Príbeh dámy X

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke
www.fragment.sk

A. J. Molloy

Príbeh dámy X – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

8

Akoby sa naše pery zoznámili pred dotykom našich tiel. Je to ten prvý bozk, prvý z mnohých, no možno aj jediný; netuším a je mi to jedno. A predsa je vášnivý a brutálne dobrý. Marc zovrie za hrsť mojich blond vlasov a trocha bolestivo mi ich potiahne – aj napriek tomu sa mi to páči – a jeho ústa sa ponárajú do mojich, žeravé a slané, teplé a vlhké. Jeho jazyk je v mojich ústach, dokonale inštinktívny, impulzívny a rýchly. Nemyslím na nič. Som len bozkom. Som len brilantným bozkom pod súhvezdím Orión.

Naše jazyky sa skúmajú, ten bozk ma vzruší tam dolu, bozkáva ma vášnivejšie a lepšie, než som kedy zažila. Cítim tŕne brniaceho vzrušenia prechádzajúce mojím telom.

Náhle ma na chvíľu odstrčí, vidím jeho zúžené modré oči s dlhými riasami, ligotajúce sa vo svetle lampy – tak blízko pri mojich. Cítim jeho sprchový gél a úžasnú kolínsku, sladký letný pot a je to on, on, on.

„Prepáč mi, X…“ povie. „Nemohol som si pomôcť. Niečo si so mnou spravila…“

„Ešte.“

Tentoraz ja schmatnem jeho a sme ako opitý pár, držiaci jeden druhého na božskom tanečnom parkete, na zatratenej a rozhojdanej výletnej lodi, pomaly ustupujúci dozadu, rozosmiaty, ale načisto úprimný, divoko sa bozkávajúci pár. Jeho pery sú opäť prisaté na mojich a pevné mužné ruky túžobne kĺžu dolu mojím chrbtom.

Mám na sebe tenké čierne letné bavlnené šaty. Marc ma odzadu uchopí, drsne a náruživo, zviera ma, zatiaľ čo druhou rukou ma objíma okolo krku, smädno sa bozkávame, znova a znova. Potom ma chytí v páse ako tanečný partner a zatočí mnou, zatočí celou svojou silou, potom ma položí na zem a láska môj teplý krk svojimi hrejivými perami.

„Voniaš ako jahody, Alex. Ako víno a jahody,“ zašepká.

Potom uvoľní zovretie, stále ma však drží okolo pása a prepletie si moje biele prsty so svojimi tmavšími. Pocítim vzplanutie čohosi hlbšieho, než je sex; no aj sex, intenzívny sex.

„Hore,“ zavelí. „Hneď!“

On si vyberá. A ja chcem byť jeho voľbou. Trasú sa mi ruky, trasú sa mi kolená, keď tápem pri dverách. Napokon sa váhavo otvoria a vzápätí ma loví cestou po schodoch, napoly sa smejúc, napoly vrčiac ako nejaké dravé zviera, čo si po mňa ide, čo ma dostihne. Letí po schodoch a naháňa môj smiech. Zmiznem však v apartmáne a na sekundu som sama, ale potom vykríknem strachom – ktorý ako jediný nepatrne predstieram – keď po mne opäť žiadostivo skočí a zaháňa ma do kuchyne. Zrazu stojíme pri chladničke a on zo seba strháva košeľu.

V kuchyni je šero. Jediným zdrojom svetla sú kandelábre a stredozemný mesiac, zošikma presvitajúci svojou striebristou žiarou cez okno.

Marcova košeľa je preč. Svetlo mesiaca sťa talentovaný fotograf obkresľuje čiernobielu hru svalov na jeho hrudi a bruchu – jeho pevné, ale možno krehké rebrá, napnuté brucho a svalnaté ruky. Hruď má širšiu, než som čakala, svalnatú a dokonca vypracovanejšiu. Je vyšší a silnejší než ja. Keď zhodí na zem košeľu a vykročí ku mne, pocítim nepatrné príjemné zimomriavky strachu, zmiešané s poníženým chcem, chcem ho.

Opäť sa bozkávame, a ešte raz. Naťahujem sa na špičky, aby som pobozkala jeho jemné pery. Raz, potom dva razy, jemné a vzrušené, absolútne zmyselné. Môj jazyk kĺže cez jeho pery dnu a von; čo to robím?

„Dosť – X – posteľ.“

Rýchlo a ľahko ma nadvihne, ako ženích prenášajúci svoju nevestu cez prah. Nesie ma do spálne a hodí ma na posteľ, lamely roštu zakvília, akoby sa chystali zlomiť.

A ja sa mu skutočne oddávam.

Polonahý Marc Roscarrick ma obkročí. Vysoký tmavý tieň nado mnou.

„Zostaň tak,“ povie. „Presne takto.“

Ležím na posteli s rozhodenými rukami – no nemôžem takto zostať. Chcem ho tak veľmi. Prudko zhodím sandále, a keď mám bosé nohy, zdrapne ma za krehký členok a bozkáva mi bledý priehlavok, bozkáva ma s nežnými uhryznutiami túžby. Ten pocit je božský, bezmocne vzrušujúci, opäť do mňa vystreľuje tie iskry horúceho vzrušenia. Potom mi zrazu členok pustí a odtiahne sa, na jeden neznesiteľný okamih, na omamnú chvíľu, a pozrie v šere na mňa.

„Chceš, aby som použil ochranu?“ spýta sa.

Ten moment sa pretancuje do ticha. Chcem? Chcem, aby si nasadil kondóm?

Preboha, NIE. Nechcem, aby mal na sebe čokoľvek, chcem ho nahého, nahého, ako som ja, nahého vo mne. Celý môj život, celý môj pragmatický, poslušný, svedomitý život Dobrej Dcérenky som požadovala od tých pár mužov, s ktorými som spala, aby sa chránili. No tentoraz je mi to jedno, tentoraz chcem byť fakt ľahkomyseľná. Beriem pilulky, tie to spravia, a teraz to zrýchli!

„Jednoducho ma pretiahni.“

Usmeje sa, žiarivo a nevinne.

„To viem zariadiť.“

Opäť sa na mňa vrhne ako nejaké zviera, zvalí sa na mňa nie ako človek, no predsa je to nádherne ľudské. Dychtivo mi bozkáva krk a vdychuje moju vôňu.

„Chcem ťa nahého.“

Hľadím naňho. Vzkypí hnevom, ktorému celkom nerozumiem.

„Chcem ťa vidieť celého…“

Sekundu bojuje s gombíkmi na chrbte mojich šiat. Ja si kľaknem na koleno, aby som mu pomohla, no potom sa len zasmeje – alebo možno len zavrčí – a surovo mi roztrhne šaty, jednoducho ich rozpára na mojom polonahom tele – a roztrhanú látku odhodí naprieč izbou. Hľadím mu v tme do očí a márne protestujem.

„Tie šaty…“

„Kúpim ti iné!“ zavrčí. „Kúpim ti stovky takých skurvených šiat.“

A potom sa natiahne, rozopne mi podprsenku a tiež ju odhodí. Teraz skúma pohľadom moje bledé prsia, nežne a hladne, a potom ich drsne, a predsa vrelo bozkáva. Ľavý prsník a pravý prsník, na striedačku. Jeho prsty sa starostlivo a skúsene hrajú s mojimi bradavkami, mojimi tvrdnúcimi bradavkami, hrá sa s nimi, hryzkajúc jednu, potom druhú, a moje bradavky sú tvrdé a pod jeho dotykom tvrdnú ešte viac.

Túžba po tom, aby sa ma dotýkal a vzal si ma tam dolu, sa stáva nepotlačiteľnou. Moja vlhkosť a zúfalé očakávanie sa mu otvárajú. Moje boky sa pritláčajú k tým jeho a on to cíti. Jeho ústa kropia bozkami moje bledé brucho, môj pupok. Je ako tmavý príliv na ústupe, postupujúci dolu mojím telom, odplavujúci piesok.

Teraz cítim, ako mi sťahuje nohavičky, potom moju štíhlu nahú nohu pošteklí dotyk bavlny a odrazu sú fuč. A jeho rozkošné sladké ústa sú na mojom pohlaví, na mojej túžbe, na mojej mušli, na mojom ohanbí.

Moja vlhkosť sa mieša s jeho vlhkými ústami, jeho ruky sú na mojich nahých bokoch a on ma bozkáva a hryzie, jeho jazyk sa vo mne mihá a láska ma, a potom Áno. Svojím pevným zamatovým jazykom skúsene nájde môj klitoris a líže ma nežne a rýchlo ako blikotajúci plameň, ako hebké pierko. A môj pulz, celé moje telo sa chveje, prúdia ním lahodné vibrácie slasti, od hlavy až po päty, a on líže a nežne pustoší môj klitoris. Vtom sa všetko rozžiari ako ružový záblesk a slová sa lejú von…

„Och bože, Marc, božemôj. Marc…“

„Carissima.“

Zdvihne svoju peknú tvár.

„Marc, prosím, NEPRESTÁVAJ…“

Kto to hovorí? Som to ja? Niekto iný? Som to ja, och, predsa. Znova sa jazykom pohráva s mojím klitorisom, nenásytne a divoko. Potom sa otočí a oblizne jemnú chvejúcu sa kožu môjho vnútorného stehna, otiera sa oň, zatiaľ čo ja slabo vzdychám. V tme nasávam svoje vzrušenie: bezmocné a chvejúce sa, a zbožňované. Pretože ma tam líže znova. Rovno medzi stehnami, kde sa moja rozkoš stretáva s jeho túžbou.

Vzdychám do tmy jeho meno, kým moje prsty blúdia v jeho jemných kučeravých vlasoch, v jeho sladkých rozstrapatených tmavých vlasoch. Potom dychtivo pritiahnem jeho zarastenú tvár bližšie k môjmu pohlaviu, k môjmu vyvrcholeniu, k môjmu blížiacemu sa vrcholu – skutočne sa chystám vyvrcholiť?

Ochbožeáno, ochbožekurvaáno.

Teraz sa to stane: kým on dychčí a olizuje môj pulzujúci klitoris, konečne vykríknem a vybuchnem, a padám.

Slastne tancujem na miesto, odkiaľ niet návratu.

Chvenie prešlo v triašku, tá prešla v nekontrolované vibrovanie, v akýsi sladký a bezohľadný záchvat, a ja si musím strčiť hánky do úst, aby som prestala kričať radosťou – zatiaľ čo mnou lomcuje explózia hlbokej, surovej a neutíchajúcej rozkoše ako šarlátový ohňostroj hlboko medzi mojimi stehnami, rútiaci sa na povrch.

Ochbožemôj, och, Bože môj všemohúci, och, drahý, drahý Pane na nebi – ešte stále cítim to kaskádovité vlnenie hore a dolu na mojich stehnách, v mojich žilách. A potom sa dostavia otrasy, bezmocné chvenie, božské zemetrasenie mojej pokožky. Duniaci tep sa upokojuje.

„Bolo to… bolo to…“ sotva dokážem rozprávať. Pozriem dolu k nemu, k jeho tmavej a nádhernej tvári, k jeho pichľavej brade medzi mojimi stále sa trasúcimi stehnami. „Prvý – kuu – och – Bože, och – kuuurva…“

Usmieva sa alebo niečo také, nedokážem to určiť, no počujem ho potichu rozprávať. Medzitým sa jeho tvár pohla, aby pobozkala moje bruško, a jeho ruky stláčajú moje stehná, ktoré sú stále ďaleko od seba.

„Sei un cervo – un cervo bianco…“

Vyzlieka si džínsy.

„Alexandra.“

Som bezmocná a odovzdaná na posteli, s poloúsmevom vyvolaným rozkošou, celá mokrá, žiadostivá a rozdivočená. Teraz by som mu dovolila všetko. Hocičo, čo sa mu páči. Môže ma zničiť aj znásilniť, aj zviazať. Avšak tiež ho chcem v sebe.

A on to vie.

„Alex.“

„Áno?“

„Si si istá… určite si si istá… cara mia?“

„Som si istá, Marc. Som tvoja, celá tvoja.“

A som si istá, och, taká istá. Prahnem po ňom.

V šere vidím, ako si vyzúva topánky a sťahuje ponožky, až kým nie je bosý ako bojovník stojaci vo svojej plnej majestátnosti, ako čosi vznešené a grécke, čosi nádherné a hrdinské. A keď má džínsy dolu, áno – och, božemôj, áno – teraz vidím jeho mohutnú, tvrdú, nádhernú erekciu, pevnú a pripravenú. A skôr než sa nazdám, vkĺzne hlboko do mojej vlhkosti, do môjho vnútra, veľký a silný. Takmer surový.

„Och, dori… och, hmmm.“

Ten pocit je nevysvetliteľný. Pasujeme k sebe, pasujeme absolútne dokonale, akoby bol stvorený pre to, aby bol vo mne, pre to, aby bol celý môj život navrchu, pre to, aby ma preťahoval. A teraz sa moje stehná poddávajú jeho stehnám, moja sila podlieha jeho väčšej sile, akoby sme boli v nejakom súboji alebo vo vznešenom tanci. Toto však nie je tanec, toto je trtkanie, on ma trtká. Výdatne a nežne. A kým si to rozdávame, chcem ho bozkávať. Natiahnem svoje biele ruky a pritiahnem si ho, aby som mohla pobozkať jeho tvár, nádhernú a nebezpečnú vo svetle mesiaca. On sa skloní a bozkávame sa, naše jazyky nežne zápasia ako jeho mužnosť vo mne.

„Zbožňujem ťa v sebe.“

„Ja zbožňujem byť v tebe.“

Znova sa bozkávame, zľahka ho hryziem do pier a potom ma on uhryzne do krku, trocha silnejšie, a moje vnútro vzlietne nahor, zatiaľ čo on priráža a priráža, a opäť, a ešte raz.

„Nie, počkaj, chcem ťa pretiahnuť odzadu…“

Obratne ma nadvihne ako baletku, nahú balerínu vo vodcovských rukách, a potom ma celú otočí na druhú stranu. Jedným jediným zručným pohybom.

Netuším, ako to robí – ako to spravil? – no teraz zaborím svoju tvár do postele. Som natlačená vo vankúšoch, cítim, ako mi lačno rozťahuje stehná, ako sú odhodlane otvorené jeho túžbe, keď do mňa opäť vnikne, tvrdšie, skúsene, agresívne. Jeho váha je na mne, jeho hruď na mojom chrbte a mne sa to páči.

Páči sa mi ten pocit, keď je na mne, keď ma tlačí, keď do mňa vchádza a keď ma pritláča, znova a opäť. Ach, bože. Achbožemôj. Stonajúc sa vykrútim z vankúšov, aby som naňho videla. Je veľký, v šere izby tmavý a zlovestne sa usmieva.

„Moje nádherné dievčatko.“

„Poď do mňa tvrdšie.“

Vniká do mňa tvrdšie. S hlbokými nádychmi si ma celú vezme. Opäť do mňa vnikne, hlboko a pomaly, ešte raz naňho pozriem a potom jeho silná pravá ruka vkĺzne podo mňa a ja si uvedomím, že kým ma miluje odzadu, hľadá rukou môj klitoris.

Och, bože, nie, bože, áno! Bezradne a roztrasene otočím tvár do vankúša a lapám po dychu, keď jeho prsty nájdu môj klitoris, keď ho sladko stláčajú, zvierajú a hladia i dráždia. A medzitým ma stále preťahuje. Rozkoš teraz stúpa k druhému crescendu, k druhej kadencii, k úplne novému vrcholu, k dvojitému vzrušeniu z jeho prstov a vnikajúceho penisu; to už je priveľa…

„Ááááách.“

Ó, áno.

Ánoánoáno.

Tento orgazmus je divokejší a intenzívnejší, je trocha iný, celkom živočíšny a nemravný. Z ničoho nič zrazu kričím do vankúša, tlmím svoje slová, hryziem obliečku, dusím sa vlastnou rozkošou…

„Nikdy, nikdy som…“

Zachytím sa posteľnej bielizne a cítim, ako sa moje prsty skrúcajú a ako sa opúšťam. Ako vzlietam. Práve keď môj orgazmus vzplanie a potom doznieva v pulzujúcich preludoch, cítim, ako sa on blíži k vlastnému orgazmu.

Tiež je blízko k vyvrcholeniu.

„Poď do mňa, Marc, prosím ťa, poď do mňa!“

Nepotrebujem sa pýtať, on nepotrebuje nič počuť. Marc skoro až surovo zatlačí moju tvár do vankúša. Jeho prsty na mojom hrdle sú divoké, takmer ma škrtí. A vtedy sa jeho telo zachveje a splynie s mojím. Vzápätí sa uvoľňuje, trasie sa ako nôž zabodnutý do tvrdého dreva. A zatiaľ čo lapá po dychu, bľaboce čosi v tajomnej taliančine a jeho telom prechádzajú posledné záchvevy rozkoše, dostavia sa dozvuky môjho orgazmu.

Napokon počujem jeho vzdych, mučivo úzkostný aj uvoľnený. Potom zo mňa skĺzne a svojím napnutým vyčerpaným svalstvom sa ku mne krotko prisunie. Nechá ma fňukať do vankúša. Vlastne plačem, dokonca vzlykám. V skutočnosti plačem, že som celý život musela čakať na to, aby to bolo takéto dobré.

9

Keď sa zobudím, ešte je tma. Pozriem na jeho ruky. Marc spí v mojej posteli a jeho tmavá svalnatá krása pôsobí bezstarostne, ba dokonca prirodzenejšie. Na zjedenie sladké pery má jemne pootvorené, biele zuby mu žiaria v bledom svite mesiaca, kučeravé havranie vlasy má strapaté. Zaujmú ma práve jeho ruky; mužné, ale nežné, pokojne spočívajúce v šere izby. Akosi perfektne a nevinne. No aký nevinný môže byť? Po včerajšej noci?

Vyschne mi v ústach.

Schmatnem župan, vkĺznem do kuchyne a vypijem pohár studenej minerálky. Netuším, čo sa mi porobilo, pravdepodobne, vlastne určite má Jessica pravdu, že asi začínam byť doňho zamilovaná.

Pár minút stojím sama v tienistej kuchyni, zízam von oknom na mesiac, čo hľadí na svoj odraz v Tyrrhenskom mori.

Potom vkĺznem späť do postele, k jeho dychu a pokojnému teplu.

Keď sa zobudím, je jasné ráno a kampánske slnko už cez škáry vetchých roliet vypaľuje na holé steny čiarové kódy svetla. Je preč? Moja duša hysterčí. Moje srdce vynecháva. Nie. Nie takto, nie tak, nie – nemôže to byť len na jednu noc – nie po tomto. Prosím.

Upokoj sa, X, upokoj sa.

Na vankúši mi nechal malý biely lístok. Elegantný kúsok listového papiera, starostlivo preložený napoly, na ktorom svieti plniacim perom napísané X. Kde zohnal ten listový papier? A to pero? Ako to robí? Lačne po ňom siahnem a čítam.

Vyzerala si taká šťastná, keď si spala. Odišiel som po raňajky. O siedmej budeme mať sfogliatu. R. x.

Moja šťastena sa spamätáva. Schmatnem mobil a skontrolujem čas. Je šesť štyridsať, o dvadsať minút bude späť. Rýchlo sa osprchujem, potom vkĺznem do ľahkých sivých bavlnených šiat – a zatiaľ čo čakám, pokým mi vyschnú vlasy, apartmánom sa rozľahne zvuk zvončeka.

„Buongiorno,“ povie cez ošumelý interkom. „La colazione e servita.“

O chvíľu stojí pred dvermi s krásnym úsmevom na tvári, niekoľkými kusmi pečiva v taške a s due cappuccini na kartónovom podnose.

Má na sebe inú tmavomodrú košeľu aj džínsy a nádherné na mieru šité topánky. Ako to robí? Skladuje si čisté košele v mercedese?

Mierne znepokojivé otázky zaženie dokonalá káva. A potom jeme pečivo, čo vyzerá tak trochu ako croissanty – no nie sú to ony.

„Mňam.“

„Sfogliata frolla. Z pizzerie Scaturchio na Spaccanapoli. Vyrábajú ich už celé storočie.“

„Sú úžasné! Čím to, dofrasa, plnia?“

„Jemnou ricottou s kandizovaným ovocím a korením. Jediný problém je nezjesť ich desať.“

Usmeje sa. Ja sa usmejem. Slnko sa usmieva na nás. Prekvapivo medzi nami nevládnu nijaké rozpaky, nijaká ostýchavosť typu máme-prvé-spoločné-raňajky. Sedíme na plastových stoličkách na balkóne. Jemné biele karavány mrakov pomaly obaľujú vrchol Vezuvu na opačnej strane zálivu; Capri sníva v morskom opare.

„Takže,“ povie a odsunie prázdny tanier, „čo sa týka minulej noci…“

Môj úsmev teraz trocha pohasol. Nie som si istá, či chcem absolvovať túto konverzáciu. Včerajšia noc bola úžasná. Nechajme to však tak, predsa čo bolo, bolo; nebavme sa o tom, neskúmajme to, neanalyzujme, nikdy. Skrátka jedna perfektná noc. Jedna perfektná noc vášnivého, živočíšneho a skvelo neopatrného sexu. Nebudeme ho rozoberať ani spochybňovať. Jednoducho bol.

„Minulá noc bola perfetto,“ utrúsi. „Možno až priveľmi úžasná.“

„Áno?“

Nakloní sa ku mne a spýta sa: „Poznáš frázu… coup de foudre?“

Rozbúcha sa mi srdce.

„Iste. Coup de foudre. Láska na prvý pohľad. Doslovne úder, blesk.“

Prikývne. Hľadím naňho.

Je to to, čo si myslím? Len záblesk šialenstva a sexuálnej vášne? Toto sa nám deje? Niečo veľmi prchavé? Čo bude budúci týždeň preč?

Zachytí môj nepokoj.

„X, kým pôjdeme ďalej, potrebujem čosi vedieť.“

„Vedieť čo?“

„Či si…“ odvráti pohľad, „pripravená. Pretože ak chceš pokračovať, sú isté veci…“ Pristane na mne opäť tým svojím modrým pohľadom. „Sú tu isté veci, ktoré by si mala vedieť.“

Veci, ktoré by som mala vedieť. Tak dosť.

Hrajme otvorenú hru.

„Hovor, Marc. Čo je to za veľké tajomstvo? Vyklop to. Zvládnem to. Mám vodičák. Som už dospelá.“

Uškrnie sa.

„Všimol som si.“

Naznačím, že sa mu chystám hodiť do tváre tú tašku s pečivom. Ospravedlňujúco sa usmeje a zdvihne ruku.

„Okej, okej, prepáč. Len je to… veľmi ťažké. Nechcem ťa odstrašiť krátko po tom, čo som ťa stretol, Alexandra. Si tou, čo hýbe mojimi svetmi, ako napísal poet.“ Po chvíli pokračuje. „No sú isté aspekty môjho života, ktoré sú pre mňa rozhodujúce, aspekty, ktoré, ak ma chceš vídavať, si zaslúžiš poznať. A pokiaľ nedokážeš prijať túto časť môjho života, bude najlepšie, ak si spolu nič nezačneme. Bez toho nemôžeme ísť ďalej. Pre tvoje aj moje dobro.“

Toto je dosť na nervy. Znie to fakt zle. Potichu čakám, kým bude pokračovať. No moje srdce je hlučné: búši, je nedočkavé, rozrušené.

Pri poslednom hlte kávy začne rozprávať.

„Počula si niekedy o kulte mystérií?“

„Nie, nemyslím,“ prehrabávam sa spomienkami na stredoškolské hodiny dejepisu. „Je to niečo pre kresťanov? Či? Hmm. Na univerzite som sa sústredila hlavne na modernú históriu.“

„Mystériové náboženské kulty sú antické kultové viery s tajnými prijímacími rituálmi. Ovládli klasicistickú spoločnosť v oblasti Stredozemia, grécku aj rímsku. Niektoré vďaka svojej popularite, ako mitraizmus, iné, napríklad Dionýzov kult, pre ich kontroverznosť a orgie.“

Zízam na Marca. Dionýzos. Orgie. Kam smeruje?

„Nerozumiem.“

Marc prikývne a preletí očami po lenivej rannej premávke. Potom povie: „Nájdeš si pre mňa ešte dve hodinky? Hneď teraz?“

„Iste, rozvrh si tu robím sama.“

„Chcela by si ísť do Pompejí?“ Pozrie na svoje hodinky. „Môžeme tam byť, kým ich otvoria pre turistov. Poznám správcu. Je tam čosi, čo ti to objasní… lepšie než akékoľvek moje slová.“

Je to bezhlavé a náhle, no začínam si zvykať – pretože toto je Marcov štýl. Je rozhodný a spontánny. A páči sa mi to. Nie, milujem to. Mokasínový Matematik ma nikdy nevzal do antických Pompejí.

No Mokasínový Matematik nemal nikdy nič ani s kultmi, ani s orgiami.

O dvadsať minút neskôr letíme pustými predmestiami Neapola. Okolo sivých betónových bytoviek zjazvených grafitmi, stojacich uprostred šumiacich olivových hájov a voňavých citrónovníkových sadov, zostupujúcich k ligotavému moru. Aj napriek špine je to očarujúce. Možno je tá špina súčasťou toho všetkého. Láska a násilie, ruže a hrdza.

Marc rýchlo hovorí do svojho mobilu a súčasne zrýchľuje pri obchádzaní malých trojkolesových nákladiakov s melónmi, ktoré šoférujú scvrknutí starí muži.

„Fabio! Buongiorno…“

Pochopím, že hovorí so správcom v Pompejach.

O chvíľu nato zastavíme pri akýchsi mohutných železných vrátach. Drobný, moderne oblečený chlap v bielych džínsoch a s veľmi drahými okuliarmi od Armaniho tam stojí a čaká. Podlízavo, dokonca s náznakom strachu pozdraví Marca a potom sa otočí a teatrálne mi pobozká ruku.

Po tomto malom výstupe odomkne bránu a my vstúpime do Pompejí.

Pompeje!

Túžila som sem zájsť, už keď som chodila na strednú. Vidieť známe zachované rímske mesto, pochované pod popolom z vezuvskej explózie. A teraz ho vidím s obrovskou výsadou: bez všetkých ostatných turistov.

Bádateľ vo mne sa nechce ponáhľať, potrebuje to všetko do seba nasať. Marc však kráča ďalej, vedie ma cestou okolo ruín, rímskych nevestincov a kúpeľov, obchodov a krčiem…

Napokon zastaneme. Je teplo a potím sa.

Marc urobí gesto. „Vila mystérií.“

Vstúpime, správcu necháme za nami. Letmo zahliadnem nádvorie, svetlé chodby s mozaikami a po bokoch izby. Za posledným rohom vstúpime do tmavšej miestnosti, bohato zdobenej dvetisícročnými freskami lemovanými zaprášeným starým karmínom.

Lano blokuje bližší prístup k freskám – predpokladám, že kvôli odstupu turistov. Marc ho jednoducho prekročí, vezme ma za spotenú ruku a pomôže mi vojsť za ním.

Teraz som uprostred miestnosti. Vidím poetickú a clivú krásu týchto obrazov; tancujúce dievčatá, dráždivých satyrov, melancholické pôvabné ženy; sála z nich vyberaná estetická krása, jasná a živá, chrániaca ich pred zabudnutím.

Marc naširoko gestikuluje a vysvetľuje. „Tieto fresky zobrazujú obrad zasvätenia. To dievča je uvádzané do mystérií.“

S rastúcou zvedavosťou pozorne skúmam tie veľkolepé starobylé výjavy.

Naľavo sa veľmi elegantná mladá žena pripravuje na slávnostnú ceremóniu. Z kohútikov tečie voda a dievča je senzuálne vykúpané. Je trocha opité – vínom, drogami alebo čím? Nech je to čokoľvek, keď to ochutná, tancuje. Tancuje až k šialenstvu.

Opäť mi vyschlo v ústach. Otočím sa doprava. Na poslednom paneli je žena počas príprav na akt zasvätenia. Otrokyňa ju oblieka, češe jej vlasy a žena hľadí na mňa. Má zadumaný výraz, je v ňom dokonca ľútosť… ale aj sýtosť.

Z čoho?

Pristúpim bližšie.

Na najdôležitejšom, predposlednom výjave, paradoxne skrytom v odľahlom tmavom kúte miestnosti, je toto dievča vyzlečené donaha. Je k nám otočené chrbtom. Jeho skrútené telo je biele a nádherné, pôsobí božsky a nesmierne vzrušene, akoby reagovalo na akúsi intenzívnu erotickú stimuláciu.

Srdce mi bije. Uvedomím si, čo sa tam deje. Tú ženu bičujú.

10

„Čo to má znamenať? Nerozumiem.“

Pomaly ustupujem od fresiek.

Marcus na mňa pozerá v pološere vily, akoby hľadel cezo mňa alebo do mňa, hlboko do mojej minulosti.

„Samozrejme, X, je to obrad zasvätenia.“ Jeho hlas je pokojný. Takmer až neprirodzene. Môj hlas je oveľa podráždenejší.

„A toto má niečo spoločné s… čím?“

Neodpovie.

„Marc. Hovor so mnou. Vysvetli mi tie fresky… Prečo si ma sem priviedol?“

Zavládne rušivé ticho. Zvonka počuť štebot vtákov a vzdialenú rannú premávku. Vila mystérií je tichá, akoby šokovaná a znesvätená našou konverzáciou. No ako možno znesvätiť toto? Opäť hľadím na ženu na tej najvzdialenejšej, najdramatickejšej freske. Potom skúmam ostatné obrazy.

Kto je tým škeriacim sa, rozvaleným, akoby sýtym Bohom? Kto je tá žena s vavrínom, nesúca strieborný podnos? A prečo, dopekla, tú mladú ženu bičujú? Prečo to dovolila?

Fresky kladú priveľa otázok. Nechcem sa tu zdržiavať a prezerať ich všetky. Navyše, čochvíľa sem začnú prúdiť turisti. Naša prítomnosť tu pôsobí rušivo. Prosto nevhodne.

„Marc, môžeme odtiaľto odísť?“

„Iste.“ Ukáže na slnečný obdĺžnik pootvoreného vchodu. „Môžeme ísť tadiaľto, potom…“

Nechcem, aby to dokončil. Prekračujem prah a vychádzam von na vzduch – no nie je to exteriér, je to akési vnútorné nádvorie s krehkou zoxidovanou medenou sochou Merkúra na podstavci, so sviežim a krásnym nahým telom, s krídlami na členkoch. Nespomínam si na tú sochu.

„Toto nie je cesta von!“

„X, počkaj – odbočila si vľavo.“

Vľavo? Zrýchlim a zakopnem o hrboľaté dlažobné kamene. Myšlienky mám roztúlané. Chodievali mladé rímske nevesty tou istou cestou? Nahé a krehké pod svojimi tunikami, v šarlátových domácich sandáloch prešívaných zlatom? A keď vkročili do ponurej miestnosti, stáli tam a čakali, kým ich zbičujú?

A čo to má spoločné s Marcom alebo so mnou, alebo s nami?

Som bezradná. Chodby sa rozširujú po oboch stranách. Marcus mi zozadu položí svoju láskavú a upokojujúcu ruku na plece a vedie ma doprava. No ja sa mu vymknem a bežím ďalšou tmavou chodbou, pretože nechcem cítiť jeho dotyk. Dotyk jeho ruky ma priveľmi rozptyľuje a pripomína mi minulú noc.

Ako ma neľútostne vyzliekol. Ako mi s nežnou, no dominantnou silou, jemne zafarbenou hnevom, tlačil tvár do vankúša.

Aj tak som si to užila. Fakt. Ako ma olúpal, otvoril a zhltol. Naozaj som si to užívala. Poddala som sa jeho hladu po mne, spôsobu, akým sa ma nasýtil, akoby som bola čerstvo chytený ricci, morský ježko, ktorého servírujú v tých lepších reštauráciách v Posillipe. Keď tak premýšľam o dokonalosti toho sexu… znova by som podľahla. No práve teraz je môj obranný mechanizmus v strehu.

„Kadiaľ? Marc!“

Hlas mám podráždený, Marcus ma opäť upokojuje: „Tadiaľto, X, choď tadiaľto.“

V skutočnosti utekám. Pretože zúfalo potrebujem na svojej tvári cítiť čerstvý vzduch, nie tento antický prach. Ponáhľam sa po tmavej chodbe okolo ďalších fresiek, ďalších mozaík. A tam – áno – vidím žlté veternice driemajúce pod kampánskym slnkom – to je cesta von z tohto bludiska. Napokon vybehnem na denné svetlo a do letného vánku, zhlboka dýcham od úľavy.

Elegantný drobný muž v bielych džínsoch je preč. Sťažka dýcham. Trocha hystericky.

Staroveké rímske cestičky lemované rímskymi hrobmi a rímskymi domami sa tiahnu do diaľky. Je tu veľmi ticho. Rozhliadnem sa, snažím sa rozpamätať. No sama neviem na čo.

Potom si spomeniem. Je to desivé ako Los Angeles. Nijakí ľudia na slnečných uliciach. Nijakí chodci. Niekedy mi kalifornské mestá svojím nulovým počtom chodcov pripomínajú mestá postihnuté morom alebo prírodnou katastrofou. A som v tom opäť. V meste mŕtvych.

Marcus ma nasledoval von na slnko.

„Ospravedlňujem sa, X. Nechcel som ťa rozrušiť.“

„Nie.“ Zlostím sa. „Nerozrušil si ma… vieš, vieš… och bože.“

Kde je nejaké miesto?

Áno. Naliehavo si potrebujem sadnúť. Rozhliadnem sa a všimnem si biely mramorový kus rímskeho stĺpa vytesaného do provizórneho sedadla. Zájdem k nemu a sadnem si. A zízam na svoje nohy a nalakované nechty.

Nechty, ktoré som si lakovala s Jess. Ako by som teraz radšej bola doma s Jessicou, smiali by sme sa a klebetili, pili lacné chianti zo supermercati a kecali o vtipných časoch v Dartmouthe. Teraz sa všetko zmenilo. Moja priateľská návšteva v Neapole sa zvrhla. Z kaluže do blata. Mala som veľkolepý sex; možno sex, čo mi zmení život; no teraz je to celé vážne a záhadné a znepokojivé. A čudné.

Vdychujem vône slnkom vyhriatych bylín a kvetov rastúcich v divočine archeologického náleziska. Potom sa na svojom mramorovom tróne otočím.

„Dobre, Marc. Povedz mi o tom.“

„Pýtaj sa, na čo chceš.“

„Hovoríš, že ľudia to kedysi robievali – nech už je na tých freskách čokoľvek.“

„Áno, robievali.“ Hľadí na mňa bez žmurknutia. „A robia to stále.“

Hádanka sa rozmotáva.

A mne sa nepáči, čo odhaľuje. Vôbec sa mi to nepáči.

„Tie kulty… stále existujú?“

Pokojne sa usmeje.

„Áno.“

„Kde? Ako? Odkedy?“

„Po celom Taliansku, ale aj vo Francúzsku a v Británii, a tak ďalej. No hlavne v Taliansku.“

„Kto ich má pod palcom?“

Pokrúti hlavou.

„To nesmiem povedať.“

„Povedal si, že sa môžem spýtať na čokoľvek, Marc.“

„Na čokoľvek o mne.“ Otvorí svoju úprimnú náruč. „No na nič, čo by mohlo narušiť súkromie iných ľudí.“

Je to férový argument? Neviem. Neviem, čo si vôbec mám myslieť. Črtajúca sa pravda je príliš znepokojujúca. Vynára sa mi ďalšia otázka. „Okej, o akých ľudí ide?“

„Zvyčajne bohatých a kultivovaných. Inteligentných a vzdelaných.“

„Prečo?“

Pokrčí plecami, akoby šla táto otázka mimo neho a možno mimo mňa. Netrápi ma to. Pokračujem. „Kedy sa mystériá konajú?“

„Každé leto, začínajú sa v júni a končia sa v auguste alebo septembri.“

„Takže čochvíľa sa začnú…“

„Áno.“

Musím sa spýtať, i keď nechcem. Nemôžem sa spýtať, no nemám na výber. Marc má pravdu, nemôžeme ísť ďalej, kým nebudem poznať pravdu. No ak spoznám pravdu, možno Marca už nikdy neuvidím. Môj život sa možno opäť zmení. Dva razy za dvanásť hodín.

Pomaly vyslovím tie slová.

„Ty si zasvätený, však?“

Prikývne.

„Áno.“

„A chceš, aby som bola tiež zasvätená?“

Desivá odmlka.

„Áno.“

Vychrlím naňho svoje obavy. „A čo sa mi stane, Marcus? Tiež budem ako tá rímska dievčina na freske? Tiež ma zbičujú ako koňa?“

Neodpovedá. Možno som aj rada, že nereaguje.

Nad jasnočervenou kvetinou lieta včela a vypĺňa ticho svojím horlivým bzukotom. Marc odo mňa odchádza a pozerá na starý rímsky obchod. Má mramorovú priehradku s kruhmi starostlivo vytesanými na úroveň kameňa.

„Tieto miesta, tieto obchody…“ hovorí, „zo všetkých pamiatok v Pompejach ma najväčšmi zaujali práve tieto drobné obchodíky.“ Pozerá na pult a súcitne opráši unavený mramor. „Tieto otvory používali na misky, v ktorých servírovali horúce takeaway jedlo. Toto boli vývarovne. Predajne rýchleho občerstvenia.“

Naširoko gestikuluje.

„Nevidíš ju, X? Uponáhľanú rímsku gazdinku, ako stojí za týmto pultom, odháňa muchy z baraniny, ako si utiera ruky do zástery, ako rozmýšľa nad svojím manželom, ktorý slúži v légii.“ Odmlčí sa. „Vždy ma to dostane. Živá história. Zachránená ľudskosť. Vznešená tragédia bežného života.“

Vzápätí sa otočí. A kráča ku mne, o sekundu je tu a v jeho postoji a jeho výraze zazriem hrozbu. Muž zvyknutý dostať to, čo chce. Možno pripravený použiť násilie, ak to nedostane. Po chvíli ticha povie: „Bičovanie je súčasťou mystérií.“

Takmer zahreším.

„Dokonca to ani nepopieraš, Marc? Obdivuješ to? Že bijú ženy?“

„Biť nie je to správne slovo. Fakt nie je vhodné.“

„Och, okej. Okej. Som ja ale sprostá. Ktoré je to správne? Udierať? Mlátiť? Ktoré slovo je to správne, Marc?“

„Bičovanie. Dobrovoľné bičovanie. Celá pointa tkvie v tom, že budúci zasvätenec musí s aktom súhlasiť. On alebo ona sa musí dobrovoľne, bez nátlaku podvoliť. Bez toho sú mystériá znesvätené a bezúčelné. K ich veľkému tajomstvu nemožno dospieť násilím. Piate mystérium – katabáza, posledné a kľúčové, zostane nedosiahnuté.“

„Takže ľudia sa chcú podvoliť. Je to niečo ako kôpka zvrátených slobodomurárov.“

Smutne pokrúti hlavou a ponúkne mi svoj príjemný a zhovievavý úsmev. Náhle a neočakávane ho chcem udrieť… a zároveň pobozkať. Pravdupovediac, pobozkať ho chcem väčšmi, keď ho teraz tak trocha nenávidím. Chcem ho rozčúliť, chcem ho vyhecovať, aby si potom po mňa prišiel ako minulú noc – loviac ma na schodoch svojimi bielymi hltajúcimi mäsožravými zubami. Akoby jedol morských ježkov, ktoré predávajú v Posillipe.

Dočerta s ním. DOČERTA!

„Alexandra…“

Nepozeraj naňho, X, ani sa naňho nepozri.

Sadne si na svoj kus rímskeho stĺpa, predkloní sa a potichu prehovorí: „Alex, mystériá sú možno tri tisícky rokov staré. Siahajú až do antického Grécka, k hájom a myrtám Atiky. Nie je to vtip, nie je to triviálny kult bláznov v smiešnych kostýmoch.“ Jeho hlas ku mne preniká, jeho uhladený anglický akcent do mňa vniká; môže vás vzrušiť hlas? Ako je čosi také možné? Čo mám robiť? Zapchať si uši?

Teraz musím počúvať.

„Mystériá stelesňujú sexuálne, emocionálne a spirituálne pravdy, ktoré ťa privedú bližšie k duši. Ja sám som bol zasvätený ako veľmi mladý muž. Čo som sa naučil, je dnes mojou súčasťou. Vrylo sa to do mňa. Mystériá ma vzali na miesta rozkoše a zjavení, ktoré ti nedokážem opísať, no túžim sa o ne podeliť. A túžim po tom, aby som ich intenzitu prežíval s tebou, X.“

„A preto ma chceš vidieť nahú a zbičovanú?“

„Chcem ťa vidieť zažívať radosti a pravdy, ktoré som zažil ja. Tak by sme mali šancu byť… skutočne spolu.“

„Takže bičovanie je radostné?“

Pokrúti hlavou.

„Okej,“ povzdychne si. „Okej, prepáč.“ Prejde si prstami po čiernych vlasoch. „Možno… som ti to mal povedať niekedy inokedy, pravdepodobne som sa nechal uniesť.“

Vstanem.

„Viete, lord Roscarrick, nie som si istá, či by niekedy bol na toto vhodný čas. Och, a ináč, rada sa prezlečiem za rímskeho senátora a zbičujem vám nejaké ženské…“

„X, počkaj.“

„Som rada, že si mi to povedal, teraz môžem odcestovať vlakom späť do Santa Lucie.“

„X!“

Jeho hlas je veľmi vážny. Na sekundu sa cítim ako papuľujúce decko. Čo ma ešte väčšmi rozčúli. No kým hovorí, som poslušne ticho.

„X, dôvod, prečo som ti toto ukázal, je, že ak je raz muž zasvätený do piateho mystéria, nemá povolené vstúpiť do vážneho vzťahu… s kýmkoľvek, kto nie je tiež zasvätený. Také sú pravidlá.“

„Pravidlá? Aké pravidlá?“

„Starodávne pravidlá, dôležité pravidlá.“ Výrečne pokrčí plecami. „Pravidlá, ktoré treba pomerne prísne dodržiavať.“

„Takže hovoríš, že nemôžeš byť so mnou, kým to neodsúhlasím? A neprejdem všetkými tými rituálmi?“

„Áno. To je, obávam sa, presne to, čo ti chcem povedať. V skutočnosti som nemal s tebou stráviť noc, no ako som povedal, odzbrojila si ma, X. Nedokážem ti odolať. No teraz musím odolávať, až kým nebudeš súhlasiť so zasvätením. Pre bezpečnosť nás oboch.“

Pohŕdavo odfrknem. „To je nejaká vyhrážka?“

„Nie! Nič sa nestane, ak nebudeš súhlasiť, samozrejme, že nie. No už nikdy sa nesmieme stretnúť. Pretože túžba, minimálne na mojej strane, je jednoducho priveľká.“

Jeho oči sú žiarivé a smutné. „Mystériá nie sú žiaden horor, X, sú božské, sú darom, sľubujem, že pochopíš, ak budeš súhlasiť… No je to, musí to byť tvoja voľba, len tvoja.“

Niečo vo mne mu chce dať ešte jednu, poslednú šancu. Vyzerá tak smutne a skvelo, a perfektne, keď sedí tu na sálajúcom slnku, bez jedinej kvapky potu. Jedna kučierka havraních vlasov mu padá do tragicky atraktívnych modrých očí. Akoby anjel mužskej krásy zostúpil sem a povedal: AAAch, je priveľmi dokonalý, nechajme túto kučierku spadnúť. Vďaka čomu je, samozrejme, ešte väčšmi perfetto. Pichľavá, čerstvo zarastená brada; záblesk svalnatej a opálenej hrude; výrazné lícne kosti, šikmé a agresívne, a nádherné.

Dosť. Dopekla s jeho dokonalosťou. Môže byť pekný, no zbičovať sa kvôli nikomu nedám.

„Ciao!“

Vstanem a napriek rastúcej horúčave rezko vykročím. Za sebou počujem jeho hlas: „Alex. Per favore, ricordati di me.“

Ignorujem ho a kráčam ďalej. Na konci rímskej cesty vidím prvých turistov; všetci majú na chlp rovnaké bejzbalové čiapky a fotia si tú istú ruinu rímskeho divadla.

Pompeje. Ach. Cítim sa ako pľuvanec. Bola som taká nabudená, keď som sem prišla. Teraz je to celé zlé. Všetko je zničené.

O chvíľu vplávam do davu turistov, potom vyjdem opačným smerom cez rušné turnikety a viem, že som sa správne rozhodla.

No stále počujem jeho hlas.

„Per favore, ricordati di me.“

Prečo to povedal?

Zabudni na to, Alexandra. Zabudni naňho aj na fresky, aj na mystériá, zabudni na všetko.

Tmavovlasí muži v malých kaviarňach s predraženou pepsi sa na mňa usmievajú, zatiaľ čo ja sa rútim dolu kopcom smerom k stanici Villa dei Misteri a vlaku Circumvesuviana do Neapola.

Prosím, nezabudni na mňa?

11

„Vlastne to tou vetou dobre vychytal.“

„Prečo?“

Jessica leží na bruchu a opaľuje sa.

„Zamysli sa nad tým, zlatko.“ Posunie si raybany na svojom elegantnom nose.

Ležíme na mestskej pláži v Posillipe, ktorá stojí päť eur na deň a ku ktorej patrí priveľa jačiacich, špliechajúcich a futbal hrajúcich detí pod varovnými pohľadmi veľkých, tlstých neapolských mám, fajčiacich cigarety Mild Seven s filtrom sfarbeným od ich rumelkového rúžu. Talianske ženy majú na sebe viac mejkapu na pláži než ja na ulici. Nie som si istá, čo si o tom mám myslieť.

No je to prvá SKUTOČNE horúca nedeľa tohto leta a každý je happy a usmieva sa, teší sa na dlhý, dlhočizný neapolský obed zložený z bieleho vína Tufo a z veľkých kúskov cassaty, teda okrem mňa. Ja som skľúčená a zadumaná.

Nezabudni na mňa?

Prečo by to mal práve touto vetou vychytať?

„Okej, vzdávam sa, prečo to vychytal?“

„Pretože ťa to prinúti premýšľať, X. A ak chce, aby si sa k nemu vrátila, o čom som presvedčená, najlepšie je nechať ťa premýšľať, neistú a bezradnú.“

„Nechápem.“

„To, čo povedal, sa dá interpretovať viacerými spôsobmi. Myslel tým: Nezabudni na mňa, pretože ma už nikdy neuvidíš? Alebo to môže byť aj: Nezabudni na mňa, pretože som ten najsexi muž, akého si kedy stretla, takže si ma jednoducho MUSÍŠ pamätať?“

„Vďaka.“

„Alebo to mohol podať s veľmi túžobným a tragickým akcentom, akoby vedel, že ním na budúci týždeň ’Ndrangheta vydláždi cestu do La Sanity. Takže keď najbližšie uvidíš lorda R., bude len mŕtvolou na titulke Il Mattina.“

Usmeje sa, nadvihne si okuliare a žmurkne na mňa. Potom si popraví ramienko na bikinách. Je horúco. Bikiny sú nové a in, smaragdovozelené a možno od Ferragama. Alebo je to minimálne veľmi dobrá napodobenina Ferragama vyrobená v nejakej továrni v Casal di Principe, čo vlastní Camorra.

Moje bikiny také nie sú. Ani nové, ani in, ani prenikavo smaragdovozelené, že by v kombinácii s kampánskym opálením vyrážali dych. Moje bikiny sú jemne ružové a vyzerali dobre v Cali. Nie tu. Bože. Úprimne túžim po nových šatách. No som bez prachov. A otrávená rozpočtovaním.

A potom, samozrejme, vo mne zaznie hlboký sexi hlas. On. V posteli. So mnou. Kráľovsky si ma berie a hovorí: Kúpim ti stovky takých skurvených šiat.

Nie! Posadím sa prudko na svojej plážovej osuške, akoby som sa obarila. Čo sa to so mnou deje? Ako som vôbec mohla na také niečo pomyslieť? Ak jedným z dôvodov mojej túžby po Marcovi je aj fakt, čo i len v minimálnej miere, že je bohatý, čo to zo mňa robí? Nejakú zlatokopeckú štetku? Prakticky kurvu? To ja nie som!

„Si v poriadku?“

Jess sa natiahne a položí mi ruku na plece. Odseknem: „Áno. Nie. O nič nejde.“

„Hmm?“

„Okej, práve som si pripomenula, že som dala košom miliardárovi.“

Jess sa chichoce.

„Nuž áno, verím, že to musí bolieť.“

Zloží ruku a siahne po svojich ľahkých marlborkách a zapaľovači s fotkou Balotelliho. Nejakého futbalistu. Kúzelného čierneho Taliana.

„Prejdime si to znova, Beckmannová: Prečo si mu dala kopačky?“

Odpijem si z chladnej minerálky a zamračím sa, našpúlim pery a odpoviem. „Pretože je v tom divnom spoločenstve. V náboženskom kulte mystérií.“

„A čím sú, keď nie sú doma?“

„Nejakým hrôzostrašným antickým náboženským grécko-rímskym čímsi. A bičujú ženy.“

Jess na plážovej osuške prikývne.

„Hej? To je ten problém? Stále lepšie, akoby mal nosiť jachtárske mokasíny.“

„Jess.“

Pokropím spŕškou studenej minerálky jej horúce, slnkom masírované bruško. Zajačí a rozosmeje sa.

„Ty plážový tyran.“

Obe sa smejeme ako staré priateľky, a to je dobre. Na moment sa všetky mraky rozptýlia a odrazu sú moje rozutekané a mrzuté myšlienky preč, moja myseľ je jasná ako ranná obloha nad Neapolským zálivom, ako more, čo sa naťahuje k zubatému ligotavému Capri. Čoskoro sa ta pôjdem pozrieť.

„Teraz bez žartov,“ zavelí Jess. „Títo zasvätenci, títo týpkovia v tógach radi bijú ženy. Prečo a ako?“

„Nie tak celkom, že bijú. Rituálne bičujú. Je to erotický rituál poddania sa.“

„Takže niečo ako BDSM?“

„Predpokladám…“ Vypijem zvyšok san pellegrina priamo z fľašky a potom ju požím na stôl. „Marc zdôrazňoval, že je to celé dobrovoľné a bezpečné.“

Jej výraz je odrazu vážny. Posadí sa.

„Vieš, X, sú na svete aj horšie veci ako nejaké plieskanie a zábavky. Mala som priateľa, čo miloval skejtbording. Mal prekliatych tridsaťdva rokov a musela som sa prizerať, ako skáče cez trojpalcové prekážky, a predstierať, že som tým ohúrená. To bolo mučenie.“

„No aj tak – bičovanie? Je to perverzné.“

„Hej, možno. Čo znamená, že Marc je tak trocha zvrátený. No a čo, X. Všetci muži sú tam vnútri zvrátení. A ak chceš vedieť, aj všetky ženy sú tak trocha zvrátené. Nás však patriarchát utláčal.“ Zatlačí cigaretu do piesku. Je to lajdácke a pomerne neapolské. Odolám nutkaniu striasť sa. Pokračuje.

„Vieš, čo sa hovorí: nijaká žena ešte nedala mužovi, ktorý je oblečený ako liberál.“

Zasmejem sa na jej hláške a Jess pokračuje: „Nie si trošku zaujatá, X? Prečo to neroztočiť, bloncka? Prišiel čas objaviť svoje libido. Máš nejaké alebo nie?“

„Povedala som ti.“

„Och, iste, najlepšia šukačka tvojho života. Áno. Povedala si mi o tom, zlatko. Roooooooooooztrhol ti šaty a tebe sa to páčilo, však?“

„Áno. Trocha… Okej, veľmi.“

„Tak sa ti možno budú páčiť aj ďalšie veci. Trojky. Štvorky. Lesbické kostýmové hry. Cestovanie na Adama vo ferrari so sexi divokými milionármi, chudinka malá.“

Posadím sa a vložím svoju prázdnu fľašku späť do batoha ako správne a rozumné dievča. Má to logiku, čo hovorí. Asi. No malomestská X stále veľmi intenzívne odoláva. Okrem mystérií je na ňom predsa len priveľa zvráteností. Slabých, no jednoznačných hrozieb. Náznakov nenápadného násilia. Záujem polície o jeho palazzo. Tajomná smrť manželky.

Jess sa teraz opiera o lakeť, fajčí ďalšiu cigaretu a očami otvorene flirtuje s nejakým Talianom v najmenších plavkách na svete. Zízam poza jej pekný profil na zvláštnu budovu na konci pláže. Je to masívna vila, ďalšie veľkolepé starobylé palazzo.

Pochádza azda z 15. storočia a je kompletne schátrané. Okná sú tmavé a zlovestné, na streche rastú palmy. Prečo? Prečo je prázdne? Má úžasnú polohu nad plážou v Posillipe pri Neapolskom zálive – s výhľadom na Vezuv a kráľovské more. Keby nebolo zničené, malo by hodnotu desať miliónov dolárov.

A predsa chátra?

„To je Villa Donn’Anna,“ povie Jess neprítomne, sledujúc môj pohľad. „Hovorí sa, že tam straší… vo všetkých troch stovkách izieb. A že sa tam zvykli konať orgie.“

Pozorujem tú stavbu.

Toto mesto ma stále prekvapuje. Potrebujem zistiť viac. Aby som vedela. Aby som pochopila. Nikdy sa nevrátim späť k Marcovi Roscarrickovi, no chcem vedieť, prečo je taký, aký je, a prečo je Neapol taký zvrátený. No predsa neodolateľný.

A tak to spravím. Hneď ako sa vrátim späť do apartmánu, trocha pripitá z priveľa lacného poludňajšieho rosé, otvorím laptop a hľadám. No skôr ako zadám do vyhľadávača „mystériové náboženské kulty“, zbadám notifikáciu. Mám mejl. Od mamy. Predmet: Už sa na Teba teším!!

Čože?

Trocha vyľakane otvorím mejl.

Ahoj, Alex…

Ten mejl je typická mama – uponáhľaný, milujúci a so zlou interpunkciou. No jeho význam je jasný: mamina najlepšia a zabezpečenejšia priateľka Margo odchádza s priateľmi na dovolenku do Amalfi. Moja mama sa k nim pripája. Matka minie svoje drahocenné úspory, aby preletela pol sveta do Talianska, len aby uvidela svoju milovanú dcéru a dopriala si peknú dovolenku. Bude tu o tri dni.

Viem že si tam nepotrebuješ nasťahovať svoju mamu, no neboj sa nezdržím sa dlho, zlatko! Ale pár dní by sme mohli stráviť spolu v Neapole. Strašne chcem ochutnať ich delizioso zmrzku!

Zatvorím mejl. Moja drahá, ochraňujúca malomestská americká mamička. Rozmýšľam, čo si pomyslí o Neapole. Pravdepodobne nenaplní jej pozlátený a zromantizovaný sen o Taliansku. No som rada, že príde. Chýba mi, chýba mi celá rodinka. Vždy sme si boli blízke. Keď som bola dieťa, bola skvelá. Nebola to jej chyba, že ma San Jose a Chick Fil-A unudili.

Čo jej, dopekla, poviem o Marcovi? Nič?

Rozhodnem sa odsunúť tento problém na ďalší deň. Namiesto toho naťukám „mystériové náboženské kulty“ a čítam.

Náboženstvá mystérií rozkvitali v grécko-rímskom svete od 5. storočia pred Kristom až do konca rímskeho impéria, približne do roku 400 n. l. Hlavným a základným znakom kultov je ich diskrétnosť, spojená s rituálom zasvätenia. Udeľuje ho kňaz a je aktom duchovného znovuzrodenia. Najoslavovanejším kultom grécko-rímskej antiky boli eleuzínie, ale k známym patrí aj orfizmus, mitraizmus a Dionýzov kult.

Takže, do ktorého bol zasvätený Marc? Dve minúty prieskumu mi hovoria, že to bude pravdepodobne Dionýzov kult alebo jeho variant či kombinácia viacerých.

Dionýzov kult bol uznávaný v celom gréckom svete. Dionýzos bol gréckym bohom vína, plodnosti a vegetácie.

Mužskí a ženskí zasvätenci sa vydávali odlišnými chodníčkami. Ženské stúpenkyne boli známe ako menády , čiže „šalejúce ženy“, alebo bakchantky (Bacchae), čiže „sprievodkyne boha Bakchusa“. Pri iniciácii žien sa zvyčajne pilo, spievalo, niekedy až freneticky tancovalo alebo dokonca zavýjalo na spôsob divej zveri. Vo všeobecnosti sa verí, že jeden z rituálov zasvätenia zahŕňal intenzívnu sexuálnu aktivitu od bičovania k orgiám, okrem…

Okrem?

Nasledujúce tri hodiny som ohromená bizarným svetom Orfea a boha extázy. No svoj výskum uzatváram unavenými, hlúpymi a túlavými myšlienkami, beznádejne vyťukávajúc heslo Marc Roscarrick. Prečo? Prečo sa mučím? Skrátka to chcem vedieť. I keď si nie som celkom istá, čo chcem vedieť.

Prehliadač vystopuje čerstvú správu. Zívajúc z popoludňajšieho alkoholu na ňu kliknem. Je na stránke o celebritách. V taliančine. Jej štýl sa vyrovná tvorbe mojej mamy.

Čítam, prácne prekladám slovíčka.

Stránka mi prezradí, že molto bello e scapolo – veľmi fešný a slobodný – lord Roscarrick bol prichytený v Londýne na nejakom festivale talianskych filmov.

K článku je pripojená aj malá fotka. Kliknutím ju zväčším. Vidieť na nej, ako odchádza z luxusnej reštaurácie v il West End di Londra, usmievajúc sa tým zdržanlivým, smutným, a predsa žiarivým úsmevom do záberu paparazza. V jeho spoločnosti zachytil blesk cvakajúceho foťáka pár mladých dievčat. Samozrejme, všetky sú nádherné.

Marc hľadí do objektívu, ja hľadím na ženy po jeho boku. Nohy majú dlhé ako žriebätká, ako milionárske pólo pony. Úžasné a drahé ženy. Elegantné Angličanky a Talianky. Tiež sú zasvätené? Ktovie.

Viem len to, že aj ja som mohla byť na tej fotke. Ak by som chcela. No ja nechcem.

Ďobnem do klávesy a zavriem stránku, s prudkým bodnutím žiarlivosti a melanchólie a s pocitom hlbokej úľavy, že už je koniec.

Ciao, bello.

O tri dni neskôr priletí zo San Francisca moja mama.

Je šťastná a vzrušená, a postihnutá pásmovou chorobou. Takmer uteká z letiska, zatiaľ čo my s Jessicou sme pozadu a napoly s úsmevom, napoly s grimasou bojujeme s jej taškami. V taxíku do Santa Lucie klebetí o všetkom a o ničom. Mama sa ubytovala v lacnom hoteli blízko môjho apartmánu. Vysadíme ju pri zaprášenej recepcii v domnienke, že bude chcieť pár hodín odpočívať, no o desať minút neskôr mi zvoní pri dverách, sivé vlasy ešte vlhké zo sprchy. Schmatne ma za ruku a zavelí: „Zlatko! Zober ma do Café Gambrinus! Vraj je to miesto s veľkým M, je vo všetkých sprievodcoch!“

Za iných okolností by som bola v strachu zo stretnutia s Marcom opatrná. No viem, že je v zahraničí. S mamou môžeme ísť kamkoľvek.

Ruka v ruke sa v neskorom večernom slnku vyberieme na Via Santa Lucia. Mama stále melie o otcovom golfe a jeho dôchodku, a o mojich bratoch.

Kráčame. Ona rozpráva. Kráčame a ona rozpráva a ja zízam. Pozerám sa pred seba a srdce mám až niekde v hrdle. Prechádzame cez široké prázdne chodníky Piazza del Plebiscito zaliate slnkom, ktoré sa nad Anacapri sfarbuje doružova.

Priamo k nám kráča Marc Roscarric.

Nevšimne si ma. Je zaujatý telefonovaním a hľadí doľava.

„Pohni sa, mami, tadiaľto.“

„Čo?“ Je prekvapená. „Už vidím Gambrinus, zlatko. Tamto.“

Potiahnem ju.

„Mami! Tadiaľto!!!“

„Čo sa deje?“

Mama je vlastne trocha nešťastná. Och, bože. Neskoro.

Sme od seba tri metre. Kráča rovno k nám. Zdvihne hlavu a zbadá ma.

Neunikneme pred sebou.

12

Usmeje sa na mňa aj na mamu, akoby sa medzi nami dvoma nikdy nestalo nič nezvyčajné. Rovnakým sebaistým krásnosmutným mužným úsmevom. Má štíhle pestované ruky, jeho tmavosivý, takmer čierny oblek je bezchybný. K oslňujúco bielej košeli má hodvábnu kravatu farby akvamarínu a prvosienok. Zabudla som, aký je vysoký.

„Buona sera, Alexandra.“

„Ehm,“ som vykoľajená, kokcem ako taká krava a preskakujem pohľadom z mamy na Marcusa. „Ehm… Ach… ehm…“

Moja mama, och bože. Zíza na Marca, akoby práve Ježiš zostúpil z neba, aby jej podaroval novú kabelku od Bulgariho. Jej výraz má blízko k uctievaniu, nesporne zmiešanému s túžbou. Moja matka zažíva vzrušenie.

Čo je však horšie, ja zažívam mierny pocit hanby za ňu. Teraz ju vidím z Marcovej perspektívy. Obéznu Američanku v oblečení z obchodného domu, v džínsoch značky Gap, so šedivými vlasmi ešte rozstrapatenými z letu. Čo si Marc pomyslí?

A prečo by som sa, dočerta, mala starať o to, čo si myslí? Toto je moja mama a ja ju milujem, a on môže ísť dopekla aj so svojím pripečeným nádherným oblekom. Kto mu dal právo robiť zo seba nadradeného?

A prečo som taká nasratá, keď mi Marc netrhá žily?

„Alexandra?“

Marcov hlas preruší moje úvahy. Pokojný, no pevný.

Strhla som sa a vrátila späť do reality. Stála som tam v rozpakoch asi dvadsať sekúnd. Aj Marc, aj mama hľadia na mňa.

„Prepáčte. Ech… prepáčte.“

No tak, Alexandra, spamätaj sa.

„Mami, toto je… Marc. Marc Roscarrick. On je… je…“ Vyklop to! „Priateľ, noo… spoznala som ho tu. Myslím v Neapole.“

Fakt inteligentné, shit.

Zrýchlim.

„A toto je moja mama, Marc. Angela. Zo San Jose. Je tu na dovolenke. Ideme akurát na kávu do Gambrinusu.“

Marcova opálená ruka sa natiahne po maminu, nadvihne si ju k perám a zľahka pobozká, taktne a zdvorilo. S takou starosvetskou bezstarostnosťou, ktorá vyjadruje pobavenie aj pobaví.

„Je mi potešením,“ povie, hľadiac hlboko do jej kalifornských očí za okuliarmi.

Mám taký pocit, že mama o chvíľu omdlie.

„No nie je to milé!“ povie v jemnom falzetovom výkriku typu asi-som-nedávno-inhalovala-hélium; hlasom, ktorý som nikdy predtým u nej nepočula. „Je také milé stretnúť vás! Také milé!“

Och, bože.

„Tak, mami, teda, Marc a ja…“

Začnem objasňovať moje a Marcovo priateľstvo, no potom skĺznem do trápneho ticha. Čo môžem povedať? Och, mami, toto je Marc, je miliardár a prehistorický sadomasochistický aristokrat, čo ma nedávno pretiahol v blaženom zabudnutí, apropo, nedáme si nejaký čajík? Iste, kúsok zo mňa to chce povedať. Aby som sa pochválila. Aby som jej povedala, že ja – áno, ja, Alex Beckmannová, svedomitá dcéra, už dvojročná kráľovná starých panien – som ulovila nádherného multimilionára. A potom ho odkopla.

Vôbec nezáleží na tom, čo si myslím, pretože moja matka je mimo, zabratá sama do seba a snaží sa hovoriť po taliansky.

Jediný problém je, že moja matka po taliansky nevie. Aspoň pokiaľ viem, nikdy predtým nerozprávala nijakým cudzím jazykom. Snažím sa nečervenať, odolávam potrebe skryť si oči za zahanbenými rukami a strnulo hľadím na pínie na rohu ulice pri zafúľanom Kráľovskom paláci.

A mama zatiaľ bľaboce: „Aha! Ach! Takže… Ehm… buon gonna, senor.“

Senor? Čo si myslí, že je Španiel?

Sklapni už, mami. Prosím!

Pokračuje.

„Due…“ Zarazí sa. „Te… senor Rascorr… Mie amigo.“

Prosím. Už dosť, mami.

Vtom sa mama zarazí, uvedomiac si, že zo seba robí idiota. Ja zatiaľ hľadím na to, ako sa chystá prepadnúť pod zem, začína sa červenať a očividne je v rozpakoch. Toto je ponižujúce. Prečo by ju Marc mal takto potupovať?

Než mu stihnem jednu streliť alebo vyrobiť zábavnú scénu, napríklad útokom na holuba, Marc sa zľahka dotkne maminho pleca a zasmeje sa tým svojím srdečným, pokojným smiechom: „Pani Beckmannová, per favore, nepríjemná pravda je taká, že väčšina Neapolčanov nevie po taliansky, takže si kvôli mne nemusíte robiť starosti.“

Tento drobný malý džouk je presne tým pravým malým džoukom, ktorý zbaví moju mamu rozpakov. Dievčensky sa zasmeje a jej poníženie je fuč. Zato môj chaos sa vracia v plnej sile. Marc vyslovil tie správne slová, moja mama je omráčená a ja rozmýšľam nad odletom do Ríma.

„Chystali ste sa do Gambrinusu?“

Marc sa mi prihovára.

„Hej…“

„Dovolíš mi kúpiť tebe a tvojej očarujúcej mame aperitív? Bolo by mi obrovskou cťou.“

Nie som v pozícii, aby som mohla odmietnuť. Vie, že ideme do Café G. Moja mama je teraz ako pes, ktorému práve sľúbili jeden z japonských stejkov za tristo dolárov.

Neochotne kapitulujem. „Iste.“

A tak prejdeme cez Piazza del Plebiscito a, samozrejme, keď prídeme do Gambrinusu, čašník spraví okolo Marcusa obrovské, obrovitánske haló a s feudálnymi poklonami nás kľučkami odprevadí k jeho zvyčajnému stolu, najlepšiemu stolu v najlepšej neapolskej kaviarni. Potom si všetci traja sadneme, pijeme venezianos a pozorujeme plniace sa rušné trojhranné Piazza Trieste e Trento. A zatiaľ čo drinky prichádzajú a odchádzajú, Marcus rozpráva mojej mame historky z neapolského života a ona sa smeje, popíja žiarivé pomarančové aperitívy, chrumká drobné rolky prosciutta a smeje sa stále viac.

Potom sa Marc postaví, poprosí nás o ospravedlnenie a zaplatí náš účet, štedro odmeniac čašníkov. Napokon opäť pobozká mame ruku – predpokladám, že si ju nebude týždeň umývať – a rozplynie sa v neapolskom súmraku.

Mama na mňa pozrie. Potrasie hlavou, akoby tomu nemohla uveriť.

„No namojdušu! Aký očarujúci muž! Prečo si mi nepovedala, že máš takých rozkošných priateľov? Všetko mi o ňom porozprávaj!“

Môžem jej o ňom povedať len niečo a potom pridať pár klamstiev. Poviem jej, ako som ho stretla na niekoľkých žúroch v Marechiare a v Chiai. Poviem jej, že sme priatelia, a tým je to vybavené. Kým rozprávam, pozerá priamo na mňa a dopíja veneziano. Prikývne, zhltne posledný kúsok miniatúrnej pizze a potom utrúsi: „Nie je úplne na zahodenie, čo povieš?“

„Mami.“

„Čo, veď len hovorím.“

„No a?“

„Možno mám tristo rokov, Alex, ale nie som slepá. A stále som žena.“

„Je okej.“

„Tipujem, že je bohatý. Podľa toho, ako sa… ako sa správa a oblieka. Čím sa to živí?“

Zamrmlem niečo na tému „import a export“ a „možno pár miliónov“. Mama na mňa zíza. Vrtím sa a mrvím ako hlúpe nevrlé decko. Toto sa dalo čakať. Netuším, prečo sa ľudia tak obávajú starnutia. Na to, aby ste o niekoľko rokov omladli, stačí tráviť čas s vašimi rodičmi. Tí vás za pár minút dokážu zredukovať na fňukajúceho tínedžerského fagana. Je to druh mágie.

No nechcem sa tým zaoberať.

„Dáme si niečo na večeru? Môžeme ísť na pizzu, blízko apartmánu na Via Partenope je fajn podnik.“

Mama prikývne a utrie si ústa obrúskom.

„Je ženatý?“

„Kto?“

„Zlatko.“

„Nie.“

„Zasnúbený?“

„Neviem. Odkiaľ to mám vedieť? Randí s modelkami. S herečkami. Však vieš. Patrí k ľuďom, čo sa objavujú v bulvári.“

„Bohatý fešák, čo potrebuje manželku.“ Mama má lišiacky výraz. Vypočítavý.

„Nesnaž sa ma vydať, mami. Nie znova. Pamätám sa, ako si ma v San Jose chcela dať dokopy s Jeffom Meiersonom.“

„Má akcie v Apple.“

„Má stošesťdesiatosem centi, mami.“

„Mohol si dať na svadbu podpätky.“

Ja sa smejem, aj ona sa smeje. Obnovila sa medzi nami akási rovnováha; matko-dcérske ekvilibrium sa navrátilo. Vstaneme, mama ma vezme za ruku a spolu kráčame späť k nábrežiu, reštauráciám a pizzeriám na Via Partenope. A nad margheritou a marinarou mi mama rozpráva o rodine, o tom, ako môj mladší brat Paul (prvoligový atlét, mal by ísť na medicínu) mieri na univerzitu do Austinu v Texase a ako sa môj starší brat Jonathan (tak trocha húlič, čo sa nikdy neusadí) konečne pozbieral a našiel si milú priateľku a dobre platený džob v Gúgli, a ako sa teraz môže usadiť.

Počúvam to všetko celkom nadšene, usŕkajúc Montepulciano, doslova najlacnejšie víno na lístku. Ani jedna z maminých klebiet nie je pre mňa novinkou – s oboma bratmi si skajpujem každý víkend – no na tom, že to počujem jej hrejivým, milujúcim, úprimným štebotajúcim spôsobom, je čosi upokojujúce. Som späť v San Jose vo veľkej rodinnej kuchyni, čo vonia citrónom a pečivom, a dnu sa opiera slnko. Mama zápasí so sorbetom a smeje sa a vyzerá to tu skoro ako v chlieve. Mám jedenásť a som happy.

Mala som šťastné detstvo, moji rodičia boli láskaví a milujúci. Zbožňovala som svojich bratov. Dokonca aj náš rodinný pes bol rozkošný. Zdá sa to byť ukrutná záhada, no je to pravda. Kým som nemala dvanásť alebo trinásť, bola som absolútne šťastná. Počas puberty ma však prepadla nuda. Alebo to bolo možno čosi viac než nuda: existenciálna otrávenosť, čosi nevyspytateľné. Niečo, čo som nikdy neprekonala. Odchod do East Coast kvôli štúdiu bol pokusom uhasiť túto túžbu, no nestačilo to. Chcela som skúsenosti. Dychtila som po čomsi väčšom. Život nemôže byť len o pečení a sorbetoch, o deťoch a milom psovi, aj keď sú skvelí takí, akí sú.

Mama prestala klebetiť. Vzala som ju späť do hotela a pobozkala vo vestibule. Povedala som jej, ako veľa pre mňa znamená, že ma prišla pozrieť – a je to tak, je to pravda. Sľúbila som jej, že ju vezmem zajtra o desiatej na prehliadku pamiatok.

Tak sa stalo. A ako som predpokladala, ide to nebezpečne z kopca.

Neapol sa mame nepáči.

Tušila som, že to tak bude. Nie je to miesto pre ňu. Priveľmi divoké, priveľmi nemravné, priveľmi dráždivé. Všimla som si, ako sa strháva pri haldách odpadkov alebo ako v duchu jojká nad grafitmi, alebo ako s neskrývaným pohoršením zazerá na vietnamské prostitútky, z nevysvetliteľných dôvodov sediace na gaučoch uprostred spustnutých úzkych smradľavých vydláždených ulíc pri Stazione Centrale.

Časť zo mňa chcela protestovať a povedať jej, nech si zloží svoje malomeštiacke okuliare a díva sa na krásu Neapola ukrytú za jeho špinou a biedou. Aby precítila jeho autentickosť, reálnosť, jeho neuveriteľnú históriu; aby videla staré ženy leštiť posvätné lebky v jaskyniach cintorína Fontanelle, ako to robili po celé stáročia; aby nahliadla do okienok malinkých bassi, domov postavených na pochovaných rímskych chrámoch, a zazrela za nimi zrelých mužov s trakmi na chlpatých pleciach, napchávajúcich sa zelenými friarelli. Jednoducho aby sa postavila na môj balkón a zadívala sa dolu na dlažbu, ktorú položili starovekí Gréci, aby sa pozrela smerom na západ a vnímala tlkot svojho srdca pri pohľade na strácajúce sa farby pod zapadajúcim slnkom nad Sorrentom, farby cassaty – vyblednutú ružovú, svetlú fialovú, červenú ako talianske barolo či pistáciovú zelenú – a napokon na splynutie nočnej černe s diamantovými hviezdami.

No moja mama vidí len špinu a feťákov, a nepáči sa jej to. Dokonca sa jej nepáči nedostatok turistov, jedna z hlavných neapolských atrakcií.

Sedíme vonku na terase kaviarne v starom meste pri archeologickom múzeu, mračí sa a pôsobí unavene.

„Kde sú všetci?“ spýta sa.

Sme obklopené Talianmi, bedákajúcimi, gestikulujúcimi, rehotajúcimi a škriepiacimi sa Talianmi, takmer sa nám nepodarilo nájsť si slušné miesto na sedenie, no moja mama sa čuduje, kde „každý“ je, čo znamená, že má na mysli, kde sú „všetci normálni ľudia” – turisti, jej kamaráti Američania, anglicky hovoriaci návštevníci, tí normálni.

Mohla by som jej povedať, že všetkých odstrašila špina a kriminalita Neapola či reputácia miestnych klanov, no nie som si istá, či by to prospelo jej nálade. Alebo aj mojej, keď sme už pri tom.

Pretože ak boli tieto tri dni pre moju mamu tak trocha sklamaním, pre mňa boli totálnou otravou. Stretnutie s Marcom ma rozrušilo, vzrušilo, zmiatlo tak ako predtým, opäť mi chýba. Ba čo horšie, kdekoľvek v Neapole sme s mamou boli, všade mi ho to akosi pripomenulo.

V katedrále Duomo di Napoli sme videli zvláštnu relikviu s posvätnou krvou svätého Januaria – a to mi pripomenulo to slastné krvavočervené víno, čo mi naservíroval na večeru. Moscato Rosa. Každé palazzo, ktoré sme si na Via Toledo pozreli, mi pripomenulo to jedno palazzo, palazzo nad všetky ostatné. The Palazzo Roscarrick.

A potom sme navštívili múzeum Capodimonte, kráľovský palác dynastie Bourbonovcov, stojaci strnulo a opustene a zabudnuto na malom slnečnom pahorku v zaprášenom parčíku. Je to jedno z najlepších múzeí na svete a tentoraz bola moja mama skutočne happy, užívala si čas osamote s Raffaelmi a Tizianmi, s El Grecmi a Belliniami – no mňa ochromila jediná konkrétna maľba od Caravaggia.

Tou maľbou bolo Bičovanie.

Čo môžem robiť? Môžem byť milá na moju milovanú mamu. Posledné popoludnie sme si vzali taxík na stanicu – odchádza vlakom dolu popri pobreží za svojou priateľkou Margo do Amalfi.

Sú štyri popoludní. Mama pozrie na čašníka a svojou zlepšujúcou sa taliančinou si hrdo vypýta: „Uno cappuccino, per favore,“ a ja sa snažím neprepadnúť pod zem. Bola som rovnaká, keď som sem prišla? Objednávala som si kapučíno po dvanástej popoludní? Teraz viem, že je to absolútne faux pas. Jedla som špagety s nožíkom a vidličkou ako mama? Pravdepodobne áno. Och, bože. A teraz sa nenávidím za to, že ju odsudzujem. Šialené. Marc, čo si to spravil?

Mama sedí, sŕka kapučíno a snaží sa nepozerať na žobrákov na opačnej strane veľkolepej staničnej haly. Musím byť úprimná. „Mami, mrzí ma, že sa ti Neapol nepáčil.“

„Och, zlatko,“ povie, „nie že by sa mi nepáčil, skôr je taký… iný.“

„Verím, že sa ti v Amalfi bude páčiť väčšmi. Je tam krásne. A čisto.“

Natiahne ruku a dotkne sa mojej.

„Nezáleží na Neapole. Alebo Amalfi,“ hovorí. „Záleží na tebe. Na mojej drahej dcérke, mojej jedinej dcérke. Som na teba veľmi hrdá…“

„Prečo?“

„Pretože,“ začne a súčasne odloží šálku s kávou a zahľadí sa mi hlboko do očí, „pretože si bystrá a nádherná – a pretože robíš to, čo som mala spraviť ja.“

Zízam na opačnú stranu stola. Uvažujem, kam toto povedie.

„Žiješ, Alexandra. Ty žiješ. Vidíš svet. Škoda, že som to nespravila aj ja.“

„Mami? Ako to myslíš?“

„X, milujem tvojho otca a zbožňujem svoje deti, všetky tri, väčšinou aj Jonnyho… ale…“

Nikdy som mamu nevidela takúto. Zápasí s akousi vnútornou pravdou, s niečím očividne bolestným. Pozerá na spadnutú penu svojho nevhodného kapučína, potom sa zahľadí opäť na mňa.

„Vieš, Alex, nikdy som nebola mladá. Nie skutočne. A to je dosť smutné.“

„Ako…“

„Nikdy som si to neuvedomila, až keď bolo prineskoro. Neurob to, čo ja.“

A je to. Vstane, vlak čaká. Pomôžem jej odniesť batožinu, vykloní sa z okna, aby mi zamávala na rozlúčku, v očiach má slzy. Ako sa vlak pohýna, z pier jej odčítam slová ľúbim ťa. Bezmocne jej mávam. Potom len stojím a hľadím na vlak, ako mizne, až kým nie je úplne preč, a pocítim obrovskú potrebu plakať.

Tento hlboký neutíchajúci smútok so mnou zostáva po celý deň. Cítim sa ako zvädnutá popolavá palma na Partenope. Jessica na mňa hľadí a mlčí.

Toto sa deje. Toto sa musí stať. Nikdy som nebola mladá… Neurob to, čo ja.

Chcem dobrodružstvo. Som mladá. Toto je ono. Nikdy už nebudem mať v Neapole dvadsaťdva.

Na ďalší deň podvečer vezmem do ruky telefón. Potom ho odložím. Potom skryjem pod vankúš. Potom ho vydolujem a vyťukám číslo. Rátam sekundy a čakám. Niekto to zdvihne.

„Si?“

„Buona sera. Ech…“

„Áno?“

„Môžem hovoriť s Marcom? So signorom Roscarrickom?“

„Kto volá, prosím?“

„Alexandra. Teda X. Povedzte mu, že X.“

Odmlka. Marc prevezme telefonát.

„Haló? X?“

Bože, ten hlas. Ten prízvuk. Chcem ho bozkávať po telefóne. Chcem plakať na jeho pleci. A potom ho ešte trocha bozkávať.

„Alex?“

„Marc, ja… bože… ja… ja chcem… ja len, prepáč… Ja… som rozmýšľala… čo robíš.“

„Chceš ma vidieť?“

Toto je ono.

„Áno.“

„Príď do Gambrinusu.“

„Prosím?“

„Stretneme sa tam o siedmej večer. Musíme sa najskôr porozprávať.“

Šťuk.

13

Gambrinus. Prirodzene. Tu sa to začalo a tu sa to aj skončí… alebo bude pokračovať. Nervózne sedím pri kaviarenskom stole a snažím sa nehypnotizovať svoje hodinky. Som tu o desať minút skôr. Možno som mala mysteriózne meškať. A možno som sa mala nahodiť. Mám na sebe len jednoduché džínsy a top. Váhala som nad minišatami, no potom som skonštatovala, že v nich vyzerám príliš koketne.

A možno aj som koketná. Potrebujem ho. A jeho bozky. Usŕkam džin s tonikom, tvrdý drink na povzbudenie, a hľadím krížom cez námestie. Nervózne. A čakám. Znova kontrolujem hodinky.

Už je tu Marc. Presne o siedmej večer.

Kým si sadá k stolu, nápadne sa pozriem na hodinky. Napätie medzi nami potrebujem odľahčiť konverzáciou.

„Vždy si takýto dochvíľny?“

„Viň moju matku,“ odpovie a zdvorilo si sadne. „Ona mi to vtĺkala do hlavy. Presnosť je výsada kráľov.“

„Alebo cnosť tých znudených?“

Pozrie na mňa a zasmeje sa, ja sa zasmejem tiež. A uvedomím si, že sme už v pohode. Na úplne primárnej a jednoduchej úrovni sme v pohode. A ja v tom potrebujem zotrvať, pokiaľ mám spraviť to, pre čo som sa rozhodla.

„Takže,“ povie a už sa nesmeje, „mohla si mi zavolať len z jedného dôvodu.“

„Áno.“

„Súhlasíš so zasvätením.“

Prehltnem drink.

„Áno.“

Skúma ma pohľadom. Natiahne ruku a vezme moju dlaň do svojej. Pozrie na moje biele prsty prepletené s jeho tmavšími.

„Si si absolútne istá, Alex?“

Na sekundu zaváham. Nie som si absolútne istá. No som si dostatočne istá.

„Áno, som si istá.“

„Takže najbližšie ťa uvidím v Palazze Roscarrick.“

„Čože?“

Prudko vstane a hodí štedrý zväzok eurobankoviek na stôl. „Nevesta a ženích sa predsa pred svadbou nesmú vidieť. Nemáte v Kalifornii takú tradíciu?“

„Nerozumiem…“

„Príď do palazza zajtra o polnoci.“

„Zajtra? Ale… Marc… čo mám robiť? Čo si mám obliecť?“

Nakloní sa, nadvihne mi ruku a pobozká ju. Potom sa odtiahne, zamáva a povie: „Príď tak ako dnes. Vezmi si taxík. Zaplatím ho. Zajtra o polnoci. E ciao.“

Taxík zastaví presne pri pochmúrnych terakotových múroch Palazza Roscarrick. V tme pôsobia ulice Chiaie inak. Za tlmenými zvukmi sa nesie ozvena, cítiť v nich… očakávanie. A sú tiež hrozivo pusté. Som rada, že sa Marc ponúkol zaplatiť za taxík; aj takú krátku vzdialenosť by som nerada absolvovala sama.

Vystúpim z auta a narýchlo sa prezriem. A zhodnotím.

Posledné tri hodiny som sa pripravovala: kúpala, obliekala, neľútostne si šklbala obočie, precízne aplikovala lesk na pery, starostlivo si sušila vlasy a usilovne sa všade oholila. Mám na sebe svoj najlepší parfum, vlastne jediný skutočne dobrý parfum. Marc mi povedal, že sa nemusím starať o oblečenie, no cítila som naliehavú potrebu byť pod džínsami a topom čo najlepšie nachystaná. Tieto dôkladné prípravy boli sčasti aj spôsobom, ako som sa pred zasvätením upokojovala.

V skutočnosti však táto finta nezabrala. Sužuje ma strach. Čo sa bude diať? Zažijem prvé mystérium už dnes večer? Preto som sem mala prísť o polnoci? A budú sa mystériá naozaj odohrávať v Marcovom dome? Naznačil, že v Taliansku, Británii a vo Francúzsku existujú zvláštne miesta – ktoré rozhodne nezneli veľmi tuzemsky.

„Grazie, grazie mille,“ nahmatám v peňaženke eurá a vyplatím vodiča. Najskôr pozrie na peniaze, potom na mňa a nakoniec na veľkolepé dvere Palazza Roscarrick.

Na jeho postaršej tvári pohráva ľútostivý úsmev. Alebo sprisahanecký?

Taxík odfrčí, rozprášiac na rohu ulice pár špinavých kartónov od pizze.

Predo mnou sa vynoria dvere. Potlačím svoje obavy, ako najlepšie viem, a vzápätí nadvihnem a pustím veľké železné klopadlo. Ticho naruší úder a potom ozvena. Prenikavý zvuk dávnej minulosti. Dnes v noci pôsobí všetko starobylejšie. Odveko a historicky, vo svojej cudzote až nepriateľsky.

Dvere sa otvoria. Zjaví sa v nich jeden z Marcových sluhov – ten istý muž, čo ma vítal, keď som sem prišla prvý raz.

„Buona sera.“

Poteší ma, že vidím známu tvár, on však ani nenaznačí, že ma spoznáva. Namiesto toho mi podá päťdesiateurovú bankovku za taxík – čo je teda priveľa. Protestujem, no drobné si aj tak nevezme. Bez úsmevu ustúpi, čím ma pozýva dnu. Jeho správanie je odmerané a formálne.

Čo to má znamenať?

Prekročím nízky drevený prah predsiene s lesknúcou sa súpravou orientálnej výzbroje. Samurajskej? Čínskej? Striekajúca fontána predo mnou pôsobí opustene a vo svite mesiaca má striebristý nádych. Celý dom opäť vonia absolútne božsky. Ľaliami, ružami a južanskými tropickými kvetmi.

„Tadiaľto,“ povie komorník.

Kráčame dlhými tichými chodbami. Všetko je tak presvedčivo mĺkve, že ma zaplaví obrovská túžba utiecť. Nepáči sa mi to ticho, je to ticho lesa, v ktorom číha predátor.

Dosť, X.

„Kam to ideme?“

Moja otázka je zbytočná. V skutočnosti ani neočakávam odpoveď. Pýtam sa, len aby reč nestála. A komorník skutočne neodpovie. Kráča ďalej.

No potom ma rozruší zvláštny zvuk. Zastanem a hľadím do voňavej tmy. Áno. Myslím, že som v diaľke začula chichot. Spoza niekoľkých dverí počuť dievčenský chichot – a potom ticho.

Kto to je? Pozoruje ma niekto zhora? Klenby a chodby sú tmavé, síce vkusne, ale len tlmene osvetlené sviečkami zasadenými do nádherných starožitných lustrov z pozláteného dreva a krištáľu.

Moje históriou nadšené ego je ohromené. Osvetlenie paláca je rovnaké ako v čase, keď ho postavili, teda v 17. či 18. storočí. Ktosi s dobrým vkusom tieto svietniky, pravdepodobne nevyčísliteľnej hodnoty, dal zreštaurovať alebo ich starostlivo udržiava.

Nepochybujem o tom, že Marc. Muž, čo nosí také elegantné obleky, by vedel rovnako starostlivo zariadiť aj svoj domov.

No zatiaľ čo historička vo mne schvaľuje Marcov vkus, osamelá žena je znepokojená. Dopekla aj s lustrami. Chcem neón, chcem sálajúce žiarovkové osvetlenie rozpúšťajúce každý tieň. Desiace temnotu, aby sa nikto nemohol iritujúco chichotať v čiernom slepom rohu.

„Sme na mieste,“ prehovorí monotónne komorník.

Došli sme k pomerne nenápadným dverám natretým nasivo. Sluha zaškrípe slonovinovou kľučkou a uvedie ma dnu.

„Och, bože,“ vykĺzne mi. Úplne mimovoľne.

Miestnosť je asi taká krásna, aký je vchod fádny. Prežiarená mäkkým svetlom sviečok v klietkach zo skla a z liatiny, zariadená v dokonalom pompejskom štýle, s freskami vtákov s dlhými chvostmi i pôvabných vzpínajúcich sa antilop, obklopujúcich zvodné tváre nahých, tancujúcich, zmyselných i ostýchavých mladých Rimaniek, v bohato zdobených šarlátových rámoch, pozostávajúcich zo spleti viniča a hrozna.

„Zoblečte si svoje šaty a oblečte si toto,“ povie komorník. Podá mi poskladané jemné hodvábne šaty, také ľahké, že ich takmer necítim.

„Ale…“

„Všetky šaty. Keď budete pripravená, prosím, pokračujte týmito dvermi.“

Ukáže na druhé dvere zasadené do červenej pompejskej výzdoby, šikovne vypracované tak, že pôsobia ako rímske dvere, ale je to napodobenina, elegantný trompe-l’œil.

„A zapamätajte si,“ dodá muž uvážlivo, „ak by ste chceli čokoľvek zastaviť, musíte povedať Morpheus.“

„Ako?“

„Ak budete… v nepohode, musíte nahlas povedať slovo Morpheus. Ak nebudete môcť hovoriť, tri razy zatlieskajte.“

Všetko. Sluha zavrie prvé dvere a nechá ma úplne samu. Kdesi začujem tiché tóny hudby. Je to nádherná hudba – chlácholivé, stáročia staré chorály, avšak sugestívne, pokojné a živé, akoby chrámové.

Perfektné načasovanie. Ako by sa mohlo stať niečo zlé vo svete s takouto hudbou?

Jednoducho sa vyzleč, X. To je všetko. Musím sa len zobliecť.

V mihotavom svetle sviec si vyzliekam tričko, vyzúvam si conversky, biele ponožky a potom si rozopínam džínsy. Svoj ležérny outfit, ako mi bolo povedané. Mojou jedinou slabosťou je spodná bielizeň, takže som si vzala pekné nohavičky. Prečo? Možno som vedela, že o väčšinu svojho šatstva okamžite prídem, takže na ňom nezáleží.

Teraz som nahá.

Jednoduchá hodvábna tunika váži v mojich rukách možno tridsať gramov. Akoby ani nebola z tejto planéty. Chvíľu obdivujem skvostné šitie, potom do nej vkĺznem a tunika klesne s aristokratickým povzdychom k mojim kolenám. Je dokonale hodvábna, pravdepodobne sú to najjemnejšie šaty, aké som kedy mala na sebe; a možno aj najdrahšie.

V mihotavom a posvätnom svetle sviečok vidím, že šaty sú oranžové ako plameň, ba až červené. No sú aj priehľadné. Jasne pod nimi vidieť dohladka vyholenú pokožku môjho ohanbia.

Nedokážem to. Jednoducho nedokážem. Poslúchnem svoju hanblivosť a oblečiem si čierne čipkované nohavičky, potom zavriem oči a počítam do sedem.

Upokoj sa, X, upokoj.

V ústach mám úplne sucho, zato moje ruky sú od nervozity celkom vlhké. Bielymi bosými nohami stojím na vyleštenej parketovej podlahe. Potom otvorím druhé, „falošné“ dvere na červenej stene.

A vstúpim.

Svetlo za dvermi je také prenikavé a iskrivé, ligotavé a zvláštne, že prejde pár sekúnd, kým pochopím. A potom mi svitne: celá miestnosť je z porcelánu.

Počas môjho štúdia neapolskej histórie som čítala o miestnostiach, ako je táto, o porcelánových komnatách, ktoré vybudovala najbohatšia mestská šľachta v čase najväčšieho rozkvetu mestskej moci a slávy. Šialene nepraktické, takmer nemožné udržať v čistote, no opojne čarokrásne. Biely porcelán na stenách a strope je dekorovaný divými narcismi a krútiacimi sa modrými morskými hadmi vymodelovanými z ďalšieho porcelánu. Komnata je osvetlená masívnymi striebornými a drevenými svietnikmi, ktoré držia štyria živí služobníci.

Pomaly mi to dochádza. V každom zo štyroch rohov stojí pekný mladý muž v rovnošate. Podľa všetkého je to livrej rodiny Roscarrickovcov. Sluhovia hľadia uprene pred seba, rozhodne nie na mňa; a držia svietniky, jediný zdroj svetla.

Uprostred miestnosti tróni jednoduché veľké drevené kreslo obrátené chrbtom ku mne. Pôsobí medieválne, ako trón pre kráľa temného stredoveku. Chorálová hudba sa nesie miestnosťou z akéhosi neviditeľného reproduktora: posvätná, duchovná, zmyselná.

„Pristúp, X.“

To je Marcov hlas. Sedí v kresle.

Som rada, že mám na sebe nohavičky. Inak by som bola pod týmito priesvitnými šatami nahá: bosá a obnažená, ostýchavá ako ženy na freskách vo Vile mystérií. V chladnom vzduchu porcelánovej miestnosti mi tvrdnú bradavky.

Už teraz som vzrušená. Želala by som si, aby som nebola. No som.

Prejdem okolo stoličky a zazriem Marca ponoreného hlboko v tieni. Nevidím dobre jeho tvár, len jeho aristokratický profil.

„Nepozeraj sa na mňa.“

„Čo mám teda robiť?“

„Zohni sa, X.“

„Čože?“

„Ľahni si mi na kolená. Prvé z mystérií je obyčajné, no verejné poddanie sa. Dnes dostaneš pred mojím služobníctvom bitku.“

Chcem sa zasmiať, no atmosféra je úplne vážna. A trocha nepríjemná. On ma chce vyplieskať po zadku? Pred služobníctvom?

Nie.

„Môžeš odísť. Alebo sa podriadiť.“

„Marc…“

„A musíš ma volať Celenza. Počas mystérií ma smieš volať jedine Celenza.“

„Marc?“

„Znamená to Excelencia. Talianske c sa vyslovuje ako č. Takže ma môžeš oslovovať Celenza alebo Sir – alebo môžeš odísť. So všetkým, čo k tomu patrí.“

Moja výchova mi hovorí, aby som odišla. Moja správne feministická duša mi nariaďuje, aby som zmizla a možno nahlásila Marca polícii. A predsa – a predsa – čosi vo mne chce, aby ma po tom zadku vyplieskal. Som to ja? Alebo ma tak uchvátila hudba, svetlo sviečok a táto rozprávková porcelánová miestnosť? Alebo len chcem jeho, a tak odsúhlasím všetko?

Obchádzajú ma mdloby. Cítim, že potrebujem, aby rozhodol niekto iný. Cítim, že to musím podstúpiť, skrátka to pretrpieť.

„Celenza,“ poviem a neverím vlastným ušiam. „Čakám na bitku.“

Celé telo mám napäté. Priblížim sa a ľahnem si tvárou dolu do jeho lona. Bosé nohy mám vo vzduchu, jednou rukou sa pridržiavam zeme. Cítim pohľady služobníctva. Veľmi mi to žily netrhá. Toto je vážne vzrušujúce a zároveň mätúce. Som pobúrená, a predsa tam dolu vlhká.

Zľahka nadvihne moje rozkošné nové jemné hodvábne šaty a povie: „Ale, ale, Alexandra.“

„Celenza?“

„Nohavičky?“

„Ja len… som…“

Nečaká na vysvetlenie. Jednoducho mi moje najlepšie nohavičky od Victoria’s Secret – s tmavými čipkovanými volánikmi – začne sťahovať. Moja ruka po ňom inštinktívne vyštartuje, veď tí muži na mňa pozerajú, hoci, nemusia ma vidieť… no potom pocítim Marcovu pevnú ruku na svojom zápästí.

„Musíš ma nechať, X.“

Chcem, aby prestal. Chcem, aby pokračoval. Chcem ho.

V hanbe zatvorím oči, no tŕpnem vzrušením. Prečo? Ale stiahnem ruku.

„Celenza.“

Má moje povolenie. Pomaly a opatrne mi sťahuje nohavičky, akoby odlupoval vrstvu z mojich bokov, a ďalej až po moje nahé členky. Potom ich odhodí do akéhosi košíka; nevidím tam dobre, pretože som predklonená. No zato ma na zadku šteklí chladný vzduch. A je to tu. O chvíľu ma začne plieskať po zadku. Pred mužmi, ktorých som v živote nevidela. Pred jeho sluhami. Intenzita mojich rozpakov dosahuje vrchol. No drieme vo mne túžba. Pokračuj, poď na to. Poď na to.

Plesne ma. Cítim bolesť, nehanebnú bolesť po dotyku jeho ruky. Môj zadok sa zachveje.

„Rátaj.“

Čo? Čo tým myslí? Prinútim sa prehovoriť:

„Celenza?“

„Musíš počítať každý úder. V taliančine.“

Odmlčí sa, nakloní sa doľava a čosi robí. Uvedomím si, že pije červené víno. Ležérne drsná povaha tohto rituálu je bezpochyby súčasťou môjho zasvätenia. A je to tiež fantasticky vzrušujúce. Cítim sladké naliehavé nutkanie, lahodné potešenie sprevádzané mravčením tam dolu, tam dolu. Och, viac. Viac, prosím. Poškrabkaj ten úžasný rozdráždený kúsok. Prestaň, nie, pokračuj. Prestaň, nie, pokračuj.

Opäť ma plesne, tentoraz silnejšie. Môjho nahého zadku sa dotýka studený vánok. A on ma plieska. A muži sa prizerajú. A ja nahlas počítam:

„Uno.“

Plesk.

„Due.“

Plesk.

„Rozkroč sa.“

Odolávam najlepšie, ako viem, no jeho pevná ruka je v mojom nahom lone a násilne ho otvára. A možno v skutočnosti chcem, aby tam bola. Pretože tam, kde sa moje nohy stretávajú, sa roztápam. Plesne ma.

„Tre.“

Znova a znova ma udiera a ja začínam dýchať hlbšie. Potom prudko vydýchnem, v zmesi hanby a nehanebného potešenia; neviem, kde ten povzdych pramení; neviem, odkiaľ pochádza táto mätúca túžba; no je skvelá a brilantná vo svetle sviec odrážajúcom sa na úchvatnom porceláne, ružovom a červenom, a nádhernom. Chcem, aby ma plieskal tvrdšie. Toto poníženie je nádherné.

„Celenza.“

„X?“

„Plesni ma silnejšie. Prosím, Sir.“

Vyhovie mi. Zaštípe to, úžasné. Som skoro preplnená, takmer pretekám. Deväť, desať, jedenásť.

Plesk.

Je to, akoby niekto tlieskal mojej nahote. Cítim sa divoko, chcem byť absolútne nahá. Som blízko akéhosi nehanebného a neočakávaného orgazmu.

„Utiekla si z Pompejí.“

PLESK.

„Nespravila si, čo som ti kázal.“

PLESK.

Potichu stonám. Totálne žiadostivo.

„Prepáčte, Celenza, plesnite ma tvrdšie.“

Plesk.

Och, jeho ruka na mojom nahom zadku. Chcem ju tam navždy. Je mi fuk, že sa prizerajú tí muži. Chcem, aby sa prizerali. Tá bolesť je taká sladká, taká lahodná, taká zmyselne nemravná a slastne príjemná. Ako môžete naraz vnímať všetky tieto pocity? Teraz cítim jeho ruku nežne vibrovať na mojom klitorise – potom ma znova plesne – potom je opäť chvejúca sa a nežná na mojom klitorise – a potom plesk, a plesk, a opäť raz plesk.

Tento úder bol najsilnejší. Zahryznem si do pery. Nepomáha to. Lapám po dychu.

Áno, áno, ÁNO.

VYPLIESKAJ MA.

Zatiaľ čo sa jeho prsty s lahodnou dôkladnosťou hrajú s mojím klitorisom a druhá ruka ma udiera po nahom zadku, rozmýšľam nad sluhami, čo ma pozorujú, mňa, Alex Beckmannovú, ktorú tak silno a drsne plieska on, Marc Roscarrick. A tým, že ma plesne silno a potom drsne, potom silnejšie, tri alebo štyri razy, možno päť ráz, spustí vo mne akési vnútorné uvoľnenie, akýsi zvláštny orgazmus ako vodopád strieborných ruží, ako spŕšku platinových mincí, ako nádherný záblesk úľavy.

„Och bože, panebože… och. Och, oooch…“

„X?“

„Grazie, Celenza…“ mumlem a dychčím. „Grazie.“

14

Ležím úplne nahá a naplnená na Marcovom lone. V taliančine vybafne rozkaz – tentoraz nepochopiteľným neapolským dialektom. Sluhovia položia svietniky na stoly pri stenách a zmiznú. Sme tu len on a ja, a miestnosť vzpínajúcich sa porcelánových antilop, večne kráčajúcich v odleskoch svetla.

Vratko sa postavím na bosé nohy a pridŕžam sa Marcovho oporného pleca. Kolená sa mi trasú… no potom ma Marc zodvihne a odnesie ma, pod šatami celkom nahú, na koniec miestnosti. Prudkým kopnutím otvorí dvere a prenesie ma do matne osvetlenej spálne.

Som opitá, preplnená svojím zvláštnym vyvrcholením. Pritúlim si hlavu k jeho plecu a pobozkám ohyb jeho krku, vpíjam jeho vôňu, nasávam Marca, kým ma nesie a nežne ukladá na širokú posteľ. Ležím tam šťastná a opitá a zasnená a takmer spiaca, no stále ešte nadržaná.

Potom sa vyzlečie a začne ma ukájať.

Najskôr mi roztiahne stehná, pomaly a odhodlane. Celé je to akoby opakom toho, čo sa dialo predtým – nežné a veľmi láskavé, jemné. A ja som zmietaná hladkou a mätúcou rozkošou. Zakvačím sa do plachty, kým on zostupuje mojím telom a líže ma tam opäť. Tam, kde sa to ráta. Celenza, Celenza.

Excelencia.

Niekoľko minút ma ukája, skúsene a vyčerpávajúco sa jazykom pohráva s mojím klitorisom, jemne ma hryzie na stehnách a znova sa vracia nahor. Kým sa stihnem nabažiť jedného, robí ďalšie: vycíti moje sexuálne naladenie, a tak uhryzne a olizne, znova uhryzne a zas líže; ja sa medzitým natiahnem v mrákotách a uprene pozerám do temnoty a vzdychám a stenám a myslím na to, čo sa stalo pred chvíľou.

Prečo to bolo také zmyselné? Čo mi to urobil? Ako som si to mohla užívať? Moje feministické ego je pohoršené, no to sexuálne je nemravné a samopašné. Samopašné v pozitívnom slova zmysle.

„Marc…“

Som blízko k vrcholu, bože, tak blízko, no chcem ho pobozkať. Môjho prekrásneho chlapa, muža, čo ma vybil po zadku.

„Marc?“

Zdvihne tvár spomedzi mojich nôh, posunie sa po mojom nahom tele – a pobozká ma vášnivo, znova a znova. Potom prestane a v mojich ústach skryje svoj palec. Na chvíľu sa k nemu prisajem – no potom doň pomerne silno zahryznem, ako trest za to, že ma plieskal. Neviem, prečo to robím.

„Au,“ povzdychne. A usmeje sa.

„Roscarrick, ty bastard!“

„Bola si taká nádherná, zlatko, tá tvoja krásna biela ritka.“

„Marc.“

„Aj keď, pravdupovediac, teraz je trocha ružovejšia.“

„No oni všetci to videli. “

Opäť sa usmeje. Z jeho dychu cítiť víno. Sme prepletení. Pobozká mi nos a povie: „Páčilo sa ti to, nie?“ Jeho chladné modré oči sú odo mňa len kúsok. Hľadíme jeden na druhého, možno do svojich duší. „Nie? Páčilo sa ti to. Veľmi. Zlé dievčatko.“

Nedokážem klamať. Nedokážem ani pokrútiť hlavou. Len ho chcem v sebe. Chcem len ďalší znamenitý orgazmus. Ako rolky prosciutta v Gambrinuse. Tieto orgazmy sú rovnako lákavé.

„Urob ma.“

„ Si si, bella donna .“

Opäť sa presunie nižšie a  roztiahne mi stehná; jeho zručný jazyk ma tam masíruje asi sedemnásť sekúnd a potom jednoducho vyvrcholím. Len tak. Za sedemnásť sekúnd . Och, božemôj. Lapám po dychu, prsty na nohách mám napnuté, myslím na to, ako ma udieral, a orgazmus je ešte intenzívnejší. Taký plynulý, taký ľahký .

Čo sa to so mnou deje? S mojimi ex som sa nikdy neurobila, teraz je to ako najlepší druh detskej zábavy. Vidíš, je to len o talente, ako keď jazdíš na bicykli, o tom, aký trik spravíš, len toto, len tamto, zas toto, potom tamto, toto, chápeš? Achhhhhhh.

Si hlupaňa, X, hlupaňa. Už si to dávno mohla mať. Všetko, čo si potrebovala, bol len fešný, skúsený anglo-taliansky miliardársky aristokrat – takých dostať aj v drogérii.

A teraz som nádherne unavená.

„Dobrú noc… dobrú.“

Pobozká ma na špičku nosa.

„ Piccolina .“

Na Marcovej nekonečnej bielej posteli sa ku mne vkráda spánok. Tá hudba stále hrá. Majestátny chorál. Teraz je to uspávanka. Spánok prichádza rýchlo a naliehavo. V hlave mi víri posledných pár myšlienok. Posledných pár sladkých myšlienok. Prvý raz v  živote strávim noc v  posteli Marca Roscarricka. V nekonečnom luxuse, pod dokonalou chladivou prikrývkou a s pocitom vzdialeného, no skutočného ukojenia.

Zobudím sa do žiarivého, i keď tlmeného slnka. Marc spí vedľa mňa, opálený a krásny, s rozstrapatenými vlasmi. Lúč slnka pretína jeho tmavé plece. Všimnem si, že tam má drobnú jazvu: kurióznu malú zakrivenú jazvu, akoby nepatrnú ranu od noža.

Začínajú sa mi vracať spomienky, prúdia ku mne, sú neodbytné. Snažím sa v sebe utlmiť obnovujúci sa boj medzi vinou a  šťastím. Skutočne som dovolila Marcovi, aby ma plieskal pred svojím služobníctvom? Ako som len, preboha, mohla?

A predsa to bolo vzrušujúce. Áno, bolo.

Verejné podrobenie sa. Je to skutočne prvé z mystérií?

Ak áno, tak tým mystériom je oslobodenie . Čosi sa vo mne odviazalo a uvoľnilo to psychické napätie, rozpustilo môj komplex. No a  čo, že som bola pred inými nahá a veľmi sexuálna, submisívna. A čo, koho to zaujíma, čo na tom.

Marc stále spí. Pretriem si oči a hladne zazívam. Rozhliadnem sa po spálni. Prvý raz ju vidím v dennom svetle.

Nie je to to, v  čo som dúfala. Nie som si celkom istá, čo som očakávala: posteľ so štyrmi stĺpmi, stoličky z obdobia Ľudovíta XIV., pozlátené a s levími pazúrmi? Marcova spálňa je rozhodne moderná.

Posteľ je obrovská a nízka, tmavá a drevená. Steny bledé, namaľované severskou krémovosivou farbou. Ich celistvosť narúšajú čiastočne zastreté masívne okná, kvôli ktorým ich musel Marc rozšíriť. Hlavný stôl je monolit zhotovený priečnym rezom stromu – nádherne hladký, ozdobený jedinou abstraktnou, ručne fúkanou sklenenou sochou. Minimalistickou, no expresívnou.

Na parketovej podlahe je prijateľné množstvo neporiadku – pár odhodených kravát. Koberčeky, moderné farebné predložky, môžu pochádzať z Londýna.

Moje oči všetko nedočkavo hlcú. Zo vzdialeného kúta na mňa hľadia dve barcelonské stoličky. Možno neovládam tak dobre barok a renesanciu, ale poznám moderné umenie a dizajn. A toto sú rozhodne originálne barcelonské stoličky od Mies van der Rohe.

Na opačnej stene tróni objemná knižnica plná upokojujúcich prečítaných kníh s popraskanými chrbtami. Nado mnou zdobia stenu dve veľké a starostlivo orámované fotografie. Je to Gursky? Andreas Gursky? Všetko je tu tlmené a osobné, veľmi moderné – zato vrcholne pohodlné. Mohli by ste tu spať rok a zobudil by vás len štáb pripravujúci reláciu o bývaní, ktorý by si to sem prišiel omrknúť.

Jediný dotyk histórie, jediný náznak toho, že ste v paláci postavenom za éry Bourbonovcov, je portrét nádhernej ženy vo vlajúcich prepychových modrých šatách z 18. storočia, visiaci na poslednej stene. Pôsobí anglicky. Bude to Gainsborough. Dopekla, nepochybne to je Gainsborough.

Rada by som vedela, či je to Marcova praprapraprabohviekoľká stará matka. Pravdepodobne áno. Je nádherná a trocha smutná, uväznená v tmavej izbe s  ľudskou lebkou na stolíku. Symbolizuje smrteľnosť? Má nápadný rázštep a až krvavé pery. Symbolizujú sex? Na zemi leží bič. Symbolizuje bičovanie?

Bola prvým Roscarrickom zasväteným do mystérií?

Začnú ma pichať ostne nepokoja. S pocitom hanby za svoju nahotu vstanem, prejdem miestnosťou a hľadám kúpeľňu. Tu. Alebo tu?

Má tu dve kúpeľne?

Jedna je tmavšia a pánska: plná vôd po holení a  žiletiek, zrkadiel na holenie a značkových štetiek z jazvečej srsti. Zazriem šermiarske masky a dva kordy zasadené do tmavej drevenej skrinky. Takže takto sa drží v kondícii. Šermovaním. Bojom. Šermom .

Vykĺznem von a vojdem do druhej kúpeľne.

Táto je oveľa ženskejšia a takmer taká veľká ako môj apartmán. Z vešiaka na dverách schmatnem župan, zahalím sa a pátram ďalej. Cítim sa trocha previnilo. A uvažujem, kto všetko tu už bol.

Vaňa je skoro meter hlboká, môže v nej vykúpať aj ovcu. Batérie sú lesklé a  žiaria čistotou, masívne zrkadlo sa ligoce pod decentným osvetlením. Otvorím niekoľko zásuviek. Sú tu ešte neotvorené mydlá z Florencie a osušky, ktoré asi prali v nebi. Je to ako v päťhviezdičkovom hoteli, no ešte lepšie.

Možno by mi Marc dovolil bývať tu, žila by som v tejto kúpeľni. To by bolo skvelé. Mohla by som si sem nosiť sendviče.

Osprchujem sa pod pol metra širokou sprchovou ružicou, schmatnem jednu z mnohých rezervných zubných kefiek, vyčistím si zuby, vysuším vlasy a potom znova vkĺznem do županu – stále s trocha nepríjemným pocitom, ani čo by som bola v hoteli, za ktorý som nezaplatila – a vojdem späť do spálne.

Marc je už hore a tiež v  župane. Usmeje sa, prejde ku mne a vkĺzne prstami do mojich vlasov vlhkých od sprchy. V ášnivo ma pobozká. Potom sa odtiahne.

„Dobré ránko, X.“

Zaváham, no odpoviem.

„ Buongiorno , Marc.“

Pobozkáme sa. Bozkávame sa znova. Tri razy. Vonia mydlom a iným šampónom, a sebou. Znepokojujúca túžba po ňom sa vracia. Ako teplý sorbet, čo sa vo mne sladko rozpúšťa. Prahnúci po jeho jazyku.

Opatrne, X. Opatrne.

Všimnem si, že sa tu zjavili raňajky a trónia na posteli na dvoch žiarivých podnosoch. Toto je presne to, čo som si predstavovala. Strieborné karafy ružového grepového džúsu, strieborné kanvice tmavej silnej kávy, dva malé strieborné džbániky dokonalej smotany. A na tanieroch briošky, sfogliata, pain au raisin a rôzne ovocie – mango, biele broskyne a drobné lesné jahody.

„Bože, som hladná,“ poviem spontánne. Obaja teraz sedíme na posteli, oddelení podnosmi.

„Fakt?“

„Áno. Prepáč. Nemala by som byť?“

„Nuž…“ povzdychne si, „tvojou úlohou bolo len ležať na mne.“ Bezvýrazne na mňa hľadí. „Nie žeby si spálila kopec kalórií…“

Pozriem naňho. Čo to hovorí? Uvedomím si – oneskorene – že žartuje. Hodím doňho kúsok koláča. Smeje sa a cmuká.

„To ja som sa narobil.“

„Marc!“

„Moja pravá ruka sa z toho možno nikdy nespamätá. Myslíš, že by som mal navštíviť chiropraktika?“

Opäť sa smeje. Jeho smiech je úprimný a nákazlivý – a pre mňa je aj skutočnou úľavou. Napätie vo mne sa okamžite rozplynie. Smejem sa s ním, preplazím sa cez posteľ a zhodím ho na vankúše. Potom sa naňho vyšplhám a rozkročím si ho.

Pritlačím ho, jeho hruď pod mojím lonom, a smejem sa, keď sa k nemu nakloním a pobozkám ho. On sa smeje, keď sa nakloní a bozkáva ma. A potom poviem: „Aj tak ste boli patetický, lord Roscarrick.“

„Prosím?“

„Hovoriť tamtomu bitka? Skoro som to nezaregistrovala.“

„Skutočne?“

„Skutočne,“ poviem. „Myslím, že v jednom momente som dokonca zaspala .“

Usmeje sa a usadí sa vyššie, no ja som pevne rozkročená nad jeho slabinami. Hľadí na mňa a ja pod sebou cítim jeho vzrušenie. Jeho oči sú modré, ale zastreté túžbou, keď prehovorí: „Ukážte mi prsia, slečna Beckmannová.“

„Nie.“

„ Per favore, signorina . Zľutujte sa nad pokorným miliardárom.“

„Prepáčte. Potrebujem sa naraňajkovať. A potom musím pracovať.“

„Skutočne?“

„Skutočne,“ odpoviem. „Nemôžeme vysedávať na  barcelonských stoličkách a v Gieves & Hawkes županoch.“

Pozorne na mňa pozrie.

„Teším sa.“

„Prečo?“

„Nikto si tie stoličky dosiaľ nevšimol.“

„Sú to originály, že?“

„Iste,“ odpovie. „Pred štyrmi rokmi som ich získal na aukcii… zatiaľ som… no… odkedy mi zomrela manželka, nebol tu nikto, kto by skutočne pochopil… hocičo . Môj život, moje záľuby, všetko.“ Jeho úsmev je sladký, takmer chlapčenský. A poznačený smútkom.

„Áno, som hladná,“ utrúsim, aj keď sa vnútri mierne rozpaľujem. Zleziem z neho a vrátim sa k svojim raňajkám. Popíja džús a kávu, kontroluje správy v telefóne. Šťastne jem a sŕkam kávu, ochutnávam lesné jahody i sladkú briošku. Pretože som skutočne vyhladovaná. Kto by povedal, že prvé mystérium bude také príťažlivé? Až vzrušujúce?

„Takže,“ ozvem sa a prehltnem kúsok maslovej briošky, „Marc, prezraď mi, bolo to prvé mystérium?“

„Bolo,“ odpovie a odhodí mobil na posteľ. „Prvé a najjednoduchšie.“

„Čo malo dokázať? Nepochopila som to. Myslím…“ Do tváre mi stúpa jemný rumenec. „Bolo to vzrušujúce, Marc, necháp ma zle. Vážne, na prekvapenie to bolo celkom erotické. Veľmi erotické.“

„Snažil som sa.“

„No aj tak – nechápem, ako súvisia…“

„Mystériá sú verejné a prevažne sexuálne. Aby si ich dokončila, musíš sa dokázať podvoliť. Prešla si.“

„Fakt?“

„Och, áno. S najvyššími známkami. Máš A plus.“

„Ale. Bože. Môj nahý zadok!“

„Je božský. Si ako Venus Callipygia.“

Zaškúlim naňho.

„Prosím? Venus calli… čo?“

„Venus Callipygia. Venuša nádherných zadkov. Venuša nádherného lona.“

„Nie je rímskou bohyňou?“

„Je. A ty si jej prevtelenie.“

Siahne po mne. Chichocem sa, vstanem a vyhnem sa jeho rukám.

„Musím sa obliecť, Marc. Fakt musím pracovať na diplomovke. Kde mám šaty?“

Polovážne si povzdychne. „Sú v šatníku. Vypraté a poskladané.“

Samozrejme. Prečo by nemali byť vypraté a poskladané? Má asi sedemstočlenný personál, pravdepodobne aj celý tím komorníkov pripravených prešiť mu za jednu noc nové gombíky na starých košeliach.

Otvorím šatníkové dvere a nachádzam svoje džínsy, conversky a biele ponožky – aj svoje čierne čipkované nohavičky z Victoria’s Secret. Všetko zabalené v jemnom hodvábnom papieri. Myslela som si, že tie čierne čipkované nohavičky boli závanom luxusu a nežnej erotiky – no teraz mi pripadajú skôr hlúpe a trápne. No je mi to fuk. Cítim sa dobre, takmer veselo. Nekonvenčne.

Alexandra Beckmannová, panna z New Hampshire, bola mimoriadne nemravná. A páčilo sa jej to.

Keď si natiahnem džínsy a tričko, otočím sa. Marc je napoly oblečený: tiež v džínsoch, v ďalšej bezchybnej bielej košeli s  ďalším aristokraticky rozstrapkaným golierom. Mám otázky.

„Marc… čo bude nasledovať?“

Zapne si dvojité manžety so striebornými gombíkmi a pozrie mi priamo do očí.

„Druhé mystérium sa odohrá o dva týždne.“

„Čo sa bude diať tentoraz? Nacapkáš mi po zadku na futbalovom štadióne? Budeme v telke tancovať nahí?“

Neusmieva sa.

„X, mala by si vedieť, že druhé mystérium je…“ jeho výraz potemnie, „väčšou výzvou. Tam sa to všetko skutočne začína.“

Na jeho dokonalej tvári sa na chvíľku zjaví záblesk smutného hnevu. Tragická, no hrozivá zlosť. A môj pulz sa ustarostene a zmätene zrýchli. Moja duša je plná bezmocnej a hlúpej túžby. Pretože mám strach. No tiež motýle v bruchu.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .