Prekliate mesto

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke
www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Zrodení pre smrť

Serafína – Skrytá tvár

Lisa McMannová
Prekliate mesto – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venujem Kennedy.

MY

Dotkni sa našej tváre a znovu nás začuješ. Nebudeš tomu veriť. Pustíš nás do svojej hlavy, do svojich myšlienok. Do svojej duše. Hovoríme k tebe jedným jediným spoločným hlasom – hlasom, ktorý chceš počuť. Ten hlas poznáš. Chýba ti.

Chceš ho zachrániť.

ŠIESTA KAPITOLA

Prvý školský týždeň sa chýli ku koncu. O tom, že Tiffany Quinnová chýba, nikto nehovorí a nakoniec sa na to pod vplyvom nových úloh a nových študentov zabudne. Život musí ísť ďalej. Kendall každé ráno vykoná svoje rituály – odpadkový kôš, fixky, okná, lavice – a všetko je v poriadku. Teda skoro všetko.

Jacián sa stále s nikým nebaví a prehovorí jedine, keď sa ho pani Hinklerová na niečo opýta.

Niko akoby sa stratil vo svojom vlastnom svete a Kendall úplne prestal vnímať.

Nechce o tom hovoriť.

Kendallin mozog beží na plné obrátky.

„Niko,“ osloví ho počas prestávky na obed, keď spolu ležia v tráve. „Môžem za to ja? Urobila som niečo zle?“

Niko upiera pohľad na nebo. Jeho pery sa pohybujú, ale nevychádzajú z nich žiadne slová.

„Niko?“

Konečne sa k nej otočí. „Čo je?“

Kendall si zahryzne do pery a v očiach sa jej zalesknú slzy. „Čo sa s tebou deje? V pondelok si bol úplne normálny a teraz je všetko naopak.“

Niko len zavrtí hlavou. „Nič mi nie je.“

„Platí ešte, že zajtra pôjdeme do Bozemanu?“

„Bozemanu... áno, áno. Jasné.“

„Si na mňa nahnevaný alebo niečo také?“

Niko na ňu chvíľu hľadí, akoby sa snažil rozlúštiť jej otázku, a potom ju chytí za ruku. „Nie, láska. Milujem ťa. Ako vždy.“ Pozrie sa jej do očí a pritiahne si jej dlaň k ústam. Lenže jeho pohľad je prázdny. Pobozká jej ruku a zasa ju pustí, nato vstane a odíde naspäť do triedy.

V piatok nie je futbalový tréning, aspoň dovtedy, kým sa začne naostro hrať. Niko sa po škole vyberie domov, na Kendall nepočká. Tá sa za ním neveriacky díva, potom sa otočí a zamieri po ulici do centra mesta.

Centrum Cryer’s Crossu pozostáva z jednej križovatky, okolo ktorej sa tiesni hŕstka obchodov, jedna reštaurácia a veľké kryté trhovisko, kde sa počas roka konajú aj ďalšie akcie, na ktoré je potrebný veľký priestor. Kendall si nutne potrebuje kúpiť tampóny, a tak vyjde po schodíkoch k lekárni.

Pred budovou je veranda zastrešená markízou, pod ktorou sedia na prastarých drevených stoličkách starý pán Greenwood a Hector Morales. Kendall sa usmeje a zamáva. Keď je pekne, obaja starci spolu často v podvečer len tak posedávajú. Nerozprávajú sa, len sedia. Starý pán Greenwood je nevrlý, ale Hector sa pri pohľade na Kendall rozžiari.

„Slečna Kendall,“ osloví ju, „poďte sem na chvíľu.“

Kendall prejde k obom mužom. „Áno, pane?“

„V škole ste našej Marlene dobrou kamarátkou. Chcem sa vám za to poďakovať. Rozumiete mi?“

Kendall sa usmeje. Hector je taký citlivý milý pán. Vôbec nechápe, ako z jeho krvi mohol vzísť niekto taký príšerný ako Jacián. „Marlena je fajn baba,“ poznamená, „a je veľmi dobrá vo futbale.“

„A Jacián je vo futbale hotový majster,“ zachechce sa Hector s hrdosťou v hlase.

„Áno,“ súhlasí Kendall a snaží sa, aby to znelo nadšene. „Áno, má skutočne talent.“

„Jacián by tiež potreboval priateľov,“ povie Hector mierne, ale dôrazne. „Každý potrebuje priateľov.“ Potom sa pozrie na pána Greenwooda, ktorý sa rozpačito zavrtí. „Vy ste milé dievča. Dajte mu šancu, dobre?“

„Dobre,“ pritaká Kendall. Čo iné môže odpovedať? „Skúsim to.“ A než sa stihne zaraziť, vyletí z nej: „A on by nám ostatným tiež mal dať šancu.“

Hector si Kendall zahĺbene prezerá, premýšľa s prstom na perách. „V tom s vami súhlasím, slečna Kendall. Na svoj vek ste veľmi múdra a ja vám nesmierne ďakujem.“

Kendall sa opäť mimovoľne usmeje. Natiahne sa k Hectorovi a chytí ho za ruku, chvíľu ju drží vo svojej. „Rada som vás zasa videla.“

Potom zájde do obchodu a len tak blúdi, uvažuje o Nikovi a o tom, čo s ním je.

Potom zaplatí a pešo sa vyberie necelé dva kilometre domov. Každých tridsať krokov sa obzrie ponad plece. Vždy keď ide domov sama, vynorí sa jej v mysli Tiffany Quinnová.

Doma Kendall pomôže s domácnosťou a urobí si domáce úlohy, chvíľu je smutná kvôli Nikovi, ale je rada, že zajtra budú mať šancu si o všetkom pohovoriť cestou do Bozemanu. Rodičia jej poprajú dobrú noc a idú si ľahnúť. Kendall o pol desiatej zaspí na gauči pred telkou, v ktorej bežia hudobné videoklipy.

MY

Ukladáš svoju tvár na našu a šepkáš: „Kto si?“ Cítime tvoje srdce, tvoj zrýchľujúci sa dych. Tep v tvojej krvi. Áno, počujeme ťa. A vieme, čo robiť. Utešovať. Lákať. Vábiť. A zmocniť sa ťa, ó, áno. My sa ťa zmocníme. Mali sme ťa už od prvého dotyku.

Vráť sa dnes v noci.
Zachráň ma!
Nikomu nič nehovor!

SIEDMA KAPITOLA

Kendall prebudí cinknutie zvončeka pri dverách. Jedno, druhé. Cez závesy na oknách do obývačky preniká žiarivé slnečné svetlo. Kendall spala na gauči celú noc. Dopekla, pomyslí si. Zaspala som. Dnes máme ísť do Bozemanu. Ešte v pyžame ide k dverám.

Lenže za nimi nie je Niko.

Je to Jacián. S kusom hovädzieho.

„Donáška,“ zavrčí. Má na sebe tmavé slnečné okuliare, takže Kendall mu nevidí do očí. Ozve sa v nej dozvuk strachu z piatej triedy a nervózne si potiahne vrch pyžama.

„Aha.“ Kendall uhne z cesty a Jacián vojde s prepravkou dovnútra. Kendall letmo napadne, či jej nesmrdí z úst. Keby bol pri dverách ktokoľvek iný, možno by s tým aj niečo urobila.

„Mraznička?“ Jacián prenesie váhu z nohy na nohu.

„Dole... Tadiaľto.“ Kendall si prejde prstami po strapatej ofine a vedie Jaciána k dverám do pivnice a dole po schodoch. Je tu chladno, vonia to tu dažďom a hlinou. Kendall otvorí mrazničku a napochytro poprekladá niekoľko pohárov so sladkou kukuricou, ktorú s matkou pripravili a zamrazili už pred mesiacom. Uprace ich do dokonale úhľadných radov.

„Mám to dosť ťažké,“ zahundre Jacián.

Kendall prestane vyrovnávať poháre. „Tak... tak to prosto polož na zem. Ja to do tej mrazničky naložím.“

Jacián položí prepravku a rozbehne sa po schodoch hore. Berie dva schody naraz. „Mám tam ešte jednu,“ zavolá ponad plece.

„To dúfam,“ mrmle Kendall. „Inak by to bola fakt malá krava. Jedna z takých tých liliputiek.“ Nikto ju nepočuje.

Jacián je za okamih späť. Zloží si okuliare a posunie si ich po čele do vlasov. Potom začne vybaľovať prepravky. Kendall sa postaví pred mrazničku, aby do nej nezačal nakladať. „To je v poriadku, naozaj. Ja to zvládnem.“

„Dedo hovoril, že to mám urobiť,“ odporuje Jacián. „Je to súčasť donáškových služieb Hectorovej farmy.“ Do jeho hlasu sa v druhej vete vkradne sarkastický podtón. Kendall si spomenie na svoj rozhovor s Hectorom.

„To fakt nie je nutné.“ Kendall má organizačnú náladu a potrebuje, aby všetko bolo uložené presne tak, ako má byť.

„Aj tak to máš zle. Bifteky patria spolu, fašírky spolu, roštenka spolu. Nie podľa tvaru a veľkosti. Musíš to usporiadať podľa druhu, inak nikdy nezistíte, koľko čoho máte.“

Kendall stuhne, potom sa narovná a zamračí sa naňho. V jednej ruke drží balíček mrazených fašírok, druhú si založí v bok. „Bež tú svoju prezieravú chlapskú logiku pchať o dom ďalej. Ja to tu zvládnem.“

Jacián sa tiež zamračí, ale neodíde. Šklbe mu svalom na čeľusti, akoby chcel niečo povedať.

Kendall sa v mysli vynorí Tiffany Quinnová. Stočí pohľad na mrazničku a predstaví si, že je plná na kúsky rozsekaných unesených dievčat, a potom sa pozrie naspäť na Jaciána. Jeho čierne oči blčia. Kendall sa v hrudi zdvihne vlna iracionálneho strachu. Zo všetkých síl sa ho snaží potlačiť, aby to na nej nebolo vidieť. Je v pivnici s únoscom a nikto iný nie je doma. „Bež preč. Prosím.“

Jacián prižmúri oči. Potom jeho pohľad zmäkne. „Fajn.“ Ustúpi o krok dozadu, prudko sa otočí a vyjde po schodoch nahor. Kendall počuje jeho kroky a potom cvaknutie, keď sa zabuchnú vchodové dvere.

Nervózne sa obzrie cez plece a začne odkladať hovädzie do mrazničky. Podľa tvaru a veľkosti. Nijako inak to robiť nemôže.

Potom sa rýchlo osprchuje a pripraví. Čaká na Nika skoro do dvanástej. Potom vezme telefón. Na Nikovej linke je obsadené, preto zavolá Cruzovcom, zdvihne to pani Cruzová.

„Dobrý deň, pani Cruzová. Je tam Niko?“

„Kendall! Nie, dnes ráno som ho ešte nevidela. Chceš mu nechať odkaz?“

„Hmmm.“ Kendall premýšľa. „Dnes sme spolu mali ísť do Bozemanu. Možno by ste ho mali ísť zobudiť.“

„No jasné, už idem. Poviem mu, aby ti hneď zavolal.“

„Ďakujem.“

„Maj sa, zlatíčko.“

„Dovidenia, pani Cruzová.“

Kendall zloží a zapne televízor. Moderátor správ práve opäť hovorí o šestnásťročnej sériovej vrahyni v Brazílii – dievčati, čo zabilo dvanásť ľudí. Páni! Kendall sa nemôže dočkať, až to povie Nikovi. Neplnoletý únosca Jacián popri nej vyzerá celkom chabo.

Ubehne dvadsať minút a Kendall začne byť nervózna, že jej Niko stále nezavolal. Práve keď sa chystá znovu to skúsiť, telefón zazvoní.

Je to Nikova matka.

„Kendall,“ povie s úzkosťou v hlase, „Niko nie je doma. Posteľ má ustlanú. Nenechal ani odkaz.“

Kendall vyskočí žalúdok až do krku. Chvíľu jej trvá, než je schopná rozumne premýšľať. „A jeho auto je preč?“

„Áno.“

„Fajn. To je dobre, nie? Azda prosto len niekam odišiel.“ Kendall zo seba tie slová ledva dostane. Sťažka preglgne. Nadýchne sa.

„Áno, presne tak,“ odpovie pani Cruzová a nepokojne sa zasmeje.

„Možno šiel do Bozemanu bezo mňa,“ zašepká Kendall.

ÔSMA KAPITOLA

Keď nájdu Nikovo auto, nie je v Bozemane, ale zaparkované pred školou.

Niko tam nie je.

Po zbežnom prehľadaní mesta a školských pozemkov začnú Cruzovci telefonovať každému, na koho si spomenú, a pýtať sa, či ich syna nevideli.

Po Nikovi však niet ani stopy.

Motor Nikovho auta je vychladnutý a podľa šerifa Greenwooda nie sú v aute žiadne stopy. Ani v aute, ani v škole. Aj tak však polícia všetko ohraničí výstražnou páskou. Pre istotu. Po tom, čo sa stalo Tiffany Quinnovej, sa už nikto nezdráha vyhlásiť pátranie po zmiznutom. Všetci sú nervózni.

Keď sa ku Kendall donesú správy o Nikovom aute, rozbehne sa a beží až ku škole. Nikovo auto tam osamelo stojí na parkovisku, obklopené prizerajúcimi sa ľuďmi. Kendall nemôže lapiť dych. Padne na kolená a vzduch sa jej rozpína v pľúcach. Okolo nej sa začínajú tlačiť ďalší ľudia, chcú sa pozrieť na auto a na školu. Akoby tu bolo niečo na pozeranie. Nie je. Je tu len auto a budova obkolesená žltou páskou.

„Možno mu nič nie je,“ ozve sa odniekiaľ. „Možno to preháňame. Veď už je skoro dospelý. Možno prosto len šiel na výlet.“

„Možno sa vybral do lesa na lov.“

„Možno mu len došiel benzín, a tak zaparkoval tu.“

„Presne tak. Nesmieme robiť unáhlené závery.“

Lenže začínajú silnieť aj ďalšie hlasy. „Ďalší. Čo sa to v našom mestečku deje? Prečo nám začínajú miznúť deti?“

Kendall sa pokúša nepočúvať ich, ale nedarí sa jej to.

Len dýchanie ju stojí všetky sily. Našťastie ešte môže počítať.

Počíta nádychy: tridsaťšesť. Počíta kamienky v hline: vyše päťdesiat. Počíta ľudí, ktorí trepú hlúposti: všetci do jedného.

Počíta, koľko dní už Nika pozná: nekonečno.

Možno sa Niko vráti, keď to Kendall dopočíta.

Možno nie.

Bzučanie vravy je čoraz hlasnejšie a Kendall nemôže premýšľať. Nemôže počítať, všetci ju rozptyľujú. Vstane, začne si raziť cestu davom a kričí: „Sklapnite! Sklapnite! Sklapnite! Ráčte všetci sklapnúť!“ Oči sa jej zarosia slzami.

Niekto ju chytí za rukáv. Kendall sa mu slepo vytrhne a uteká, uteká, akoby jej horelo za pätami. Uteká skoro celú cestu až domov, kým jej nakoniec vlastné nohy nestačia. Zvalí sa na štrk, pričom si odrie dlane i kolená. Potom tam len tak leží, telom jej lomcuje smútok. Kendall je za tú bolesť vďačná, pretože ju cíti. Niečo sa v nej uvoľní. Vzlykne. Vzlyká na štrkovej ceste pred Nikovým domom, pod starou, zhrdzavenou schránkou, kam mu predtým dávala odkazy, okolo nej lietajú a bzučia vydesené včely a lúčne kobylky.

O niekoľko minút počuje kroky škrípajúce na štrku. Keď sa zastavia tesne za ňou, Kendall zdvihne hlavu a vzhliadne, žmúri do slnka. Znovu sa jej roztrasú pery. „Mami.“

„Nebehám tak rýchlo ako ty,“ povie jej mama. „No aspoň si utekala správnym smerom.“

Kendall sa pomaly vyškriabe na nohy, snaží sa zmiesť si z dlaní a kolien kamienky, ale má ich zaryté do kože. Znova sa rozplače a vzdá to. Pani Fletcherová ju objíme.

„Poď dovnútra,“ vyzve svoju dcéru. „Vyčistím ti to. O niekoľko minút tu bude šerif Greenwood. Chce s tebou hovoriť.“

Kendall sa strhne. „Prečo?“

„Len chce zistiť, kto Nika videl ako posledný. Nikto si nemyslí, že si niečo urobila. Majú dojem, že odišiel z domu včera neskoro večer.“

„Prečo by to robil?“ Kendall kríva po dlhej príjazdovej ceste k domu Fletcherovcov. „Myslím, že mi vybuchne mozog,“ vyhlási. „Moja porucha ide naplno.“

„Viem, zlato. Je to ťažké, ale nesmieme strácať nádej, áno? Niko je veľký, silný chlapec. Dokáže sa o seba postarať. Len musíme zistiť, čo sa stalo. Zistiť, kde je.“

Kendall prikývne. Doma sa sústredí na čistenie rán na dlaniach a kolenách. Pani Fletcherová zapne televízor, no v správach zatiaľ o Nikovi nič nie je. Chvíľu to trvá, než sa správy z Cryer’s Crossu dostanú niekam do civilizácie.

Šerif Greenwood dorazí s kovbojským klobúkom v ruke. Má so sebou niekoho, koho Kendall nespoznáva.

„Dobré popoludnie, pani Fletcherová, Kendall. Toto je seržant Dunne z montanskej štátnej polície. Prišiel nám pomôcť nájsť Nika.“

„Dobrý deň. Prosím, posaďte sa.“ Pani Fletcherová ukáže k jedálenskému stolu. Prejde cez obývačku do kuchyne, pripraví šálky, tanieriky i kanvicu a automaticky obom policajtom nalieva kávu, akoby k Fletcherovcom chodili na kávu každý deň.

Všetci sa posadia k jedálenskému stolu a šerif Greenwood vytiahne z vrecka zápisník. „Času nie je nazvyš, takže prejdem rovno k otázkam, áno?“ A pokračuje bez toho, aby sa pozrel, ako ostatní prikyvujú. „Tak, Kendall, môžeš mi opísať svoj vzťah s Nikom Cruzom?“

Kendall okamžite zneistie. „Ako to myslíte? Sme susedia, najlepší kamaráti už odmalička. To predsa viete.“

Seržant Dunne sa k nej nakloní a spýta sa: „Chodíte spolu?“

„Áno, asi áno. Teda, nie že by sme chodili niekam na rande alebo tak... ale áno, tak trochu.“

Seržant Dunne kývne. „Takže je to váš priateľ.“

„Nie. Teda...“ Kendall vyšle k matke prosebný pohľad.

„Kendall to slovo nemá rada, pretože jej to pripadá ako veľmi veľký záväzok. No áno, pre potreby veci je Niko jej priateľ.“ Pani Fletcherová chytí dcéru za ruku a stisne jej ju. „V poriadku?“ pozrie sa na Kendall.

Kendall prikývne. Súhlasí s tým. Len to nedokáže vysloviť nahlas.

„Fajn,“ vyhlási šerif Greenwood. „Kedy si Nika videla naposledy?“

„Včera v škole. Po škole som musela ísť do mesta, niečo si kúpiť. Niko šiel domov.“

„Kúpiť čo?“

Kendall očervenie. „Tampóny. Nie že by vám do toho niečo bolo.“

„Kendall!“ zahriakne ju matka. „Len sa snaží zistiť, ako to všetko bolo.“

„Prepáčte, slečna,“ ospravedlní sa seržant Dunne. „A koľko bolo presne hodín?“

„Myslím, že pätnásť tridsaťpäť.“

„Potom ste ho už nevideli?“

„Nie.“

„Hovorili ste s ním včera v noci? Telefonicky alebo na čete?“

„Niko mi zvyčajne volá každý večer o jedenástej.“

„Aj včera večer vám volal?“

Kendall zaváha a pokúša sa spomenúť si. „Vlastne ani neviem. Zaspala som tu dole na gauči pri televízore. Mami?“

„Nepočula som, že by u teba zvonil telefón,“ odpovie pani Fletcherová. Potom sa otočí k policajtom. „Kendall má vo svojej izbe vlastnú telefónnu linku. Pokiaľ viem, tu dole telefón nezvonil, ale my sme si s manželom šli ľahnúť o desiatej.“

„To ste šli spať dosť skoro na to, že bol piatok,“ nadhodí seržant Dunne.

Pani Fletcherová mu venuje prísny pohľad. „Žijeme na farme, pane. Tu sa deň začína o piatej ráno. A víkendy nie sú výnimkou.“

Seržant Dunne prikývne. „Áno, madam.“ Potom sa obráti znova ku Kendall. „Takže si myslíte, že vám Niko nevolal?“

„Neviem, či volal. Odtiaľto zdola telefón vo svojej izbe nepočujem.“

Dunne sa pozrie na šerifa Greenwooda. „Dám skontrolovať telefónne výpisy. Napíšte mi sem, prosím, svoje telefónne číslo, slečna Fletcherová. Aj Nikovo.“

„Vari vám ešte pán a pani Cruzovci Nikovo číslo nedali?“ spýta sa pani Fletcherová.

„Možno mal viac než len jedno číslo, madam. Mladí ľudia pred svojimi rodičmi stále niečo skrývajú. Nie je tak, Kendall?“ Seržant na ňu vrhne letmý pohľad.

„Ja nie,“ zamračí sa naňho Kendall.

Pani Fletcherová si naleje ďalšiu kávu.

„Tak fajn, Kendall,“ povie šerif Greenwood. „Ako sa Niko v poslednom čase správal? Rovnako ako vždy, alebo inak? Napadá ti niečo, čo sa vymykalo normálu?“

Kendall nasucho prehltne. Seržant Dunne sa jej nepáči. Nechce pred ním prezradiť nič, čo by na Nika vrhlo zlé svetlo. Lenže vie, že musí policajtom povedať pravdu. „Posledných pár dní vyzeral, že ho niečo trápi.“ Trochu sa jej chveje hlas, ale snaží sa upokojiť. „Dnes sme mali ísť do Bozemanu prezrieť si Montanskú štátnu univerzitu. Niko chce byť ošetrovateľom. Myslím, že toho má plnú hlavu.“

Šerif Greenwood chvíľu píše. „Myslíš, že ho mohlo trápiť ešte niečo iné?“

Kendall sa zamyslí. Pokrúti hlavou. „Nič iné mi nenapadá.“

„Mali ste vy dvaja medzi sebou nejaké problémy?“

„Nie. Teda, pýtala som sa ho, či sa tak čudne správa kvôli mne, a on povedal, že nie, že ma miluje ako vždy.“ Kendalliným telom otrasie hlboký vzlyk. Pani Fletcherová ju objíme. Aj ona plače. V Kendallinej hlave opäť začínajú krúžiť zlé myšlienky. Veci, ktoré nedokáže ovládnuť. Čo ak Jacián urobil niečo aj Nikovi?

Šerif Greenwood si zapíše ešte niekoľko poznámok a potom zápisník zavrie. „Dobre. To je zatiaľ všetko.“

Kendall vzhliadne. „Budete vypočúvať aj Jaciána Obregona?“

Pani Fletcherová sa k dcére prekvapene otočí.

Šerif Greenwood dôrazne zavrtí hlavou a ostrým hlasom, akoby to už opakoval niekoľký raz, vyhlási: „Jacián Obregon nie je podozrivý ani v tomto prípade, ani v prípade zmiznutia Tiffany Quinnovej. Máš vari nejaký dôvod myslieť si opak? Myslím tým skutočný dôvod, nie klebety.“

Kendall otvorí ústa a potom ich zasa zavrie. „Nie, pane,“ povie nakoniec.

„Fajn. Tak ho z toho, prosím, vynecháme. Už toho zažil veľa.“

Kendall pozerá na šerifa. „Ospravedlňujem sa,“ zašepká nakoniec.

Šerif prikývne a súcitne sa usmeje a zrazu je to zasa len Eliho otec. „Nič sa nestalo.“ Potom vstane a seržant Dunne ho nasleduje. „Urobíme všetko, čo je v našich silách, aby sme ho našli.“

„Zorganizuje sa zasa také to veľké pátranie, ako keď zmizla Tiffany?“ Kendall napadne, že ani také pátranie by nemuselo priniesť žiadne výsledky, rovnako ako naposledy. No nechce tomu veriť.

„Práve ho chystáme. Prvé zásahové jednotky sú už pre istotu v teréne. Dnes večer vám zavoláme a oznámime vám inštrukcie k pátraniu, ktoré sa začne zajtra ráno. Dúfam, že Nika nájdeme, ako táborí niekde v kopcoch, a veľká pátracia akcia nebude potrebná.“

„Ďakujem,“ povie Kendall. Pani Fletcherová policajtov odprevadí k dverám. Kendall si položí hlavu na stôl. Je úplne ochromená. Vie, že Niko nikde netáborí. Nikdy by nešiel na výlet sám. Bez nej.

V tej chvíli strčí seržant Dunne hlavu naspäť do dverí. „Mimochodom, Kendall, aký vzťah bol medzi Nikom a Tiffany Quinnovou? Poznali sa?“

Kendall zdvihne hlavu a zahľadí sa na seržanta. Prižmúri oči. „Samozrejme. Všimli ste si, aké je toto mesto veľké? Tu pozná každý každého.“

Seržant Dunne jej venuje odzbrojujúci úsmev. „Podnikali niekedy niečo spoločne? Viete čo... Možno spolu niečo mali.“ Seržant sa odmlčí. „Je to veľmi čudná zhoda náhod, dve decká z takéhoto malého mesta.“

Kendall sa pomaly vzpriami. „Nie,“ vyhlási. „Nie, nič spolu nemali. Bolo to len malé dievča.“

„V čase, keď zmizla, mala pätnásť. A Niko sedemnásť.“ Seržant sa zarazí, akoby to bolo dostatočné vysvetlenie „Vtedy ste už s Nikom chodili?“

„Áno. Tak trocha,“ precedí Kendall pomedzi zuby.

„Bral vás niekedy na nejaké tajné miesta v horách alebo v lese, preč od ľudí? Aby ste boli spolu sami a mohli mať napríklad sex?“

„Nie!“ zvolá dotknuto Kendall. „Také vážne to medzi nami nie je. Nie sme... sexuálne aktívni.“

„Aha, jasné. Hovorili ste, že nechcete mať vo vzťahu záväzky. Takže ste boli dohodnutí, že môžete chodiť na rande aj s inými ľuďmi?“

Kendall potrasie hlavou a snaží sa pochopiť, na čo sa jej seržant Dunne v skutočnosti pýta. Pripadá si, akoby sa ocitla v niektorej časti Kriminálky Las Vegas. „Niko s Tiffany nechodil. To viem isto. Jasné?“

Seržant sa na chvíľu odmlčí. Pátravo si ju prezerá. „No, možno, že teraz s ňou už chodí,“ vyhlási nakoniec potichu.

Pani Fletcherová vo dverách zmeravie. Kendall sa prudko odstrčí od stola a vstane. Stolička pod ňou po drevenej podlahe príšerne zaškrípe. Trasú sa jej ruky. „Čo tým chcete povedať?“

„Len sa snažíme nič nevynechať, prejsť všetky možné scenáre.“ Jeho monotónny hlas je príšerne otravný.

„No prečo by jej ubližoval? Keď spolu chceli byť, nikto im v tom nebránil!“

Seržant Dunne nakloní hlavu. „Možno ho už nebavilo, že nechcete nijaké záväzky, a urobil niečo, za čo sa hanbil. Čo ja viem. To mi musíte povedať vy.“

„Mýlite sa!“ Kendall sa zlomí hlas.

„Seržant, máte ešte nejaké otázky?“ dôrazným, jasným hlasom prehovorí pani Fletcherová.

Seržant Dunne nespúšťa z Kendall oči, ale jeho pohľad trochu zmäkne. Chvíľu stojí bez pohybu. „Nie, madam, to na dnešok stačí,“ vyhlási nakoniec. Kývne na pozdrav a znovu vyjde z dvier. „Keby vám napadlo čokoľvek ďalšie, čo by nám mohlo pomôcť nájsť vášho kamaráta, dajte nám hneď vedieť,“ obráti sa ešte raz ku Kendall.

Kendall utečie z kuchyne a vybehne po schodoch do svojej izby.

Tam sa s plačom zosype. Je v tom všetkom veľmi stratená, nedokáže to zvládnuť.

Môže sa o to len pokúšať. Musí si prestať predstavovať Nika a Tiffany, ako spolu niekde v nejakom tajnom horskom úkryte majú sex.

MY

Vydychujeme do temnej noci, vzdycháme ako jeden hlas. Dostal si sa až k nám, našiel si svoj nový domov v zemi. Prijali sme tvoju obeť. Ďalšia uväznená duša bola oslobodená.

Naše zostávajúce duše volajú o pomoc. Túžia po krvi. Túžia po dušiach. Uväznení v dreve a kove opäť čakáme a vyrývame ďalší nápis.

Dotkni sa ma.

DEVIATA KAPITOLA

Do rána sa správy z Cryer’s Crossu objavia aj na celoštátnych televíznych staniciach. Príbeh dvoch neplnoletých utečencov z malého mesta už stojí za viac než len okrajovú zmienku v popoludňajších správach bozemanskej televízie. V priebehu dvadsiatich štyroch hodín je z nešťastnej udalosti celoštátny horor týždňa. Všetky televízie ukazujú Nikovu fotku a príbeh Tiffany Quinnovej je vyhrabaný zo zabudnutia a vysiela sa spolu s Nikovým. Netrvá to dlho a reportéri začnú Nika a Tiffany spájať najrôznejšími nečestnými spôsobmi, presne ako včera seržant Dunne. Mal vari Niko zmiznutie Tiffany Quinnovej na svedomí a teraz zmizol za ňou? Kde by mohli byť? Aká je temná stránka Nika Cruza?

Ach, áno, ide len o špekulácie. Reportéri to pripúšťajú.

No je na nich vidieť, že tomu veria.

Pán Fletcher televízor vypne. Kendall hľadí na prázdnu obrazovku. Má strapaté vlasy a začervenané oči.

„Kendall,“ osloví pán Fletcher svoju dcéru a položí jej ruku na plece.

Kendall sa ani nepohne.

„Zlatíčko.“

Kendall len zavrtí hlavou. „Nemôžem tomu uveriť. Ako sa to mohlo stať?“ povie zachrípnuto. V krku cíti bolesť od všetkého toho plaču.

Pán Fletcher vstane a pomôže na nohy aj Kendall. Potom ju objíme. „No tak, miláčik,“ zašepká.

Kendall prikývne, s tvárou pritisnutou na otcovom pleci. Keď sa odtiahne, všimne si, že sa mu lesknú oči.

Pán Fletcher odvráti pohľad. „Poďme ho nájsť.“

Sú tu aj vrtuľníky. Stále prichádzajú nové pátracie tímy, rozkladajú si veci pred obchodom s osivom a krmivom pre zvieratá a vnútri farmárskeho trhoviska. Okolo sa hemží viac policajtov, než kedy Kendall videla na jednom mieste. Mnohí ľudia prišli do centra mesta pešo alebo v autách, ale niektorí dorazili na štvorkolkách, aby si uľahčili hľadanie v neprístupnom teréne. Sú medzi nimi i Marlena a Jacián. Kendall privrie oči.

Šerif Greenwood stojí na schodíkoch pred reštauráciou s megafónom v ruke. Zdvihne si ho k ústam a skúša, či funguje.

Kendall sa porozhliadne. Je nedeľa ráno, sotva svitá, ale sú tu všetci, rovnako ako minule. Všetci okrem Nika.

Kendallini spolužiaci ju obozretne a súcitne sledujú a premýšľajú, či s ňou majú prehodiť niekoľko slov. Väčšina z nich to neurobí. Fletcherovci sa postavia vedľa Nikových rodičov. Pani Fletcherová a pani Cruzová sa objímu. Nemajú si veľmi čo povedať. Nedostatok spánku v ich tvárach hovorí za všetko. Kendall zazrie v dave matku Tiffany Quinnovej. Vyzerá staro, akoby od mája zostarla o desať rokov. Kendall sa pozrie na Nikových rodičov a premýšľa, čo asi bude s nimi.

Šerif Greenwood prehovorí do megafónu a všetci stíchnu.

Všetko je také desivo povedomé a pre Kendall ešte tisíckrát horšie než naposledy.

„Ďakujem, že ste prišli,“ zaburáca šerifov hlas. Dav postupne stíchne. Šerif Greenwood si odkašle a znovu si priloží megafón k ústam. „Všetkým sa nám síce zdá nemožné, že sme tu zas, ale je to tak.“

Na chvíľu sa odmlčí a letmo sa pozrie na list bieleho papiera, ktorý sa mu v rannom vánku chveje v ruke. „Len pre informáciu, včera zhruba o siedmej večer sme Nika Cruza oficiálne vyhlásili za nezvestného. Odvtedy sme hovorili s množstvom ľudí. V noci pátrali špeciálne vycvičené jednotky. Zatiaľ sme po ňom nenašli ani stopy. Po porade so zástupcami ďalších policajných zložiek, ktoré nám prišli na pomoc, som sa rozhodol, že dnešné pátranie sa bude diať podobne ako to minulé. Tentoraz však v každej skupine musia byť najmenej traja ľudia a deti do osemnástich rokov sa odteraz nesmú nikde pohybovať bez sprievodu. Ani pešo, ani autom, ani na koni. Až do odvolania. A to neplatí len pre dnešné pátranie, je to nová vyhláška mesta Cryer’s Cross.“

Davom to zašumí. Neozýva sa len prekvapenie, ale aj strach.

„Vysvetlím vám to. Deti a mladiství mladší ako osemnásť rokov sa nesmú v rámci mesta Cryer’s Cross pohybovať sami v žiadnu dennú či nočnú hodinu. Až do odvolania. Deti mladšie ako štrnásť rokov musia byť vždy v sprievode dospelých osôb. Deti od štrnásť do osemnásť rokov sa môžu pohybovať v sprievode spolužiakov a kamarátov. Podľa vášho bydliska vám bude pridelený partner tak, aby to pre všetkých bolo čo najvýhodnejšie.“ Šerif sa odmlčí. „Ak niekto túto vyhlášku nebude dodržiavať, bude zatknutý.“

Zatknutý? Kendall v úžase hľadí na šerifa. Partneri? Jediný spolužiak, ktorý býval rovnakým smerom od školy ako Kendall, bol Niko.

Ďalšie reptanie. „Ticho, prosím,“ napomenie ich šerif. „Toto je veľmi dôležité. Nechceme prísť o nikoho ďalšieho. Verte mi, mládež, že aj keď vás všetkých poznám už od plienok, pokiaľ niekoho nachytám, ako sa niekde túla sám, nebudem sa zdráhať ho zatknúť. Zatiaľ nevieme, čo presne sa tu deje, a preto je potrebné konať s náležitou obozretnosťou a nie neuvážene.“

Znova sa odmlčí. „Teraz môžeme zahájiť pátranie. Rozdeľte sa, prosím, do rovnakých skupín ako na jar a počkajte na ďalšie pokyny. Ak niekto potrebuje priradiť ku skupine, nech príde za mnou. Skupiny zostanú pohromade a vrátia sa spoločne. Mládež, po návrate sa za mnou zastavte, budem mať pripravený zoznam partnerov.“

Kendall sa letmo obzrie za pani Cruzovou, ktorá sa pevne drží svojho manžela. Podľa toho, čo šerif Greenwood plánuje, to vyzerá, že nečaká, že by Nika dnes našli. Je to hrozný pocit.

Šerif s odhodlaným výrazom na tvári odloží megafón, kývne a ľudia sa začnú na chodníkoch rozdeľovať do skupín.

Kendall sa na prosbu svojej matky drží pri rodičoch. Je to pre ňu útecha, vzhľadom na to, že nepatrí k žiadnej skupine. Minule sa na pátraní zúčastnila s Nikom.

Atmosféra je povedome pochmúrna. Každá skupina si vypočuje svoje pokyny a znovu sa vydá prečesávať tie najodľahlejšie kúty údolia. Minule bolo všetko čerstvo zasadené. Tentoraz sú zemiakové polia kypré a zelené, zrelé na zber a lístie na stromoch už pomaly začína meniť farby. Kendall premýšľa, koľko dní môžu jej rodičia obetovať pátraniu, keď majú teraz na farme toľko práce. Je však priveľmi vyčerpaná na to, aby sa ich spýtala. Má silu len na unavené počítanie. Počíta svoje kroky, riadky zemiakov, stromy. V duchu si opakuje šialené vety. Prechádza cez polia s obilím a so zeleninou, potom cez trávnaté pastviny a lesy. Hľadá telo svojho najlepšieho priateľa. Je rozpoltená. Na jednej strane dúfa, že ho nájde, na druhej strane sa modlí, aby ho nenašla.

Nenájde ho. Ani Kendall, ani nikto iný.

Keď sa Fletcherovci vrátia do mesta, šerif Greenwood sa práve rozpráva s Hectorom Moralesom, Jaciánom, Marlenou a ich rodičmi.

Kendall sa zastaví. Práve teraz sa s Jaciánom stretnúť nechce. Stále si ešte nie je istá, čo si má o ňom myslieť. A rozhodne nechce, aby s ňou hovoril o Nikovi. Keď si predstaví, že teraz bude musieť chodiť do školy bez neho, do očí sa jej znovu nahrnú slzy.

„Prestaň,“ zamrmle si pre seba. „On sa vráti.“

Lenže tentoraz sa jej všetko zdá hrozne márne. Keď zmizla Tiffany, nikto nestrácal nádej. Teraz, keď sa zmiznutie šíri ako epidémia, nádej je preč.

„Oci?“ osloví Kendall pána Fletchera. „Musíme Nika nájsť. Ja chcem hľadať ďalej, kým nebude tma.“

Pán Fletcher sa pozrie na hodinky a potom na svoju manželku.

„Ja budem hľadať ďalej,“ povie pani Fletcherová. „Nathan, ty sa pokojne vráť na farmu. Pridáme sa s Kendall k niekomu inému.“

Kendall sa cez slzy usmeje. „Ďakujem, mami.“ Potom sa obe pripoja k inej skupine.

Keď sa po zotmení znovu vrátia, nájdu šerifa Greenwooda. Obe sú úplne vyčerpané. Pani Fletcherová zamieri do reštaurácie zavolať manželovi, aby po ne prišiel. Kendall pristúpi k šerifovi.

„Potrebujem, aby ste mi pridelili partnera,“ osloví ho. Je taká unavená, že sotva zadržiava slzy.

Šerif Greenwood sa na ňu pozrie a siahne po svojich doskách. „Tvojím smerom nikto nebýva,“ hovorí nahlas.

„Nie, vážne?“ Kendall si nemôže pomôcť. Ešte stále v nej doznieva potupa zo včerajšieho výsluchu, hoci šerif bol za dobrého policajta.

„Eli pôjde so severnou skupinou,“ zamrmle šerif. „Travis pôjde z východnej časti. No jeden z vás bude musieť ísť sám, alebo sa niekde zísť... hmmm.“

Zatiaľ čo šerif čmára do svojho zoznamu, Kendall maľuje špičkou tenisky obrazce do prachu.

V Cryer’s Crosse sa stmieva rýchlo. Na nebi sa ligocú hviezdy. Kendall začuje štvorkolky skôr, ako ich uvidí. Prichádzajú Marlena a Jacián.

„Á, to je dobrý nápad,“ vzhliadne šerif. „Áno, to by mohlo byť.“ Otočí sa k Obregonovcom. „Vy dvaja by ste mohli Kendall brať cestou do školy, všakže?“

Jacián mlčí a Kendall v tme nedokáže odhadnúť jeho reakciu. „Jasné, veľmi radi,“ zatrilkuje Marlena. Zlezie zo svojej štvorkolky, zamieri ku Kendall a letmo ju objíme. „Vážne ma to veľmi mrzí,“ zašepká nežne. „Asi ti je hrozne.“

Kendall sa zovrie hrdlo. Nevydá ani hláska, len prikývne.

„Prešli sme mnoho kilometrov, až k úpätiu hôr, kus za Cryerov priesmyk, pozdĺž lesa a zasa späť.“

„Paráda,“ povie Kendall bez nadšenia. Bolí ju celé telo. Jediné, po čom túži, je zaliezť do postele a na všetko zabudnúť.

„Pokojne ťa s Jaciánom teraz odvezieme domov, ak chceš. Vyzeráš úplne vyšťavene.“

„Príde po nás otec, ďakujem.“ Kendall je taká ospalá, že sa ledva drží na nohách.

Doma Kendall skontroluje všetky okná a dvere v celom dome. Až potom vyčerpane padne do postele.

MY

Pokoj a ticho nás dráždia, znepokojujú naše strápené duše. Blúdime, zatrpknutí, netrpezliví, odstrkujeme z cesty ostatných. Hľadáme nový život. Potom znovu stíchneme, vrátime sa na svoje miesto. Spomíname. Dúfame.

Šetríme silu na ďalší deň.

DESIATA KAPITOLA

Po jednom chaotickom týždni je pátranie po Nikovi Cruzovi odvolané. Pátracie skupiny prečesali všetky pešo prístupné kúty údolia. Každý, kto má v Spojených štátoch amerických televízor, už počul o zvláštnych udalostiach v „malebnom“ mestečku Cryer’s Cross v Montane, kde na jar zmizla mladá, nevinná Tiffany a o niekoľko mesiacov aj skazený, starší tínedžer Niko. Najskôr preto, lebo Tiffany zabil. Alebo ju nejakým podlým spôsobom presvedčil, nech sa tri mesiace skrýva v lese, aby si ľudia mysleli, že ich zmiznutie spolu nesúvisí.

Kendall, Nikovu tichú priateľku, si nevšímajte. Tá chodí s hlavou sklonenou a s reportérmi nehovorí. Že by niečo vedela? Špekulácie nemajú konca.

Kendall to nemôže vydržať.

Každé ráno sa prebudí a hlavu jej zaplavia spomienky. Každý večer o jedenástej zostáva jej telefón ticho. Niekoľkokrát jej napadne vytočiť Nikovo číslo, len tak, pretože je to aspoň určitá forma spojenia, ale nechce vydesiť jeho rodičov, pripomínať im, čo sa stalo, nútiť ich prežiť tú hrôzu viac ráz, než beztak musia.

V priebehu týždňa Kendall prejde fázou šoku, potom zármutku, frustrácie a hnevu. Spravodajské štáby sa nudia, unavuje ich jesť stále v rovnakej reštaurácii a v okruhu päťdesiatich kilometrov nie je ani jeden fast food. Unavujú ich lojálni, mlčanliví ľudia. Snažia sa nájsť k celej veci nejaký nový, zvláštny prístup, ale obyvatelia Cryer’s Crossu sú tichí a ochranárski. Dokonca i Jacián sa na nich len podráždene pozrie a bez slova odíde, keď naňho vykrikujú otázky.

Kendall sedí na schodoch pred reštauráciou a čaká, kým sa jej matka prestane rozprávať v lekárni. Odhrnie si z čela vlasy. Potom skloní hlavu a pozrie sa na svoje ruky. Vlasy jej spadnú späť do čela. Za ňou na svojich stoličkách sedia starý pán Greenwood a Hector Morales. Nerozprávajú sa. Ako zvyčajne.

Príde k nim Jacián. „Abuelo,“ osloví svojho dedka príkro. „Ideš so mnou domov?“ Kendall si všimne, že keď sa rozpráva s dedkom, vkradne sa mu do hlasu nepatrný nádych španielskeho prízvuku.

Jacián prejde okolo Kendall bez povšimnutia.

Hector vzhliadne a povie vnukovi niečo v španielčine. Jacián mu po španielsky odvetí, potom sa otočí a zbehne po schodoch naspäť k svojej štvorkolke. Domov zamieri sám.

Kendall sa obráti a žmúri na Hectora. „Jacián by nemal jazdiť sám. Mohli by ho zatknúť.“

Hector sa usmeje, ale v očiach má ustarostený výraz. „To je v poriadku. Už mal osemnásť, tvrdohlavec. Čo mu môžu prikazovať? Šerif tvrdí, že smie chodiť sám. Podľa mňa je to hlúposť. No je od vás pekné, že oňho máte starosť.“

„Ja oňho nemám starosť,“ ohradí sa Kendall. Lenže ako to má vysvetliť? Jej vnútorná potreba vždy dodržiavať pravidlá ju prosto núti niečo povedať.

„S tým chlapcom od Cruzovcov ma to veľmi mrzí, slečna Kendall. Naozaj. Viem, že to bol váš nápadník.“

Kendall upiera pohľad do prachu pri svojich nohách. „On nie je mŕtvy,“ vyhlási. „Stále je to môj... môj nápadník.“ Zavrtí sa, keď vysloví to staromódne slovo. Je to zvláštne. Čím dlhšie je Niko preč, tým ľahšie jej pripadá hovoriť o ňom ako o svojom priateľovi.

Hector sa odmlčí. Kendall k nemu zdvihne oči, aby sa presvedčila, že na ňu za jej odsekávanie nie je nahnevaný. Hector sa povzbudivo usmeje.

„Kde je Marlena?“ spýta sa Kendall. „Bola dnes tiež hľadať?“

„Včera v noci niekde spadla, takže dnes bola celý deň skľúčená doma. Vbehla do starej vyjazdenej koľaje, nevidela ju cez krík, a prevrátila sa aj so štvorkolkou. Bola až príliš sebaistá a išla veľmi rýchlo.“ Potom si Hector zakryje ústa dlaňou a ticho dodá, „Hlavne to neprezraďte tým ľuďom z televízie.“

„Ale kdeže,“ sľúbi Kendall. Na chvíľu zabudne na vlastné trápenie. „Je v poriadku?“ Potom si uvedomí, že dnes by mali hrať prvý zápas sezóny, no tréner ho kvôli Nikovi zrušil.

„Má zlomenú nohu a vykĺbené rameno,“ odpovie Hector, „ale dostane sa z toho.“

Kendall vyvalí oči. „Panebože, to je strašné!“ Prsty jej nevedomky vyletia až k hrdlu. „To je neuveriteľné! Veľmi ma to mrzí, Hector. Vôbec som to nevedela. Môžem pre vás niečo urobiť?“

Hector nakloní hlavu a letmo sa pozrie na starého pána Greenwooda. „Ako vždy hovorím, v drsných časoch potrebujete spoľahlivých priateľov. Nemám pravdu, kamarát?“

Pán Greenwood niečo zamrmle.

Kendallina matka konečne vyjde z lekárne. Chytí Hectora za ruku a stisne mu ju. „Práve som vnútri počula, čo sa stalo Marlene,“ zašepká. „Je mi to veľmi ľúto. Dnes večer k vám Kendall zaveziem, aby ju mohla navštíviť.“

Hector sa na Kendall pozrie a zdvihne obočie, akoby hovoril Vidíš? Takto sa to robí, no povie len, „Áno, madam. Marlena bude veľmi rada.“

Pani Fletcherová a Kendall sa vyberú domov pešo a okolo nich s burácaním prejdú všetky autá televíznych štábov. Opúšťajú Cryer’s Cross a nechávajú za sebou stopu zvíreného prachu. Pre nich sa už tento príbeh skončil.

JEDENÁSTA KAPITOLA

Pani Fletcherová vezie Kendall k Hectorovmu ranču. Kendall len mlčky sedí. Ešte nie je pripravená na to, aby život šiel ďalej.

„Zavolaj mi, keď budeš chcieť, aby som po teba prišla.“

„Fajn,“ vzdychne Kendall. „Čo napríklad hneď?“

„No, som si istá, že pre teba bude dobré myslieť chvíľu na niečo iné,“ povie pani Fletcherová opatrne. „Pomôže ti to so všetkým sa vyrovnať.“

Kendall už nezostali slzy. Je priveľmi vyčerpaná na to, aby nahlas vyslovila to, čoho si obe boli vedomé: že Niko pravdepodobne nevysvetliteľne zmizol navždy, rovnako ako Tiffany, a život musí pokračovať. V malom poľnohospodárskom mestečku ide jednoducho predovšetkým o prežitie. Zvieratá, plodiny – rast všetkých živých vecí nikto nezastaví. Zemiaky nebudú čakať kvôli žiadnej ľudskej udalosti. Keď sú zrelé, sú skrátka zrelé.

Kendall sa zastaví pred dverami Hectorovho domu. Jej matka odchádza po dlhej príjazdovej ceste. Na trávnatom dvore medzi domom a ohradou pre dobytok je Jacián. Reflektor osvetľuje osamelú futbalovú bránku. Okolo siete je po tráve roztrúsených asi šesť futbalových lôpt. Jacián s jednou pomaly dribluje, potom predstiera, že zahýba doľava, a obíde neviditeľného protivníka. Sám sebe prihrá a šprintuje k bránke. Potom z ostrého uhla prudko vypáli a sieť sa rozvlní.

Pohybuje sa, ani keby tancoval.

Jacián sa zohne po ďalšiu loptu a všimne si, že Kendall stojí pri dverách. Chvíľku na seba pozerajú. Potom sa Kendall odvráti a zaklope.

Pán Obregon ju pustí dovnútra. S pani Obregonovou ju vrelo privítajú a poďakujú sa, že prišla. Odvedú ju chodbou do obývačky, kde na gauči leží Marlena, pravú nohu má v sadre až do polovice stehna. Ľavé rameno má znehybnené elastickou páskou. Hector sedí neďaleko v starom hojdacom kresle. Marlena má zatvorené oči, ale keď Kendall vstúpi, pohne sa.

„Ahoj,“ usmeje sa ospalo. Na podlahe vedľa gauča leží jedna barla.

„Ahoj,“ pozdraví Kendall a obzrie si Marlenu. „Páni. To si ťa v tej nemocnici nechali celú noc? Toto vyzerá fakt vážne.“

Marlena sa zaškerí. „Hej, ale nie je to také zlé, ako to vyzerá. Tá zlomenina je len malá a čistá – tú sadru mám tak na štyri až šesť týždňov. Noha ma však svrbí ako blázon. No a to rameno – už raz som si ho vykĺbila na futbalovom turnaji doma v Tucsone. Tentoraz mi ho len jednoducho nahodili naspäť. Opuch už pomaly mizne. Len to pár minút skurvene bolelo.“

„Marlena,“ napomenie ju Hector. Prižmúri oči a nepatrne pokrúti hlavou, lenže Hector by sa nedokázal tváriť prísne, ani keby chcel.

„Prepáč, abuelo. To bude tými tabletkami proti bolesti.“ Marlena sa zatvári previnilo.

Hector sa zachechce. „A čo ťa k tomu núti inokedy, hmmm? Alebo hádam berieš tabletky proti bolesti stále?“

„Veď to ani nebola skutočná nadávka!“

„Sprosté nie je to slovo, ale úmysel,“ dodá Hector. „Takže s tebou súhlasím. Tentoraz si v tom nevinne.“ Potom natiahne ruku ku Kendall. „Ako sa dnes večer máte, slečna Kendall?“

Kendall prejde až k nemu a na chvíľu stisne ponúknutú ruku. „Fajn,“ pokrčí plecami. „Aspoň ma nič nebolí ako Marlenu.“ Alebo ako Nika. Možno má tiež bolesti, teda ak je vôbec nažive. Kendall sa pozrie cez okno do záhrady. Jacián stále hrá futbal sám so sebou. Nastrelí brvno a lopta sa od neho odrazí preč. Vidí, ako Jacián nahnevane zakričal, ale nepočuje čo. Kývne hlavou k oknu. „Toto robí často?“

„Každý večer, aj s Marlenou,“ odpovie Hector. „Jeho snom je hrať raz profesionálne.“

Marlena sa posadí a pozrie sa rovnakým smerom ako Kendall. „Vyzerá tam vonku hrozne osamelo. Má starosti.“

„Kvôli čomu?“ spýta sa Kendall.

„Kvôli tímu.“

„Jasné,“ hlesne Kendall. „To aj ja. Prišli sme... Prišli sme o Nika...“ Potom sa prudko obráti k Marlene. „A o teba tiež. Dokelu. Ja...“ Kendall sa na chvíľu zamyslí a potom jej to dôjde. Šokovane otvorí ústa. Už majú len šesť hráčov. Ich už aj tak malý tím práve prakticky prestal existovať.

Marlena stisne pery do úzkej čiarky a vyzerá, že sa rozplače. „Jacián dnes po večeri telefonoval s trénerom. Snažil sa nekričať. Potom sa vyrútil von. Už je tam niekoľko hodín.“ Chveje sa jej hlas. „Je mi to strašne ľúto.“

„No, neexistuje žiadne pravidlo, podľa ktorého by sme nemohli hrať,“ upokojuje ju Kendall, ale do hlasu sa jej vkráda sklamanie. „Ide len o sedliacky rozum. Aj s ôsmimi by to bolo už dosť napäté, no so šiestimi...“ Odmlčí sa. Počítala s tým, že jej futbal pomôže zabudnúť na trápenie. Ak nemôže tancovať alebo hrať divadlo, futbal bol jej posledná záchrana. Bola to jediná vec, ktorá ju dokázala zamestnať dostatočne na to, aby na chvíľu zabudla na vírenie myšlienok vo svojom mozgu. „Možno ešte presvedčíme nejakého prváka, nech vstúpi do tímu, aby nás bolo dosť,“ pokračuje, i keď vie, že tréner už prehováral všetkých, ktorí by mohli hrať, len aby v tíme bolo aspoň osem ľudí. Čo je už teraz minulosťou.

„Vieš, že to sa nestane,“ zafňuká Marlena. „Tréner nemá inú možnosť.“

Potom spolu len tak mlčky sedia, každá je zarmútená z iného dôvodu.

„Ako sa majú Nikovi rodičia?“ spýta sa Marlena po chvíli.

„Predo mnou sa tvária, že sú v pohode. Snažia sa kvôli mne byť nad vecou a tak, ale mama hovorila, že to nesú fakt ťažko. Niko je ich najmladší syn a jediný, čo tu ešte zostal. Ostatní sa už dávno odsťahovali.“

„To je fakt hrozné,“ zhodnotí Marlena.

Ani jedna nevie, čo na to povedať.

Ticho preruší až Hector. „Možno by ste nám mohli o Nikovi niečo porozprávať,“ navrhne. „Príbehy vždy pomáhajú. Povedzte Marlene o tom, ako ste boli ešte deti.“

Kendall vzdychne, ale rozhodne sa starému pánovi vyhovieť. „No...“ na okamih sa zamyslí. „Sme susedia už od chvíle, čo som sa narodila. Niko je o dva mesiace starší ako ja. Vyrástli sme spolu. Vždy sme sa chodili navštevovať na bicykli alebo pešo. Každý deň. Naši rodičia majú farmy poriadne ďaleko od hlavnej cesty, presne ako vy tu. Keď som k Nikovi išla na bicykli, zdalo sa mi to ako šialene dlhá trať, takže som si vždy so sebou zabalila obed.“ Kendall sa pri tej spomienke pousmeje. „No zakaždým som si pripadala tak previnilo, že som urobila obed aj Nikovi, potom som išla na bicykli po príjazdovej ceste, zastavila som pri vozovke a pozrela sa na obe strany najmenej päťdesiatkrát, i keď okolo nás nikdy nikto nejazdí. Až potom som v sebe našla dosť odvahy, aby som cez tú cestu prešla a odšliapala to po príjazdovej ceste až ku Cruzovcom, len občas som sa ešte zastavila a zbierala lienky alebo lúčne koníky. Keď som konečne dorazila až k Nikovi, už som mala chuť na obed, pretože som mala pocit, že som sa fakt nadrela, ale Niko ma vždy donútil počkať. Jazdili sme vo vyjazdených koľajach od traktora a krúžili okolo ich pozemku. Ich pozemok susedí s pozemkom jedného pána, čo tam už nebýva. Taký starý pán, umrel pred niekoľkými rokmi. Pán Prins. Pamätáte si ho, Hector?“

„Ale áno. Nevrlý, nahluchlý dedko. Ku koncu už pre nikoho nemal milého slova. Poznal som ho odmlada,“ povie Hector. „Nebol vždy taký zlý, ale niekedy sa človeku v živote prihodia veci, ktoré ho úplne zmenia.“ Hectorovi sa zarosia oči.

„No, ja som sa ho bála ako čert kríža. Nika však úplne fascinoval. Stále za ním liezol. V jednom kuse ho otravoval a mňa do toho zatiahol so sebou. Pán Prins napríklad polieval hadicou záhradu a my sme stáli presne na hranici medzi pozemkami, akoby nás to mohlo nejako ochrániť, a z plného hrdla sme naňho hulákali. Chceli sme, aby sa na nás pozrel, ale boli sme pripravení bežať ako o život, keby to fakt urobil. On sa však nikdy nepozrel.“

„Veď dedo hovoril, že bol hluchý,“ ozve sa Marlena.

„To bol,“ potvrdí Kendall. „No Niko prišiel na to, že to len hrá.“

„A kedy ste si teda dali ten obed?“

Kendall sa usmeje. „V jednom rohu záhrady Cruzovcov stojí veľký dub. Nikova staršia sestra a bratia v jeho korune postavili domček a potom, keď vyrástli, ho tam nechali. Ja a Niko sme doň vždy vyliezli, zjedli obed a potom sa tam celý deň hrali. Niko nemal problém hrať sa so mnou na rodinu alebo účinkovať v tých švihnutých divadelných hrách, čo som vtedy písala. Bolo to, akoby sme spolu mali zostať navždy.“

Marlena vyzerá, že sa znovu rozplače. „Je mi to veľmi ľúto,“ zašepká.

Kendall sa zhlboka nadýchne, potom vydýchne a neisto sa usmeje. Nakloní sa v kresle, oprie sa lakťami o kolená a položí si bradu do dlaní. „Čo bez neho budem robiť? Niko je môj najlepší kamarát. Je mi, akoby mi niekto vytrhol polovicu srdca.“

Hector sa potichu zdvihne a nechá dievčatá osamote.

Akoby Marlena našla vypínač. Kendall jej zrazu vykladá úplne všetko – o svojom strachu, o svojom zármutku. Ako ju hnevalo, keď ľudia naznačovali, že Niko mal niečo spoločné so zmiznutím Tiffany Quinnovej. Dokonca sa Marlene nečakane zverí aj so svojím tajným problémom, obsedantno-kompulzívnou poruchou, a s tým, ako sa jej mozog vinou všetkého toho stresu nemôže upokojiť. Ako dúfa, že jej futbal pomôže prísť na iné myšlienky, ale teraz sa musí stresovať aj s týmto. Ako šerifov nový systém partnerov všetko kazí. Takto si ani nemôže ísť zabehať, keď sa jej zachce. A aká je vydesená a v duchu si už predstavuje, kto ďalší zmizne.

Keď po Kendall príde jej mama, je už po deviatej. Pani Fletcherová ide na niekoľko minút dovnútra a položí na kuchynskú linku niečo v plastovej miske. V rýchlosti Marlenu pozdraví a súcitne sa usmeje. Potom sa v kuchyni chvíľu rozpráva s jej rodičmi. Kendall sa cíti zraniteľne. Zľahka Marlenu objíme na rozlúčku a vyjde pred dom, kde sa o drevené zábradlie verandy opiera Hector a sleduje Jaciána.

„Ďakujem, Hector, že ste ma prinútili hovoriť o Nikovi. Veľmi mi to pomohlo,“ zverí sa mu.

Hector s úsmevom prikývne. „Rozprávať je bolestivé, ale vždy to pomôže. Som rád, že nie ste taká tvrdohlavá ako niektorí iní.“

Kendall uprie pohľad na Jaciána. Pohybuje sa teraz pomalšie, takže jej je jasné, že musí byť absolútne vyčerpaný. Pošmykne sa na mokrej tráve, zvalí sa na chrbát a len tak leží a oddychuje. „No, každý sa asi s problémami vyrovnáva inak,“ poznamená Kendall. „Niekedy to dokonca aj funguje.“

Hector jej stisne ruku. „Ďakujem, že ste prišli. Uvidíme vás tu aj zajtra? Marlena ešte pár dní nemôže ísť do školy. Kým sa nenaučí chodiť s jednou barlou alebo než sa jej rameno nezahojí natoľko, aby to zvládla na dvoch.“

„Jasné,“ kývne Kendall. „Veľmi rada sa zasa zastavím. Možno by som mohla...“ Zarazí sa, keď jej dôjde, že zajtra pôjde do školy len s Jaciánom.

„Možno by ste sa sem mohli zviezť s Jaciánom po tréningu?“

Pani Fletcherová vyjde z domu a zavrie za sebou dvere. „Môžeme ísť?“ obráti sa na dcéru.

Kendall stisne Hectorovu ruku. „Možno. Uvidíme.“ Potom sa otočí k matke. „Môžeme.“

Zamávajú na rozlúčku a o necelé štyri minúty sú doma.

Cesta vedúca k Nikovmu domu je temná a pustá.

DVANÁSTA KAPITOLA

Dnes sa Kendall nechce vstávať.

Dnes bude všetko úplne iné.

Premýšľa, či má predstierať, že jej je zle, ale je jej jasné, že matka ju v posteli nenechá. „Už vopred ľutujem dnešný deň,“ oznámi Kendall stropu. Nakoniec sa však vytiahne z postele a oblečie sa. Potom si váhavo zbalí oblečenie na tréning a premýšľa, či už odohrala posledný zápas svojej stredoškolskej kariéry bez toho, aby o tom vedela.

Keď pred domom zastaví jedna z Hectorových dodávok, Kendall si náhlivo strčí do úst zvyšok hrianky, rýchlo ho rozžuje a zhltne. Potom siahne po batohu – a zase ho odloží, pretože jej porucha jej nedovolí odísť z domu bez toho, aby si umyla zuby. Jacián príde k dverám a zaklope.

Kendall vypľuje pastu, vypláchne si ústa a utrie sa do uteráka, potom siahne po batohu s knihami a upaľuje k dverám. Jacián jej stojí v ceste.

„Ahoj,“ pozdraví ho.

Spolužiak len odmerane kývne. „Ideme?“

„Jasné.“

Jacián dôjde k autu a otvorí Kendall dvere. Kendall sa len díva, ako tam Jacián netrpezlivo postáva a premýšľa, prečo to urobil.

„To kvôli mne nemusíš,“ povie mu nakoniec. „Viem si otvoriť dvere sama.“

„Môj dedo sa ťa spýta, či som ti otvoril dvere.“ Prejde na stranu šoféra. „Len sa snažím starkého potešiť.“

„Poviem mu, že si mi ich otvoril. Pokojne každý deň.“

„Ako chceš.“

Jacián naštartuje a otočí sa na príjazdovej ceste. Opatrne sa vyhýba výmoľom. Kendall sa naňho letmo pozrie, potom sa oprie o dvere a pritisne si batoh s knihami na hruď. Jacián vyjde na štrkovú cestu. Kendall po celý čas hľadí z okna. Pohľadom prejde farmu svojich rodičov. Nenávidí tento deň, nenávidí úplne všetko. Jacián pridá plyn a Kendall zbadá svojho otca na kombajne. Pán Fletcher si ju nevšimne. Kendall vie, že sa zúfalo pokúša dohnať čas, ktorý obetoval hľadaniu Nika. Kým sa neskončí zber úrody, veľmi si svojho ocka neužije.

Cesta do školy prejde mlčky. Jacián zaparkuje na trávnatom parkovisku vedľa školskej budovy. Vypne motor a len tak sedí. Kendall sa naňho pozrie a potom opäť sklopí oči.

„Hovoril si s trénerom,“ osloví ho.

Jacián prikývne, ale nevenuje jej ani pohľad.

„Hovoril niečo o tom, čo bude s tímom?“

Jacián vytiahne kľúčiky zo zapaľovania. Otvorí dvere. „Vraj nám všetko povie dnes na tréningu.“ Potom si odkašle a vylezie z auta. Zamieri k dverám do budovy a vojde dovnútra.

Kendall tiež vylezie a zabuchne dvere. Pozoruje, ako sa skupinky študentov trúsia ku škole. A potom ustrnie. Spomenie si na svoje ranné rituály – odpadkový kôš, fixky, závesy, lavice. Zovrie sa jej hrdlo. Ponáhľa sa dovnútra, lenže niekoľko spolužiakov si už sadá do svojich lavíc. Kendall prejde osteň strachu. Takto to nemá byť.

Všetko je úplne rozhodené, ale Kendall nemôže dopustiť, aby ostatní videli, aká je čudná. Úzkostlivo si prehliadne kôš a potom doň nohou strká tak dlho, kým nie je otočený správne. Ani fixky nie sú zoradené, takže sa odšuchce k tabuli, akoby na ňu chcela nakresliť nejaký prihlúply obrázok, podobne ako niektorí spolužiaci. Namiesto toho však strčí do tácky s fixkami, takže sa rozsypú po podlahe. Pozbiera ich a zoradí podľa farieb. Potom prejde k oknám, kde postávajú ostatní študenti a pošepky sa bavia o tom, aké čudné je po tom všetkom byť späť v škole. Kendall nenápadne poťahuje závesy, na ktoré dosiahne, predstiera, že niekoho vyzerá a upravuje ich. Nervózne sa hryzie do pery a pokúša sa preraziť si cestu aj k ostatným závesom, ale nakoniec to vzdá. Potom sa náhli do sekcie štvrtákov a cestou sa snaží vyrovnať niekoľko lavíc. Lenže cíti, že úplne zlyhala. Je jej jasné, že dnes nič nebude tak, ako má byť. Ani si nevšimne, že Jacián ju zvedavo pozoruje.

Vkĺzne do lavice vedľa neho a nervózne poklepkáva prstami o drevo. Nedokáže prestať. Je jej jasné, že jej to bude ležať v hlave celý deň. Možno sa jej podarí všetko napraviť počas voľnej hodiny.

Položí batoh na zem a otočí sa doprava, rovnako ako každý deň už dvanásť rokov, aby to povedala Nikovi.

Lenže tam nikto nie je. Nikova lavica je prázdna.

Všetko zlé ju zavalí naraz. Všetky tie pocity – prekvapenie, zármutok, strach, zlosť. Vydýchne, lebo konečne nastala chvíľa, ktorej sa bála už niekoľko dní. A potom cíti, ako sa jej celé telo otriasa vzlykom. Príde to tak rýchlo a náhle, že tomu nedokáže zabrániť.

„Kuuurva,“ vyrazí zo seba. Zloží hlavu do dlaní a ľahne si na lavicu, pokúša sa to potlačiť, ako najviac to ide. Už nechce plakať. Nie tu a najmä nie teraz. Nie pred všetkými. Pretože Kendall má predsa byť silná. Je drsná, vyrástla medzi samými chlapcami. Hrala sa s nimi na ihrisku, padala, niekoľkokrát sa zranila, ale neplakala. V siedmej triede jej raz Eli Greenwood napálil z dvoch metrov loptu priamo do tváre a zlomil jej nos, no Kendall sa nerozplakala – nie skutočne, len jej vyrazili slzy, ktoré sa objavujú vždy, keď vás niekto tresne do nosa. A raz si zlomila ruku, keď zoskočila z lanovej hojdačky v tom najvyššom bode, pri rieke, kam Niko rád chodieval so svojím otcom rybárčiť. Kendall totálne preletela cez vodu a pristála na druhom brehu. V tom roku bolo dosť sucho.

Ani vtedy neplakala. Niko ju niesol celú cestu až domov. Kosť jej roztrhla kožu na predlaktí, a hoci Kendall trvala na tom, že sa nechce dať niesť, pri pohľade na vlastnú kosť trčiacu z ruky sa jej predsa len urobilo trochu nevoľno, takže sa ďalej nehádala.

To bolo prvý raz, čo ju Niko pobozkal.

A teraz tu Kendall sedí a plače pred všetkými chalanmi, s ktorými vyrástla.

Teda nie úplne pred všetkými. Ten najdôležitejší tu nie je.

To ju rozplače ešte viac.

Po chvíli Kendall cíti, ako jej niekto povzbudivo tisne plece. Počuje hlas, šepkajúci jej do ucha. „To nič, Kendall.“ Je to Eli Greenwood. Kendall sa roztrasene nadýchne a znovu sa pokúsi ovládnuť plač. Zdvihne hlavu. Eli plače tiež.

Kendall strčí ruku do batoha a hľadá vreckovku. „Sorry, chalani,“ ospravedlní sa. „Som hlúpa. Panebože.“ Cíti sa trápne. „Kde je tá sprostá vreckovka, keď ju potrebujem?“ Je jej jasné, že jej nos má farbu zrelej paradajky. Nahlas potiahne.

„To nič, ty trdlo,“ ozve sa za ňou Travis. Dokonca aj Brandon mlčí. Kendall sa naňho pozrie. Brandon vyzerá skľúčene.

Všetkých to zasiahlo. Štvrtáci túto stratu vnímajú omnoho viac, než keď zmizla Tiffany Quinnová. Kendall si uvedomí, že teraz už asi lepšie chápe, ako sa cítili Tiffanini najbližší priatelia. Pozrie sa smerom k sekcii druhákov a zachytí pohľad Tiffaninej najlepšej kamarátky Jocelyn, ktorá jej venuje súcitný úsmev. Kendall jej ho vďačne odplatí.

Jacián je celý čas ticho, ale všetko uprene sleduje. Teraz namieri prstom k tabuli, kde stojí pani Hinklerová a snaží sa zaistiť si v triede poriadok. „Ešte chceš tú vreckovku?“ zavrčí. „Niekde nejakú mám.“

„Nie, to je dobré,“ odpovie Kendall. „Ďakujem.“

Jacián prikývne a Eli si ide sadnúť na svoje miesto. Všetci sa upokoja a usilujú sa sústrediť.

Väčšina z nich sa pokúša smútok prekonať tým, že zabudne a pôjde ďalej.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .