nebude mít žádnou šanci.

Ale pokud se vrátí domů, mohla by všechny nakazit. Adri. Perlu. I ty pištící rozesmáté děti pobíhající po chodbách jejich domu.

Skoro neslyšně ze sebe vypravila: „Ano.“

„Objevily se u vás symptomy nemoci?“

„N-ne. Nevím. Sice je mi na omdlení, ale ne-“ Zarazila se.

Droidí zdravotník k ní přijel blíž, jeho pásy šramotily po špinavé zemi. Cinder od něj vrávoravě ucouvla, ale android nic neřekl, pouze se k ní přiblížil ještě víc, až se Cinder lýtky dotýkala nějaké rezivé bedny. V jedné ruce zvedl identifikační skener a potom mu z těla vyjela třetí paže − injekční stříkačka místo obvyklých kleští.

Cinder se zachvěla, ale nebránila se, když ji android uchopil za zápěstí a zapíchl do něj jehlu. Škubla sebou a sledovala, jak se injekční stříkačka plní tmavou, ve žlutém světle androidova senzoru téměř černou, tekutinou. Nebála se jehel, ale svět se jí začínal před očima houpat. Android vytáhl jehlu právě včas, aby se sesunula na bednu.

„Co to děláte?“ zašeptala.

„Provádím rozbor krve kvůli zárodkům letumózy.“ Cinder slyšela, jak se spustil androidův vnitřní motor, a slabé pípání oznamovalo každý krok procesu. Androidovo světlo pohaslo, když odklonil část své energie na dokončení rozboru krve.

Cinder zadržovala dech, dokud se jí automaticky nezapnul kontrolní panel a nedonutil plíce pracovat.

„Identifikace,“ řekl android a zvedl k ní skener. Přes zápěstí jí přejelo červené světlo a skener zapípal. Android ho ukryl ve svém těle.

Cinder uvažovala, jak dlouho asi potrvá, než bude rozbor hotový a ona se dozví, že je přenašečekou nákazy zodpovědnou za celou tuhle situaci.

Na cestě se ozval zvuk blížících se pásů. Cinder otočila hlavu, jakmile se objevili oba androidi s Pivoňkou na nosítkách. Seděla na nich a pažemi si objímala kolena. Očima oteklýma od pláče divoce těkala kolem sebe, jako by pátrala po možnosti úniku. Jako by se ocitla v nějaké noční můře.

Ale nepokusila se utéct. Nikdo se nikdy nebránil převozu do karantény.

Jejich pohledy se setkaly. Cinder otevřela ústa, ale nevyšel z nich žádný zvuk. Očima prosila Pivoňku o odpuštění.

Pivoňka se slabě usmála. Zvedla ruku a zamávala na ni pouze prsty.

Cinder jí zamávání oplatila s vědomím, že na jejím místě měla být ona.

Už jednou přežila svou smrt. Na těch nosítkách by měla být ona. To ona by měla umírat. Ona, a ne Pivoňka.

Však se taky dočká.

Snažila se Pivoňce říct, že ji pošlou hned za ní. Nebude v tom sama. Ale potom android zapípal. „Rozbor dokončen. Žádné zárodky letumózy neobjeveny. Jedinec nechť se drží padesát stop od nakaženého pacienta.“

Cinder zamrkala. V nitru se jí rozlila úleva a zároveň hrůza.

Není nemocná. Nezemře.

Nepojede s Pivoňkou.

„Spojíme se s vámi a dáme vám vědět, až Linh Pivoňka vstoupí do dalšího stádia nemoci. Děkujeme za vaši spolupráci.“

Cinder si objala pažemi tělo a dívala se, jak si Pivoňka na nosítkách lehá, choulí se do klubíčka a je odnášena pryč.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cinder - Měsíční kroniky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.