TRILER:
POD KRÍDLAMI MOTÝĽA

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Triler: Mrazivé leto

Triler: Zradný anjel

Triler: Výkrik do tmy

Krimi triler: Slzy anjela

Krimi triler: Dom smrti

Veronika Bicker

Triler: Pod krídlami motýľa – e-kniha

Copyright © Fragment 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

8. kapitola

V dome pred ním vládol zdanlivý pokoj, akoby jednoducho mohol prejsť ulicou a vstúpiť dovnútra. Lenže matka pracovala v záhrade a on vedel, že niekde vnútri je to dievča.

Po stý raz preklínal sám seba aj to, čo sa vtedy stalo. Ako k tomu mohlo dôjsť? Ako mohol tak stratiť kontrolu? Netušil. Len sa bavili. Nechcel nikoho zraniť alebo dokonca zabiť. No napriek tomu sa to stalo.

To všetko je Laurina vina. Kiežby ju nebol nikdy spoznal.

Po raňajkách dala matka prednosť predzáhradke a plela burinu. Elena ju videla z okna. Bola by to hračka, vyliezť cez okno na zadnej strane domu a rozbehnúť sa k Vivien, ale nepripadalo jej to ako dobrý nápad. Matkino včerajšie správanie ju znepokojilo viac, než si bola ochotná priznať.

A tak sa radšej rozhodla, že sa bude riadiť Markovými radami a pokúsi sa nájsť nejaké dôkazy. Dobre sa pamätala na Laurin denník a na to, ako odrazu zmizol z jej izby. Kam? Minulý týždeň mala príliš veľa práce, aby ho mohla začať skutočne hľadať, navyše sa jej nenaskytla vhodná príležitosť, ale teraz aj tak nemohla robiť nič iné. A mama sa tak zabrala do práce v okopávaní záhradky, že nič nespozoruje. Elena ustúpila od okna, otočila sa a pomaly kráčala úzkou sivou chodbou k rodičovskej spálni. Denník jej musela vziať matka, iná možnosť neexistuje. Koniec koncov, Mark jej jasne povedal, že aj ona vie viac.

Toto všetko robím pre Lauru, opakovala si Elena znova a znova. Cesta k tým dverám jej pripadala neskutočne dlhá, akoby sa chodba stále predlžovala. Pre Lauru!

Aj tak sa cítila nafigu, keď zastala pred dverami maminej spálne. Kľučka bola nepríjemne studená a Elena takmer čakala, že pánty zaškrípu, ale dvere sa ticho otvorili a naskytol sa jej pohľad do izby.

Matka dokázala aj túto miestnosť nakaziť svojím smútkom a starosťami. Veľká manželská posteľ stála pod oknom zaplavená zlatistými slnečnými lúčmi. Bola ustlatá, prikrývka žiarila modrozelenými odtieňmi, ktoré ladili s tmavomodrým kobercom. Skriňa, nočné stolíky a komoda boli vyrobené zo svetlého dreva, na stenách viseli zarámované obrázky jarných krajiniek.

Napriek tomu pôsobila izba mŕtvo. Elenu až zamrazilo. Nad miestnosťou sa vznášala temnota, číhala v skrini, pod posteľou, za komodou. Po Laurinej smrti si matka zariadila spálňu nanovo. Tak sa však pokúšala zabudnúť na Lauru, že spomienky na ňu zakonzervovala práve v tejto miestnosti. Všetky tie pestré farby jej neustále pripomínali, že Laura sa už nikdy nevráti.

Elena sa musela zhlboka nadýchnuť, kým sa tam odvážila vstúpiť. Zdalo sa jej to čudné, ale pripadalo jej to ťažšie než skočiť z tej veže. Pre Lauru, pomyslela si. To jej trochu pomohlo.

Nevedela, kde má začať hľadať. Najprv vytiahla šuplíky nočného stolíka, ale v tých našla iba bielizeň, vreckovky a iné drobnosti. Potom sa pozrela do skrine, pod posteľ, dokonca aj pod prikrývku. Nič. Nazrela za stereo súpravu stojacu na komode, nakukla na policu s cédečkami, dokonca vytiahla niekoľko obalov, či sa za nimi niečo neskrýva. Márne. Nakoniec prišiel na rad otcov nočný stolík, ale aj v ňom bola iba bielizeň a niekoľko párov ponožiek. Elena sa sklamane zvalila na posteľ. Kým odídem, budem tu musieť upratať, bleslo jej hlavou.

Zamyslene sa rozhliadla po miestnosti. Ešte sa nepozerala na skriňu. Pritiahla si taburet zastrčený v rohu vedľa radiátora, postavila sa naň a natiahla sa, aby končekmi prstov dočiahla hore. Keď ruku stiahla, mala prsty celé od prachu, ale nič tam neobjavila.

Sklamane vracala taburet na miesto. Keď ho chcela zastrčiť do rohu, zachytil sa o radiátor. Elena doň naštvane štuchla, ale nepohol sa z miesta. Keď vzpriečený taburet povytiahla, aby ho uvoľnila, niečo s hlasným buchnutím spadlo na dlážku. Kniha. Elenu pri pohľade na jej farebný obal zamrazilo.

Denník. Mama ho zasunula za radiátor. Rýchlo ho zodvihla, utrela z neho prach a zastrčila si ho za opasok nohavíc pod tričko. Potom vrátila taburet na miesto, upravila posteľ, narovnala cédečká a ešte raz sa porozhliadla po miestnosti, či na niečo nezabudla. Spálňa vyzerala rovnako pokojne a rovnako mŕtvo ako predtým. Elena vykĺzla na chodbu, opatrne za sebou zavrela dvere a rozbehla sa do svojej izby. Tam, skôr než si sadla na posteľ, zamkla za sebou dvere a s chvejúcimi sa prstami otvorila denník.

Najprv nechápala, prečo matka denník vlastne schovala. Prvá polovica obsahovala len neveľmi zaujímavé poznámky o škole, o rodine a o Laurinej túžbe stať sa reportérkou. Elena denník už takmer odložila so záverom, že je bezvýznamný.

Lenže potom narazila na prvý zápis o Malin a jej záujem sa znova prebudil. Laura sa pomerne zdĺhavo rozpisovala o tom, ako Malin trpí rozvodom svojich rodičov, ako sa uzatvára a nechce s ňou hovoriť. Elenina sestra sa zúfalo snažila Malin pomôcť, ale tá o to očividne nestála. Akékoľvek Laurine pokusy o zblíženie Malin odmietala. Posledné zápisy o nej vyznievali veľmi smutne. Laura na pomoc kamarátke rezignovala.

Nasledovali opäť všedné zápisy o škole, domove, sem-tam pár riadkov o partii Kevina a Vanessy, o Laurinom správaní sa k nim a o tom, či to môže dáko ovplyvniť jej šance stať sa reportérkou. Samá nuda, pomyslela si Elena. Prečo na tom Laure tak záležalo? Zjavne sa s nimi dokonca snažila porozprávať. Možno ju trápilo zlé svedomie, pretože nedokázala pomôcť Malin.

Náhle sa však ráz denníka prudko zmenil. Laura začala písať o veciach, ktoré podnikala „s ostatnými“. Elena nikde nenašla ani zmienku o tom, kto sú tí „ostatní“, ale z toho, do čoho sa s nimi Laura púšťala, jej naskakovala husia koža.

„Skúšali sme, koľko toho človek dokáže vypiť, kým sa povracia. Neviem, kedy som odstúpila, ale jedno je isté: nebola som prvá.“

Elena zmätene pokrútila hlavou. Laura? Opitá? Nespomínala si, že by sa jej sestra niekedy zaujímala o alkohol. Naopak, vždy Elene rozprávala, aký je škodlivý. Bola vari na nejakej oslave? No ďalší zápis to spochybnil.

„Nudili sme sa, a tak sme sa opili a vyrazili do okolia. Po ceste sme poničili zopár bicyklov.“

Elena sa zarazila. Toto predsa Laura nemohla napísať. Čo to má znamenať? Očami skĺzla na dátum zápisu. Bolo to pred vyše rokom a Elena si veľmi dobre pamätala, ako pri škole neustále nachádzali bicykle so zdeformovanými rámami alebo s rozrezanými pneumatikami. Potom to odrazu prestalo.

Sklonila hlavu a prečítala si ten zápis znova. Opili sme sa... Elena si nevdojak spomenula na Tristana a ostatných z partie, ale potom pokrútila hlavou. To nemôže byť pravda. Ich partia taká nie je. Nikdy ich nevidela poškodiť niečo cudzie. Dobre, vlámali sa na štrkovisko, ale to je predsa niečo úplne iné než ničenie vecí, nie? Prečo len Laura nenapísala, koho tým „ostatní“ myslí? Ako má Elena zistiť, kto sú „oni“. Vedela si predstaviť len jedinú partiu, ktorá by niečo také dokázala: tú, v ktorej sú Kevin s Vanessou. Lenže čo s nimi mala Laura spoločné? A prečo sa správala tak čudne? Elena ďalej listovala v denníku a hľadala nejakú poznámku o konkrétnom mieste alebo osobe.

Zápisy boli čoraz horšie. Laura sa s „ostatnými“ očividne dobre bavila. Po ničení vecí nasledovalo hanobenie hrobov, bitky, malé vlámania do záhradných chatiek, opustených domov a nakoniec aj do obývaných budov.

„Peniaze pritom nie sú ani zďaleka také dôležité ako adrenalín,“ písala Laura. „Čím je riziko väčšie, tým väčšie je aj napätie. Ten úžasný pocit, ktorý sa dostavuje, keď človek len o vlások unikne, sa nedá s ničím porovnať.“

Elena denník odložila. V hlave mala absolútny zmätok. Laura si to všetko zjavne užívala. Elena si spomenula, ako nepravidelne vtedy jej sestra chodievala domov, a lámala si hlavu nad tým, či ju niekedy nezazrela s Vanessou a jej kamarátmi. Potom však pochopila, že to nemá zmysel. Ona sa vtedy starala o úplne iné veci než špehovanie vlastnej sestry.

Ešte raz si prečítala zápis o vlámaniach. Už netušila, čo si má o Laure myslieť. Vždy bola presvedčená o tom, že vie, čo sa v ich rodine odohráva, ale teraz tú istotu stratila. Prečo by matka ten denník ukryla, keby v ňom nebolo niečo, čo chcela pred Elenou zatajiť?

No ak je to tak, kto sú tí „ostatní“, ktorí sa na tom všetkom zúčastnili? Elena znova pomyslela na svoju partiu. Boli by niečoho takého schopní? Veľmi tomu neverila. Lenže ona neverila ani tomu, že by také veci mohla robiť Laura, a to bola jej sestra, zatiaľ čo decká z partie takmer nepozná. Koniec koncov, Tristan chodil s Laurou do triedy.

Elena pevne zovrela pery a opäť siahla po denníku. Možno sa všetko vyjasní na ďalších stránkach. Možno je to všetko len Laurin hlúpy vtip, iba príbeh, ktorý si vymyslela.

Pokračovalo to však ešte horšie. Laura písala o krádeži auta. Elena si okamžite spomenula na ukradnuté auto, ktoré zrazilo to neznáme dievča, a aj na to, že práve Laura jej vtedy hovorila o krádežiach áut v susednom meste. Nie div, že o nich vedela, keď sa na nich podieľala.

A potom Elena narazila na niečo, čo ju skutočne vydesilo. Bol to zápis z júla minulého roka, tri týždne pred Laurinou smrťou.

„Dnes som zabila človeka...“ Elene sa roztriasli ruky. Znova a znova čítala Laurine zápisky. Znova a znova sa pokúšala uveriť vlastným očiam. Laura zabila človeka. To nemôže byť pravda. Ako sa to stalo? Musela to byť nehoda.

Istotu však nemala. Od vlámaní už možno nie je až taký veľký krok k vražde. Čo ak aj to bola len súčasť zábavy?

Celkom zhypnotizovaná čítala ďalej. Ako sa Laura začala báť, ako sa jej niekto vyhrážal, ako sa túžila niekomu zveriť. Mama to musela vedieť. Nechcela, aby som sa o tom dozvedela.

Alebo to bol niekto iný. Možno Mark? Čo iné by jej chcel povedať? Ak sa mu Laura zverila, určite vedel, kto má na svedomí jej smrť. Elena už totiž neverila, že to bola nehoda. Za tým všetkým sa očividne skrýva človek, ktorý sa Laure snažil zabrániť, aby prehovorila. A Mark, ten idiot, nechce nič prezradiť.

Rozčúlene denník zavrela. Znova sa vyberie do nemocnice, a tentoraz sa nedá odbiť. Nemôže predstierať, že o ničom nevie. Zachvela sa, keď pomyslela na to, že musí prinútiť Tristana, aby prehovoril. Ešte stále nepovažovala za pravdepodobné, že by mohol mať niečo spoločné s Laurinou smrťou, ale možno niečo vie. O Laure, o Kevinovi a Vanesse, ktorí sa neustále dostávali do sporov s ich partiou... A existovala určitá možnosť, že je do toho všetkého zapletených aj niekoľko členov partie. Napriek tomu, že si o nich nechcela myslieť nič zlé, tušila, že Patrik alebo Julian by boli takých vecí schopní. Možno aj Malin.

Zaklopkanie na dvere ju vydesilo. Srdce jej od strachu poskočilo a rozbehlo sa ako splašené. Rýchlo zastrčila denník pod vankúš.

„Ďalej,“ zavolala, skôr než si stihla uvedomiť, že zamkla dvere. Vyskočila a otočila kľúčom v zámke práve vo chvíli, keď cvakla kľučka. Ruky sa jej ešte stále triasli.

Vo dverách stála mama a premeriavala si ju so zmesou prekvapenia a nedôvery v tvári. „Čo to má znamenať? Prečo sa tu zamykáš?“

Elena pokrčila plecami a snažila sa tváriť čo najľahostajnejšie. „Chcela som byť sama a premýšľať. Prečo, deje sa niečo?“

Matka hneď neodpovedala. Dlho sa na ňu zamyslene dívala a potom sa neisto usmiala. „Volala Vivienina matka a pýtala sa, či k nim nechceš zájsť.“

„Myslela som, že mám domáce väzenie.“ Elena by sa tak rada porozprávala s Viv. Bezpodmienečne sa potrebovala niekomu zveriť s tým, čo sa jej preháňa hlavou. Možno sa jej kamarátke podarí vniesť do celej veci svetlo.

„V kníhkupectve je dnes inventúra a jedna kolegyňa ochorela. Musím za ňu zaskočiť. Ak mi sľúbiš, že zostaneš u Vivien, odveziem ťa k nej.“ Matka ju stále sledovala so zamysleným výrazom v tvári.

Elena sa zhlboka nadýchla. Nebola si istá, prečo sa k nej mama odrazu správa tak kamarátsky. Možno ju znova zamrzela jej predošlá prísnosť alebo si myslí, že Vivienina matka sa lepšie postará o to, aby Elena nezdrhla. Váhavo prikývla. Chcela z domu čo najskôr zmiznúť.

„Vieš určite, že si to prečítala dobre?“ Vivien sa krčila v zelenom tieni pod obrovským rododendronom v záhrade Renbachovcov. Už keď boli s Elenou celkom malé deti, ukryli sa tam vždy, keď chceli byť samy. Sotva Elena dorazila k nim, odtiahla tam Viv a všetko jej opísala.

„Jasné, že som to prečítala dobre. Nie som predsa trafená.“ Konečne sa jej prestali triasť ruky. Prospelo jej, že sa o tom všetkom mohla s niekým porozprávať.

„Myslela som si len... vieš, že by Laura mohla niekoho zabiť, to mi pripadá... nepravdepodobné. Veď aj ja som ju poznala. Vždy mi pripadala taká... taká dobre vychovaná.“

Elena smutne prikývla. „Presne to som si o nej myslela aj ja. Až dodnes.“

„A čo chceš teraz robiť?“ Vivien si obtočila jednu zo svojich zlatých lokní okolo ukazováčika a nervózne si ju potiahla.

Elena mykla plecami. „Úprimne povedané, nemám ani potuchy. Keby som tak vedela, s kým Laura vtedy bola, možno by sa mi podarilo zistiť viac. No takto...“ zaváhala. „Keby to mal byť Tristan, neviem, ako by som to prežila. Vari som sa vo všetkých tak zmýlila?“

Viv s pochopením prikývla. „Ťažko povedať, koho mala na mysli. Vieš, Tristan vraj povystrájal kopu hlúpostí, kým sem prišiel...“

Elena sa zhlboka nadýchla a chcela jej odporovať, ale Vivien neochvejne pokračovala: „No tu sa uviedol pomerne dobre. Myslím, že som o takýchto problémoch – o vlámaniach a podobne – u nás nič nepočula. Všetci by okamžite podozrievali Tristana. Tak to tu predsa chodí, nie?“

Elena zaváhala. „Neviem, mohli zájsť do mesta alebo do susednej dediny.“ Sama tomu nechcela veriť, ale musela zobrať do úvahy všetky možnosti. Koniec koncov, nikdy by neverila, že Laura by sa zaplietla do nejakého zločinu.

Vivien sa zamračila. „Máš pravdu. Vieš, ani ja netuším, čo si mám myslieť. No možno sa to vyjasní, keď sa s ním porozprávaš.“

Elena sa zatvárila nešťastne. Pripadalo jej to ako úplný nezmysel. Veď sa už raz Tristana na Lauru pýtala. Nechcela však Vivien odporovať.

„Možno,“ povedala, ale v duchu si priala, aby s tým pátraním nebola nikdy začala. Mohla byť teraz šťastná, s Tristanom, s partiou, so všetkými. Namiesto toho sa celý jej svet rútil do priepasti.

„Hej, nezazeraj tak nešťastne!“ Vivien k nej doliezla po štyroch a položila jej ruku na plecia. „Som predsa s tebou. Postarám sa, aby sa ti nič nestalo. Prídeme tomu na koreň. Čo keby sme niekoľko dní sledovali Vanessu a jej kamošov? Niečo určite vymyslíme.“

Elena zľahka prikývla a zavrela oči. Občas je skvelé mať kamarátku ako Viv. Len aby jedného dňa nedopadla rovnako ako Laura.

Nedeľa sa už pomaly chýlila ku koncu. Elene sa zdalo, akoby sa vzduch premenil na tekutý sirup. Celý deň mala pocit, že sa prilepila a nemôže sa pohnúť z miesta. Niekoľkokrát prišla k telefónu, zdvihla slúchadlo a začala vytáčať Tristanovo číslo, ale potom znova zavesila. Nevedela, o čom by s ním mala hovoriť po tom, čo sa dozvedela. Obávala sa, že Tristan prizná, že ich partia skutočne robila všetky tie veci, o ktorých písala Laura. Nedokázala si predstaviť, že by to mohla byť pravda, no napriek tomu sa bála.

Nakoniec nabrala odvahu a zatelefonovala Vanesse, ale jej matka povedala, že šla von s priateľom. Kým sa Elena stihla opýtať na mobil toho priateľa, Vanessina matka pokračovala. „A prečo ťa to vlastne zaujíma? Už si u nás nebola celú večnosť. Chceš moju dcéru špehovať rovnako ako tvoja sestra?“

Keď to Elena počula, stuhla. Takže mala pravdu – bola to Vanessa a jej kamaráti. No prečo by ju mala Laura špehovať?

„Ja nikoho nešpehujem,“ bránila sa, kým jej napadlo, že sa mala opýtať na Lauru. Lenže skôr než sa k tomu dostala, Vanessina matka sa s ňou rozlúčila a zavesila. Elena sa neodvážila zavolať jej znova.

Namiesto toho sa snažila zastihnúť svojho otca v Afrike, ale nezdvíhal telefón. Zrejme mal v práci niečo dôležité alebo sa niečo stalo na stavbe a on nemal čas starať sa o zvoniaci mobil.

Elena sklamane položila slúchadlo a vrátila sa do izby. Po stý raz pozorovala svoje fotografie. Ani na jednej z nich oco nie je, napadlo jej. Všade len mama, Laura a ona alebo zábery krajiny a zvierat. On vždy fotografoval. Akoby vôbec nepatril do nášho života, pomyslela si s ľútosťou. A pritom je práve on jediný, na koho sa môže spoľahnúť, kto jej rozumie. Minimálne ju nikdy neoklamal, nezabil nijakého človeka a neskrýval pred ňou nijaké informácie – aspoň pokiaľ vie.

Ako rada by mala niekoho, kto by jej poradil, čo má robiť. Bolo jej jasné, že niečo urobiť musí, inak sa skrátka zblázni, ale súčasne sa bála, čo ďalšie by mohla zistiť.

Odvrátila sa od fotografií a sadla si k počítaču. Niekoľko hodín stupídnych hier bude možno to pravé na odreagovanie. Nie príliš presvedčene ťukla na ikonu Spell Force a začala novú hru. Vlastne by si mala písať úlohu z angličtiny, ale na to nemala náladu. Angličtina musí počkať až po večeri, keď ju už fakt nebude môcť odložiť.

Matka niekoľkokrát nazrela do jej izby, ale Elena vždy predstierala, že sa celkom sústredí na hru. Nemala chuť baviť sa s ňou, nemala chuť niečo robiť. Bála sa, že keby sa s mamou začala rozprávať, rozhovor by sa skôr či neskôr zvrtol na Lauru. A ona by sa nedokázala ovládnuť a spýtala by sa mamy na ten denník. Matkina odpoveď ju síce zaujímala, ale súčasne sa jej bála.

Keď ju matka zavolala večerať, Elena pocítila niečo ako úľavu. Znamenalo to totiž, že pomalý a deprimujúci deň sa konečne chýli ku koncu, ale aj to, že zajtra musí ísť zasa do školy. A keď už tam bude, pravdepodobne sa jej nepodarí vyhnúť rozhovoru s Tristanom. Navyše ju čaká učiteľkina prednáška o záškoláctve. Aspoňže v tom nie je sama a môže sa spoľahnúť na Vivien.

Elena si nesústredene vypracovala domácu úlohu z angličtiny a potom sa rozhodla, že pôjde spať. Nič iné aj tak nemalo zmysel robiť.

„Sľúb mi, že sa budeš od toho Tristana držať čo najďalej!“ Matka sa v pondelok ráno nedala prehovoriť a odviezla Elenu až do školy, aj keď peši to trvalo sotva desať minút. Elena mala pocit, že ju chce strážiť.

„Sľubujem.“ To klamstvo v nej neprebudilo ani najmenšie výčitky svedomia. Matka pred ňou zamlčala kopu vecí o Laure. Vecí, ktoré mala Elena právo vedieť. Laura bola predsa jej sestra. Tak prečo by ona nemohla matke tajiť iné veci? Už ju nebavilo neustále na ňu brať ohľad. Oddnes si bude žiť vlastný život. Všetci ostatní aj s ich dobrými radami a názormi jej môžu byť ukradnutí.

Mlčky vystúpila z auta a rozbehla sa cez takmer ľudoprázdny dvor k škole. Pripadala jej ešte sivšia a odpornejšia než predtým. Priam odpudzujúca.

Chcem odtiaľto zmiznúť, preletelo jej hlavou. Najradšej hneď. Kiežby som už túto školu a túto dedinu nemusela nikdy viac vidieť.

Vtom zbadala Tristana kráčajúceho cez cestu. Bol sám. Srdce sa jej rozbúšilo, ale nebola si istá prečo. Veľmi sa bála rozhovoru s ním, aby sa nedozvedela niečo hrozné, ale súčasne ju potešilo, že ho vidí.

Počkala, kým prišiel až k nej, ovinula mu ruky okolo krku a ukryla si tvár na jeho pleci.

„Ahoj,“ pozdravil a krátko si ju pritisol k sebe. „Prečo také privítanie?“

„Chýbal si mi,“ zamrmlala do jeho trička. Povedala to len preto, aby hneď nezačala hovoriť o Laure a o jej príbehu, ale v tej istej chvíli si uvedomila, že je to pravda. Chýbal jej. Jeho ležérny prístup k životu, jeho sebavedomie, ale aj ten úžasný pocit, keď ju chytí za ruku.

„To som rád.“ Zľahka ju pobozkal na vlasy. „Veď aj ty mne. Prečo si cez víkend nezavolala? Mohli sme spolu niečo podniknúť.“

Vykĺzla z jeho objatia a pozrela sa naňho. Teraz má jedinečnú príležitosť začať sa vypytovať. Tristan má dobrú náladu a ona to aspoň bude mať rýchlo za sebou.

„Tristan, fakt nebola Laura vo vašej partii?“

Tristanova dobrá nálada razom zmizla. Zamračil sa. „Už som ti predsa raz povedal, že vlastne nebola, tak prečo sa zas pýtaš? Alebo ti niekto niečo natáral?“

Elena mala pocit, že jej vnútro sa mení na kus ľadu. „Čo to znamená – ,vlastne nebola‘? Tak bola alebo nie?“ spýtala sa.

Tristan sa spamätal a usmial sa. „No, vieš, párkrát si s nami niekam vyrazila. Myslím, že hlavne kvôli Malin, ale veľmi sa jej to nepáčilo, a tak s nami prestala chodiť. Nie, do partie vlastne nepatrila. Tak ako ty rozhodne nie.“ Znova si ju pritiahol k sebe a Elena sa nebránila. Kus ľadu v jej vnútri ju ešte stále chladil, ale už nebol taký veľký. Laura do partie nepatrila. Tristan to povedal a jemu predsa môže veriť, nie?

Bola to Vanessa a jej banda, pomyslela si. Určite to boli oni. No pochybnosti hlboko v jej vnútri zostávali.

„Kto ti narozprával, že Laura bola v našej partii?“ spýtal sa Tristan.

Elena sa opatrne vyslobodila z jeho náručia a zadívala sa mu do tváre. Nepozerá sa na ňu akosi podozrievavo? Môže mu skutočne dôverovať? Na tom nezáleží. Predsa sa rozhodla, že už nebude predstierať, že sa nič nestalo.

„Našla som Laurin denník so zápismi o tom, čo Laura robila v nejakej partii,“ povedala rýchlo, aby si to nemohla rozmyslieť. „Opísala tam všetko, čo vystrájali, ale nespomenula nijaké mená. Tak mi napadlo, že ste to mohli byť aj vy.“ Rozhodla sa, že mu nepovie, o čo presne šlo. Možno by sa urazil, že Elena ich partiu podozrieva z takých vecí.

„Aha,“ Tristan chápavo pokýval hlavou. „No, s nami nechodila.“

Pôsobil pokojným dojmom, nesnažil sa obhajovať. Dokázal by byť skutočne taký pokojný, keby s tým mal niečo spoločné? Možno len nevie, čo povedať, pretože Elena ho pristihla pri klamstve. No na druhej strane sa ani nevypytuje, čo Laura napísala. Urobil by to, keby o tom nemal ani šajnu?

„Možno to bola iná partia...“ Nechala vetu nedokončenú a napäto striehla, ako Tristan zareaguje. Usmial sa: „Asi. Ak je to pre teba také dôležité, môžem sa opýtať kamošov, či o tom niekto niečo nepočul. Možno niečo vypátram. Čo ty na to?“

Opatrne prikývla. Keď si Tristan bude myslieť, že mu dôveruje, nebude mať dôvod niečo podniknúť. Teda ak bol do Laurinej smrti skutočne nejako zapletený. Elena si zahryzla do pery. Dúfala, že ak je Tristan naozaj nevinný, nikdy nepríde na to, že ho podozrievala. Kým sa s ním znova zblíži, musí sa bezpodmienečne ešte raz porozprávať s Markom.

„Poďme do školy,“ navrhla Tristanovi. „Chcem si pred prvou hodinou kúpiť ešte niečo na pitie.“

Prikývol, položil jej ruku okolo pliec a spoločne sa vybrali k školskej budove.

„Môžem dnes ísť s tebou k vám domov?“ spýtal sa Tristan a s ľahkosťou zoskočil z múrika, keď Elena vyšla z brány. Prekvapene sa strhla a potom sa rozpačito usmiala.

„Sorry, nechcel som ťa vyľakať,“ dodal rýchlo. „Chcel by som sa konečne zoznámiť s tvojou mamou, tak som si povedal, že tu na teba počkám.“

„Nič sa nestalo,“ neisto odpovedala a rozmýšľala, ako mu má vysvetliť, že jej mama o zoznámenie s ním určite stáť nebude. „Vieš... to nie je práve najlepší nápad,“ spustila. Potom sa odmlčala, aby našla tie správne slová.

Tristan sa usmial a znova ju objal okolo pliec. „Prečo nie? Som predsa tvoj priateľ, nie? A ona by určite rada vedela, s kým sa jej dcéra túla.“

Elena vzdychla. Asi bude musieť vyjsť s pravdou von. Minimálne s polovicou pravdy. Ako by mu mohla priznať, že ho podozrieva? Vykrútila sa z jeho náručia a s vážnym pohľadom povedala: „Vieš, to nie je také jednoduché. Mama... nemá o tebe práve najlepšiu mienku. Úprimne povedané, zakázala mi, aby som sa s tebou stýkala.“ A bolo to vonku. Ospravedlňujúco sa na Tristana usmiala. Teraz vyzeral zamyslene zasa on.

„Nemyslíš, že by mohla zmeniť názor, keby ma spoznala?“ spýtal sa. „Mohli by sme sa o to aspoň pokúsiť, nie? Mohol by som jej kúpiť nejaký darček. Čo má rada?“

Elena len pokrútila hlavou. „Neviem, či by to fungovalo. A keby aj, určite nie dnes. Bude lepšie, keď ju na to pomaly pripravím.“

„Škoda.“ Elene sa zdalo, že ho to vážne mrzí. „No keď myslíš, že to tak bude lepšie... Uvidíme sa aspoň dnes večer v klubovni?“

Elena mala chuť prikývnuť. Pri rozhovore s ostatnými by možno zahnala tie pochmúrne myšlienky. Lenže mama jej ešte stále neverí a aj ona je po víkende vyvedená z miery. Neverila, že by dokázala len tak vypnúť. Chcela byť sama a konečne prísť na to, čo sa Laure v skutočnosti stalo.

„Sorry, ale dnes nie. Možno nabudúce.“

„Dobre, tak zajtra. Sľúb mi to, prosím! Je konferencia, budeme mať celý deň voľno. Mohli by sme znova zájsť k jazeru. Alebo do kina, keď budeš chcieť. Sľubuješ?“

„Sľubujem.“ Už zasa pocítila výčitky svedomia. Nebola si istá, či ten sľub bude môcť dodržať. A či ho bude chcieť dodržať. Prečo sa vlastne Tristan o ňu tak zaujíma? Čo ak svoj záujem len predstiera?

Keď zabočila do ich ulice, zbadala Vanessinho frajera, ako sa, pohodlne uvelebený na skútri, na ňu usmieva. Cítila, že sa jej podlomili kolená. Čo tu robí? Vzápätí si vynadala. Musíš prestať vidieť všade samé hrozby!

„Čo chceš?“ oborila sa naňho.

„Vlastne nič. Počul som, že si telefonovala Vanesse. Čo také hrozne dôležité si mala na srdci?“ Zaškeril sa. „Alebo som na teba tak zapôsobil, že sa musíš lepiť na moju priateľku, aby si sa so mnou zoznámila?“

„Len si pokojne snívaj ďalej, kretén!“ Malo to vyznieť suverénne, ale vyhŕkla to príliš potichu. Spomenula si na výhražné listy, ktoré vraj Laura dostávala. Ak bol do toho nejako zapletený tento idiot, určite môže byť nebezpečný.

Rozosmial sa, ale znelo to falošne. „Len sa nerob, celá tvoja rodina má pre mňa slabosť. Ani Laura odo mňa nedokázala dať ruky preč.“ Demonštratívne sa vystrel, aby si Elena mohla prezrieť jeho vypracované telo.

Pozorovala ho so zmesou strachu a zvedavosti v očiach. „Čo si ty mal spoločné s Laurou?“ spýtala sa ticho, tentoraz celkom priateľsky.

Chlapca zjavne prekvapilo, že je taká zdvorilá, a usmial sa na ňu. Pristalo mu to, hneď vyzeral omnoho sympatickejšie. „No, vieš, nejaký čas sa s nami len tak potulovala po kraji, vlani. Snažila sa ma silou-mocou prehovoriť, aby som skúsil zmaturovať na reálnom gymnáziu.“ Keď to hovoril, vyzeral rozpačito, takmer akoby lepšia maturita bola niečo trápne.

„A čo ste podnikali, keď ste sa len tak potulovali po kraji?“ ostražito sa spýtala. Ten chalan musí mať nejaký dôvod na to, že posedáva pred ich domom. Možno sa chce presvedčiť, koľko toho Elena vie. A naozaj, odpovedal dosť vyhýbavo.

„Kadečo. Čo je ťa vlastne do toho?“ Nedôverčivo sa na ňu pozrel a potom si nasadil na hlavu prilbu. „Už musím...“

Bez pozdravu odfrčal. Keď sa za ním Elena obzrela, mala nepríjemný pocit. Prezradila sa? Vie, že na niečo prišla? Išiel po posilu?

Chvíľku uvažovala, či by nemala zavolať na políciu a všetko im povedať, ale vzápätí ten nápad zavrhla. Vie príliš málo o tom, čo sa v skutočnosti stalo. To jediné, čo zatiaľ má, je Laurin denník a kopa zmätených hypotéz. Musí sa dozvedieť, o kom sa v ňom vlastne píše. Najlepšie bude, keď hneď zavolá do nemocnice a pohovorí si s Markom.

9. kapitola

To dievča je mu na stope, to je jasné. Zatiaľ nie je isté, koľko toho vie, ale musí konať. Pokiaľ možno ešte dnes. Radšej hneď zavolá ostatným.

V nemocnici jej oznámili, že Marka už pustili domov, ale keď k nim Elena zatelefonovala, nikto to nezdvihol. Nebola si istá, či to znamená, že skutočne nikto nie je doma alebo že s ňou Mark nechce hovoriť. Nakoniec sa rozhodla, že mu pošle mejl, v ktorom mu vysvetlí, čo všetko už vie. Možno ho tým presvedčí, aby jej dorozprával zvyšok. Dať ten mejl dokopy jej však zabralo takmer dve hodiny. Nechcela totiž Marka príliš znepokojovať, ale súčasne mu nemienila dať šancu, aby jej niečo zamlčal. Keď ho konečne odoslala, začala pochybovať, či urobila dobre, ale nič lepšie jej aj tak nenapadlo. Musí už len čakať.

Zvyšok popoludnia ubehol prekvapivo pokojne. Slnko tak rozpálilo dom, že Elena s matkou už nevydržali vnútri a spoločne si vyniesli na záhradu karimatky a vankúšiky. Ľahli si do tieňa veľkej čerešne, dali sa ovievať príjemným letným vánkom a čítali si. V konároch stromov nad nimi švitorilo zopár osamelých vtákov a z niektorej zo susedných záhrad k nim doliehalo neustále vrčanie kosačky. Elene sa konečne podarilo uvoľniť. Mala pocit, že urobila všetko, čo mohla, a tak si prvýkrát od soboty dovolila odpočívať a usporiadať si myšlienky.

Nič sa nedialo. Neobjavil sa Tristan ani Vanessin priateľ. Takmer by sa jej podarilo na celú záležitosť s Laurou zabudnúť, keby k nim z času na čas neboli doľahli hlasy Bachmannovcov, ktorí ju neustále preberali. No vzhľadom na také nádherne preleňošené popoludnie jej aj ich reči boli takmer ľahostajné.

Na večeru mali zemiakový šalát a viedenské párky, ako stvorené na takéto počasie. Elenina matka uvoľnene sedela pri stole a rozprávala sa s ňou. Oddych očividne prospel aj jej. Elene jej pátranie odrazu pripadalo podivne smiešne. Viac problémov objavila, než vyriešila.

Možno by fakt bolo lepšie, keby som to nechala plávať, pomyslela si. Lauru tým nevzkriesim. A navyše už prešlo plno času.

Možno by to naozaj bolo lepšie. Matka by bola omnoho pokojnejšia, keby sa jej Elena stále nevypytovala, a ona by sa aspoň nemusela báť, že sa dozvie niečo hrozné o Tristanovi. Rozhodla sa, že ak sa Mark neozve, ďalej už pátrať nebude. A keď jej predsa len zavolá, dobre si rozmyslí, čo spraví. Klameš sama seba, zašepkal hlások v jej vnútri, ale Elena predstierala, že ho nepočuje.

Čoskoro odišla do svojej izby a dlho telefonovala s Vivien. Rozprávali sa o Bohu a o svete, o škole a spolužiakoch, o plánoch na prázdniny, ale o Laure alebo o Tristanovej partii sa ani jedna z nich nezmienila. Vivien zjavne súhlasila s Eleniným rozhodnutím.

Keď Elena unavená na smrť konečne vkĺzla pod perinu, bolo krátko pred jedenástou. Cítila sa tak skvele ako už dávno nie.

V podkroví bolo dusno a Elena nemohla zaspať. Neustále sa prevaľovala a snažila sa nájsť si správnu polohu, ale päť minút po tom, ako sa jej zdalo, že ju našla, sa už znova obracala z boka na bok. Dvakrát vstala, išla do kúpeľne a napila sa priamo z kohútika vody, tretí raz nakoniec premohla svoju lenivosť a zišla dolu do kuchyne, aby si vzala z chladničky fľašku pomarančovej šťavy.

So studenou fľašou pritisnutou k rozhorúčenej tvári stúpala hore po schodoch do svojej izby. Tam si sadla na posteľ a veľkými dúškami sa napila. Nemá to zmysel, pomyslela si, v tomto teple sa skrátka nedá spať.

Odložila fľašku, postavila sa na posteľ a otvorila strešné okno ešte o trochu viac. Vzápätí podľahla náhlemu impulzu a pretiahla sa cez okno na strechu.

Nad jej hlavou sa klenula nádherná jasná obloha posiata hviezdami. Nocou vial ľahučký vánok, ktorý šelestil v korunách stromov. Elena otočila k vetru rozpálenú tvár, aby ju ochladil. Zhlboka sa nadýchla. Všade vládol absolútny pokoj.

Bosá odkráčala ku komínu a oprela sa oň. Potom zavrela oči a počúvala zvuky noci.

Vyrušili ju tiché rýchle kroky na ulici a potlačené zakliatie. Otvorila oči a vykukla spoza komína dolu na chodník.

Po ulici sa zakrádali dve zhrbené postavy, každú chvíľku sa zastavili, aby sa opatrne rozhliadli okolo seba. Pomaly sa približovali k ich domu. Jedna z postáv sa zachytila na živom plote Bachmannovcov a nechala na ňom kus tmavého svetra, ktorý sa odtrhol.

Elene sa zrýchlil tep. Niekto sa ešte stále snaží dostať do ich domu. Zostala sedieť a snažila sa dýchať čo najtichšie. Postavy nespúšťala z očí. Už stýkrát si priala, aby mala pri sebe mobil a mohla zavolať na políciu.

Ako zelektrizovaná zízala na lupičov. Vanessin priateľ sa vrátil s posilou? Alebo je to predsa len Tristan? A čo u nich hľadajú? Chcú ju prinútiť, aby mlčala? Mala pocit, akoby ľadová ruka uchopila jej srdce a prudko ho zovrela. Prišli, aby ju odvliekli ako Lauru? Neublížia jej mame? Elena sa snažila odhadnúť vzdialenosť k strešnému oknu. Stihne dobehnúť k telefónu, kým sa tí dvaja dostanú do domu? Premýšľala, či nemá začať nahlas kričať, ale hrdlo mala celkom zovreté.

Medzitým došli obe postavy k domu a obzerali si ho. Elena si ticho čupla, potom zhrbená vstala a ponáhľala sa po streche, nespúšťajúc tých dvoch z očí. Netušila, kde sa v nej vzala tá odvaha, ale pripadalo jej neznesiteľné nevedieť, kde sú.

Na zadnej strane domu našli to, čo hľadali: mama evidentne zabudla zavrieť kuchynské okno. Jeden z lupičov pomohol tomu druhému vliezť do domu a potom sa prekvapujúco rýchlo vyšvihol za ním. Elenino srdce búšilo ako opreteky. Najvyšší čas, aby zavolala mamu alebo vystrašila tých gaunerov, či prekĺzla k telefónu.

No niečo jej v tom bránilo. Chcela vedieť, čo tam tí dvaja hľadajú. Možno by však urobila lepšie, keby sa predsa len zdržiavala blízko telefónu... Potichu sa ponáhľala k svojmu oknu a načúvala, či niekto nie je v jej izbe.

V dome vládol pokoj. Buď sa tí dvaja lupiči vážne vyznali vo svojej práci, alebo Elenine dvojité dvere do izby príliš tlmili zvuk. Práve sa chcela spustiť cez okno na posteľ, keď na strechu dopadol tenký lúč svetla. Elena sa prekvapene strhla a rýchlo sa odtiahla od okna. Potom sa bleskovo rozhliadla. Odkiaľ to svetlo prichádza?

Z jedného zo strešných okien vychádzali teplé žlté lúče svetla. Elena zmätene pozerala na ožiarený štvoruholník. Nepripadalo jej od lupičov veľmi rozumné, že si rozsvietili. Keby bol niekto v miestnosti, zbadal by ich. Až potom si uvedomila, o ktoré okno ide.

Laura! Sú v Laurinej izbe. Vedia, že tam nikoho neprekvapia, keď zasvietia. Zachvela sa, ale nie od strachu. Bola len rozrušená a zvedavá. Keby jej tí dvaja chceli ublížiť, nechodili by do Laurinej izby. No čo tam chcú?

Opatrne sa po štyroch priblížila k osvetlenému oknu. Pomaličky sa naklonila nad okenný rám a nakukla dolu. Zazrela, ako sa obe postavy obozretne, zľahka pohybujú po Laurinej izbe. Stále mali cez hlavu natiahnuté tmavé kapucne, takže nedokázala rozoznať ich tváre. Jedna z postáv vyťahovala zásuvky písacieho stola a prehrabávala sa v papieroch, druhá pátrala v skrini. Bolo jasné, že niečo hľadajú.

Denník? Elena sa naklonila ešte kúsok nad okno. Zabudla na opatrnosť a podľahla neskrotnej zvedavosti. Zjavne pritom o niečo zavadila a tá vec zarachotila. Jedna z postáv sa prudko otočila, schmatla tú druhú za ruku a vyvliekla ju z miestnosti. Krátko nato už Elena videla, ako sa rútia ulicou a miznú v tme. Ochromená rozčúlením a strachom ležala pritlačená o strechu. Pod ňou žiaril do noci červený motýľ.

Postupne sa spamätávala. Tí lupiči museli niečo hľadať, to je jasné, ale išlo im skutočne o Laurine zápisky?

Tristan o denníku vedel, pretože mu o ňom porozprávala samotná Elena. No zároveň mu povedala, že tam nie sú nijaké mená. Aj keby s tým všetkým mal niečo spoločné, prečo by ho chcel kradnúť? Nebolo tam nič, čo by mu priťažovalo.

A tí druhí – Kevin, Vanessa a ich banda – nemali o denníku ani potuchy. Takže lupiči, nech už to bol ktokoľvek, museli hľadať niečo iné.

Listy! napadlo jej. Laura spomínala výhražné listy. Ten, kto ich posielal, predsa vie, že existujú! Možno sú ešte niekde v dome, v Laurinej izbe. Prečo jej to ešte nenapadlo? A ešte lepšia otázka: prečo ich tí lupiči nehľadali skôr, hneď po jej smrti?

Vtom jej preletela hlavou myšlienka. Tá mŕtva. Ich dom začal niekto sledovať v deň, keď sa našlo jej telo. Odrazu sa jednotlivé dieliky začali skladať dohromady ako puzzle. Lenže Elena ešte stále nevedela, čo presne predstavujú. Videlo to dievča niečo? Bolo aj ono zavraždené? Bola zavraždená Laura?

Predtým sa nerozhodla správne. Nemôže Lauru nechať len tak odpočívať. Musí zistiť, čo sa vtedy vlastne stalo, aj keby to malo znamenať, že bude musieť čeliť nepríjemným pravdám.

Bola to poriadne dlhá noc. Tentoraz Elena postupovala nesmierne systematicky a dôkladne. Otvorila každučký šuplík, prelistovala každučký zápisník či blok, či v ňom nenaďabí na list alebo niečo podobné, prehľadala šatník, nočný stolík a dokonca aj knihy, ktoré sa povaľovali všade naokolo, Laurine zošity a fotoalbumy. Vyťahovala fotografie z albumov a rámčekov, aby zistila, či sa pod nimi niečo neskrýva, nadvihla matrac, pozrela sa za radiátor aj do dózy na cukrovinky. Vyprázdnila policu s cédečkami a dokonca aj staré prasiatko na sporenie.

Nech však hľadala, ako chcela, nenašla nič. Vôbec nič. Nijaký dôkaz toho, že Laura patrila do dákej partie alebo že sa potulovala s Kevinom a Vanessou, nijakú fotku, nijaký článok o mŕtvom dievčati – skrátka nič. Elena cítila čoraz väčšiu únavu, už takmer nedokázala udržať oči otvorené, ale nemienila sa vzdať. Bola ako posadnutá myšlienkou, že tam musí niečo byť, niečo, čo jej objasní, prečo Laura musela zomrieť.

Nič.

Celkom nič.

Bola to úplne normálna izba úplne normálneho dievčaťa.

Elena vyčerpane klesla na Laurinu posteľ a zabalila sa do prikrývky. Zavrela oči a zhlboka sa nadýchla. Spomienky na sestru jej znova vohnali do očí slzy, ale ona napriek tomu pevne zvierala prikrývku a vychutnávala si pocit tepla. Pripadalo jej to, akoby bola Laura tam, aby svoju sestru ochraňovala a pomáhala jej.

Zobudila sa zmätená a dezorientovaná. Na chvíľku si nedokázala uvedomiť, kde vlastne je. Potom si znova spomenula na udalosti predošlej noci. Laura, vlámanie. Zaspala v Laurinej izbe a tá teraz vyzerala skutočne desivo.

Unavene zliezla z postele a pozrela sa na budík stojaci na Laurinom nočnom stolíku. Trištvrte na sedem, o chvíľku mama nakukne do jej izby, aby ju zobudila do školy. Elena vydesene vyskočila z postele, rozbehla sa k dverám a vyzrela na chodbu. Hore zatiaľ vládol pokoj. Počula, ako mama v kuchyni cinká s riadom.

Elena vykĺzla na chodbu, ale potom sa znova vrátila, aby zamkla Laurinu izbu. Kľúč si odniesla. Bude to tak lepšie, mama by sa určite vydesila, keby otvorila dvere a našla sestrinu izbu v takom stave. Zaumienila si, že tam poobede uprace.

Potom vkĺzla do svojej izby a zaliezla pod prikrývku. Pokojne ležala a čakala, kedy ju matka príde zobudiť. Lenže nikto nechodil. Sledovala, ako ručička nástenných hodín putuje ďalej a ďalej, o desať sedem, o päť sedem, sedem. Chce, aby som prišla neskoro do školy? začudovala sa v tej chvíli Elena, ale potom si zrazu spomenula: školská konferencia! Dnes majú voľno!

Čakala na pocit úľavy, na radosť z voľna uprostred školského roka, ale tá sa akosi nedostavovala.

Čo bude robiť? Laura mohla tie výhražné listy už dávno zahodiť, možno ani nijako nesúviseli s tým mŕtvym dievčaťom.

Premohla ju únava. Možno by si mala ešte na chvíľku odpočinúť, kým sa vyberie upratať sestrinu izbu.

Keď sa znova prebudila, bolo už po jedenástej. Prinútila sa vstať, dôkladne sa osprchovala a pustila sa do práce. Otrávene zastrkovala jeden šuplík za druhým, dala na svojej miesto oblečenie a knihy a uhladila deku na posteli. Ešte nikdy v živote jej nijaká práca nepripadala taká zbytočná. Laura si už beztak nevšimne, že jej rozhádzala izbu.

Potom sa zamyslela nad tým, prečo sa jej Tristan neozval. Nevravel, že by sa s ňou dnes chcel stretnúť?

Netrpezlivo sa snažila zastrčiť do poličky cédečko, ktoré včera vytiahla, ale nešlo to. Obal na jednej strane odstával. Keď sa ho Elena pokúsila zavrieť, oči jej skĺzli na obrázok. Bol na ňom nakreslený motýlik. Tmavomodrý, takmer čierny, na zlatom podklade.

Eleny sa zmocnil zvláštny pocit. Pochopila, že našla, čo hľadala. Motýliky odjakživa strážili Laurine tajomstvá. Keď otvárala obal, triasli sa jej prsty.

Objavila v ňom dve cédečká. To horné bolo úplne obyčajné hudobné. Elena ho vybrala. Pod ním ležal strieborný disk, na ktorom Lauriným písmom stálo: Reportáž „Násilie medzi mládežou“.

Reportáž?

Prečo Laura to cédečko schovala?

Elena zízala na blýskajúci sa disk vo svojej dlani. Neistým krokom odišla do svojej izby a zapla počítač. Potom doň vložila cédečko. Keď spúšťala prehliadač, triasli sa jej ruky. Niektoré zo súborov – články o vplyve partie na jednotlivcov, ktoré si Laura zjavne stiahla z internetu – len preletela očami, až konečne narazila na dokument vo Worde.

„Investigatívne vyšetrovanie kriminality mládeže, napísala Laura Hennová,“ tak znel nadpis. Elene sa rozbúchalo srdce.

Nasledujúcu hodinu sa nedokázala odtrhnúť od počítača. Neveriacky čítala riadky na obrazovke pred sebou. Množstvo z toho už poznala z Laurinho denníka, ale článok bol omnoho vecnejší, podrobnejší a nepripúšťal pochybnosti o tom, že autorka sa na tom všetkom zúčastnila. Uvádzala adresy domov, do ktorých sa vlámali, zoznamy vecí, ktoré odcudzili, rozličné druhy skúšok odvahy. Niekoľkokrát experimentovali s drogami, ktoré si obstarávali v meste, hlavne s extázou. Laura znova a znova poukazovala na to, že to všetko robila len kvôli reportáži. Musela si získať dôveru partie, aby mohla referovať o tom, čo sa v nej odohráva.

Lenže mená, ktoré Laura spomínala, Elena vôbec nepoznala. Dlho si hovorila, s kým sa to jej sestra, preboha, zoznámila, kým narazila na nepatrnú poznámku: „Mená boli redakciou zmenené.“ Najradšej by od rozčúlenia zajačala. Laura a tie jej prihlúple reportérske ambície! Tento článok je jej figu platný!

Napriek tomu čítala ďalej a ďalej, pretože šokujúce odhalenia jej v tom nedovolili prestať. Nakoniec narazila na to, čoho sa najviac obávala. Odsek o cudzom dievčati. „Večer, keď zahynul človek“ znel jeho podtitul. Elena zatúžila súbor zavrieť. Nechcela to čítať. Bála sa toho, ale potom zaťala zuby a pokračovala.

Nebola to vražda. V tom mala Vivien pravdu, bola to nehoda. Čím ďalej Elena čítala, tým zreteľnejšie sa pred jej vnútorným zrakom objavovali udalosti toho tajomného večera. Mala pocit, akoby bola pri tom.

Čítala, ako sa Laura s partiou vlámala v meste do nejakého domu, kde ukradli kľúče od auta. Všetci sa natlačili do mercedesu, na zadnom sedadle sedeli štyria, traja vliezli do kufra. Laura si sadla za volant. Premávali sa po okolí, kde-tu zastavili, aby nakúpili cigarety a pivo, a potom pokračovali ďalej. V aute putovali z ruky do ruky dve ukradnuté fľaše vodky. Skvelá nálada, teplá noc – a tak sa rozhodli, že sa zájdu okúpať.

Vydali sa k vybagrovanému jazeru na štrkovisku.

Štrkovisko, otupene si pomyslela Elena, tam, kde ma Tristan prvý raz pobozkal. No to predsa ešte nič neznamená, Vanessa a jej banda to miesto poznajú tiež. Sústredila sa znova na článok.

Laura a jej spolujazdci počúvali hlasnú hudbu, popíjali, napchávali sa čipsami a nikto si poriadne nevšímal cestu, ani Laura. To dievča zbadala, až keď sa vynorilo priamo pred autom. Laura sa pokúšala zabrzdiť, ale auto šlo príliš rýchlo. Mercedes dostal šmyk, čelne narazil do dievčaťa a odhodil ho medzi stromy.

V momente, keď auto konečne zastalo, všetci sa rozbehli pozrieť, čo sa s dievčaťom stalo.

Lenže pre tú už by každá pomoc prišla príliš neskoro. Nebolo pochybností o tom, že je mŕtva. Na tvári a na oblečení mala toľko krvi, až niekoľkým členom partie prišlo zle. Všetci okrem Laury, ktorá z nej nedokázala spustiť zrak, sa odvrátili.

Museli niečo urobiť. Nemohli ísť len tak na políciu s ukradnutým autom a alkoholom v krvi. Všetci sa báli trestu, ktorý by ich čakal, a tak mŕtvolu odtiahli ďalej do lesa a zahrnuli ju konármi, kameňmi a hlinou, ako to len šlo. Pôda bola vyschnutá a tvrdá, a tak bez lopaty nemohli vykopať hlbokú jamu. Preliačené a zakrvácané auto potopili do rybníka. Pôvodne ho chceli vrátiť, ale to už nešlo. Potom sa všetci rozišli domov, každý sám.

V nasledujúcich dňoch sa začalo veľké zabúdanie. Koniec koncov, oni nič neurobili, auto predsa šoférovala Laura a navyše sa zdalo, že mŕtve dievča nikto nehľadá. Len Elenina sestra mala neustále pred očami mŕtvu tvár, keď zaspávala, vstávala, v škole, všade. Nedokázala na ňu zabudnúť. Kedykoľvek na mŕtvu pomyslela, mala pocit, že ju sleduje vyčítavým pohľadom. Nakoniec to nevydržala a napísala o tom článok. Ako pokánie za zabitie dievčiny. Bola pripravená niesť dôsledky a chcela jej rodine povedať, ako veľmi ju to mrzí.

V tom mieste sa článok odrazu skončil. Laura zjavne nemala čas dotiahnuť celú záležitosť do konca.

Elena zavrela súbor. Niekoľko minút sedela len tak na stoličke a zízala na panorámu savany, ktorú používala ako pozadie na monitore. Nedokázala by povedať, čo jej v tej chvíli vírilo v hlave. Prekvapenie, strach, smútok, zlosť. A otázka, koľko z toho vie matka. Všetko? Alebo len niečo vytušila? Musela o tom čítať v denníku, pomyslela si Elena. A potom ho schovala... prečo? Nech to preberala v hlave, ako chcela, stále to nedávalo zmysel, iba žeby matka nechcela, aby sa Elena dozvedela pravdu. No prečo?

S tým je teraz v každom prípade koniec. Elena pôjde na políciu a odnesie tam Laurin článok. Práve chcela vstať, keď sa dvere na jej izbe otvorili a dovnútra vstúpila matka.

Elena sa vyľakane strhla, vôbec nepostrehla, koľko je hodín a že mama sa vrátila domov. Nad Lauriným článkom celkom zabudla na čas.

„Elena...“ Už tón jej hlasu napovedal, že niečo nie je v poriadku.

„Čo je?“ spýtala sa Elena a v duchu premýšľala, čo asi matka odhalila tentoraz.

„Bola si v mojej izbe?“

Elena zostala na chvíľku úplne zmätená, ale potom si spomenula na Laurin denník, ktorý tam matka ukryla. Chcela už pokrútiť hlavou – nech si matka myslí, čo chce –, ale potom sa rozhodla pre pravdu. Medzi ňou a jej mamou stojí už aj tak príliš mnoho lží.

„Áno, bola som tam.“ Na chvíľku zaváhala, keď zbadala zdesenie v matkinej tvári, ale potom rýchlo pokračovala. „Prečo si ten denník schovala, mami?“

Matka len mlčky pokrútila hlavou a zúfalo sa na ňu pozerala. Elena cítila, ako sa v nej zdvíha hnev.

„Prečo si mi o tom nič nepovedala? Vedela si, čo Laura robí?“

Matka nepatrne prikývla. V tvári mala taký prázdny výraz, až to Elene naháňalo strach. Len oči mala obrovské, temné a smutné.

„Tak prečo si mi o tom nikdy nepovedala? Laura bola moja sestra, mala som právo dozvedieť sa, čo sa s ňou stalo.“ Elene vyhŕkli slzy. Pripadala si taká sklamaná, taká zradená všetkými, ktorí pre ňu toľko znamenali.

„Hovorila som jej, aby to nechala tak, ale nechcela ma poslúchnuť. Hrozne sa bála.“ Matka očividne vôbec nepostrehla, že sa rozpráva s Elenou, a neprítomne hľadela mimo nej.

„Mami!“ vykríkla Elena. Matka sa mykla a prvý raz od chvíle, čo vošla do izby, sa na ňu pozrela. „Prečo si mi nič nepovedala?!“

„Nechcela som, aby si si o nej myslela niečo zlé. Bola to predsa tvoja sestra. A tí ostatní... Myslela som, že takto budeš v bezpečí.“

Elena sa na ňu nehybne dívala. Myslí to vážne? Alebo je úplne mimo? Prečo by Elena mala byť v bezpečí, keď nebude vedieť, čo sa s Laurou stalo? A čo znamená tá poznámka o ostatných? Potom si uvedomila, že mama zrejme vôbec netuší, že Laura všetko podnikala len kvôli reportáži. Zrejme si myslí, že jej dcéra bola kriminálnička. No prečo sa s ňou, preboha, o tom nikdy neporozprávala?

Elena chcela niečo povedať, ale nenachádzala správne slová. „Nemohla si Lauru nejako ochrániť?“ spýtala sa nakoniec. Hlas sa jej triasol od potláčaného hnevu.

„Ani som poriadne nevedela, čo robí,“ plačlivo sa bránila matka. Elenin hnev bol čoraz silnejší. Ležal jej v žalúdku ako ľadová hruda.

„Mala si sa s ňou o tom porozprávať! No to ty nikdy neurobíš, staráš sa len sama o seba. My sme tu boli len na to, aby si ty nebola sama,“ jačala. Slzy jej stekali po lícach, ale na tom jej nezáležalo. Bolo jej fuk, že je nespravodlivá. Všetka zlosť a sklamanie sa z Eleny valili, akoby praskla neviditeľná hrádza. „Keby si sa o ňu viac zaujímala, tak by Laura bola ešte s nami!“

Matka vydala zvláštny zvuk – niečo medzi zastonaním a vzlykom. Už aj ona plakala, ale ešte stále mlčala. S naširoko roztvorenými očami sa zúfalo pozerala na Elenu.

„Tak už konečne niečo povedz!“ vybuchlo dievča.

„Ja za to predsa nemôžem. Nehovorila so mnou. Neviem, čo robila. Neviem, čo sa stalo. Bola to nehoda...“ Hovorila tak potichu, že jej Elena sotva rozumela. „Všetci vraveli, že to bola len nehoda.“

Elena pochopila, že presne toto si matka omieľa v hlave už dávno. To isté, čo si neustále opakovala aj ona sama. Niečo, o čom chcela presvedčiť sama seba. Keby Laurina smrť bola len nehoda, potom by sa nemusela postaviť zoči-voči problému, čo tomu povedia ľudia.

Elena odrazu cítila, ako z nej vyprcháva všetok hnev a strach, zostal len pocit prázdnoty. Odrazu bola celkom pokojná.

„Ak ťa skutočne zaujíma, čo Laura robila, tak si to prečítaj,“ ukázala na počítač. „Ja odchádzam.“

Matka sa na ňu ďalej bez slov vystrašene pozerala. Elena už ten pohľad nedokázala zniesť. Vstala, prešla miestnosťou, prešmykla sa okolo mamy a zbehla po schodoch. Bez obzretia vyšla do žiarivého slnečného popoludnia.

10. kapitola

Piatok 25. marca 2005

Milý ocko,

ako sa Ti darí? Ja sa mám fantasticky. Uchádzam sa o miesto praktikantky vo Walese, aby sa zo mňa v budúcnosti stala novinárka. Strava a ubytovanie sú zadarmo. No najprv musím napísať svoju reportáž a pripojiť ju k žiadosti. Už mám dokonca v hlave jednu zaujímavú tému, ktorú by som chcela spracovať.

Mame som o tom nepovedala. Vieš predsa, ako si stále robí pre všetko starosti. Radšej jej to poviem, až keď to miesto získam. Čo si o tom myslíš Ty?

Nehnevaj sa, že je tento list taký krátky, ale už musím bežať, mám sa stretnúť s Malin. Je na tom mizerne, pretože jej rodičia sa rozviedli. To určite chápeš, však?

Pozdravujem Ťa!

Tvoja Laura

Elena sa bezcieľne túlala po slnkom zaliatyých uliciach Frankenachu. Nemala ani potuchy, kam by mala ísť alebo čo by mala urobiť. Vedela len, že doma – s matkou, ktorá sa stále ľutuje, a so spomienkami na Lauru, ktoré ovládli celý dom – už nevydrží ani minútu. Túžila len po jedinom: zmiznúť preč, navždy! Stále znova si to opakovala.

Medzitým zavrhla aj svoj pôvodný zámer ísť na políciu. Už jej to nepripadalo dôležité. Nič už nebolo dôležité, dokonca ani to, ako Laura v skutočnosti zomrela. Zavinila to mama. Možno nie priamo, ale aj tak. Navyše stále nevedela, kto písal Laure tie výhražné listy a kde sú. Na to by polícia nikdy neprišla.

Elena sa rozbehla k autobusovej zastávke a zahľadela sa do cestovného poriadku. Keby ešte šiel nejaký autobus do mesta, mohla by sa odviezť na stanicu a nasadnúť na vlak. V ô bec nezáleží na tom kam.

Lenže potom zistila, že pri sebe nemá nijaké peniaze. Takto sa ďaleko nedostane.

Na zastávke vyčerpane klesla na lavičku, natiahla nohy pred seba a zavrela oči. Pripadala si čudne prázdna, vysušená, takmer mŕtva. To mám za to, že som chcela za každú cenu zistiť, ako to s tou Laurinou smrťou vlastne bolo, vírilo jej hlavou. Želala si, aby dokázala plakať, ale slzy jej vyschli.

„Ahoj, Elena!“ Falošne veselý hlas znel Elene povedome, ale v prvom momente nevedela, ku komu ho priradiť. Aj keď si pripadala strašne unavená a zničená na to, aby otvorila oči, urobila to. Pred ňou stála Mella, vyobliekaná v úplne vypasovanom blýskavom tope a extra tesných čiernych rifliach. Mala na sebe toľko mejkapu, až sa človek musel báť, aby jej nepopraskal, keď zmení výraz v tvári.

Elena bola príliš uťahaná na vymýšľanie duchaplných poznámok, a tak len vyčerpane odvetila: „Ahoj, Mella!“

Mella naklonila hlavu nabok a zvedavo sa na ňu zadívala. Potom sa evidentne rozhodla, že sa radšej na nič nespýta. „Vieš, idem na párty, ktorú organizuje Angin starší brat. Pozval ma. Nechceš tam ísť so mnou?“

Elena už chcela odmietavo pokrútiť hlavou. Dokázala si predstaviť lepšiu spoločnosť než Mellu a jej nafúkanú kamošku Angie, zrejme s húfom starších chalanov, ktorí sa budú tváriť, že sú hrozne cool. No potom si uvedomila, že aj tak nevie, kam má ísť. Mama by sa zbláznila, keby sa o tom dozvedela, preletelo jej hlavou. Tá myšlienka v nej vyvolala zvláštne uspokojenie, a tak prikývla. „Okej, idem s tebou.“

Mella sa rozžiarila, pomohla jej vstať z lavičky a zavesila sa do nej. „Fajn, takže hor sa za zábavou!“

Párty bola takmer taká nudná, ako Elena predpokladala. Poznala sotva polovicu deciek, čo posedávali v kútoch pivnice Anginých rodičov. Väčšinou boli omnoho starší ako ona a ničím ju nezaujali. Ani jeden z nich nie je taký úžasný ako Tristan, napadlo jej a premýšľala, čo Tristan asi práve robí. Ak sa ju pokúsi zastihnúť doma, najskôr mamu ešte viac rozčúli. No čo ak sa mama nemýli a skutočne to všetko zavinil on? Elena s prekvapením zistila, že jej to je úplne jedno. Búšenie srdca a chvenie pri obyčajnom pomyslení na Tristana už zmizli. Už ani nevedela, čo si má myslieť.

Hudba bola príliš hlasná a navyše sa Elene ani nepáčila.

Na pitie tam nebolo nič okrem alkoholu, ale to jej vyhovovalo. Budem oslavovať, zabávať sa, nech si mama hovorí, čo chce. Začala pivom, ktoré ešte stále chutilo tak odporne, ako si spomínala, ale po prvej fľaške si to prestala uvedomovať. Druhá jej chutila už takmer dobre a tretia bola fakt vynikajúca. Alebo si to aspoň nahovárala. Bolo jej jasné, že robí hlúposť, že by mala ísť hneď na políciu, že by mala niečo podniknúť. No pripadala si taká nesmierne vyčerpaná, že na to nedokázala nájsť silu. Keby tam tak mohla chvíľu zostať, aby nabrala odvahu.

Vtom okolo nej prešiel jeden zo starších chalanov a vtisol jej do ruky bielu litrovú fľašu.

„Tu máš, krpec, vyzeráš, že by si to potrebovala.“

Elena hľadela na fľašu a nechápala, čo je na nej napísané. „Čo je to?“ spýtala sa.

„Piňa colada. Chutí to výborne, skús!“

Elena sa naňho pochybovačne zadívala. To je iný kaliber než pivo. No keď už sa začala opíjať, na troche piňa colady predsa nezáleží. Siahla po pohári, ale nijaký nemohla nájsť, a tak sa jednoducho zhlboka napila rovno z fľaše. Tekutina bola sladučká, krémová a krásne hriala v žalúdku. „Fakt dobré,“ povedala a chcela fľašku tomu chalanovi vrátiť.

„Nechaj si ju!“ povedal a zmizol v húfe ostatných hostí.

Elena si sadla na stoličku a striedavo popíjala z fľašky piva aj z tej bielej. Bolo jej čoraz viac horúco a hlavu mala podivne ľahkú. Keď ňou otočila z jednej strany na druhú, mala pocit, že obraz, ktorý vidí, vždy trochu zaostane za pohybom jej hlavy. Pripadalo jej to zábavné, a tak stále otáčala hlavou zľava doprava a zasa späť. Som už opitá? pýtala sa v duchu sama seba. Pravdepodobne áno. Nemala s alkoholom nijaké skúsenosti. Vždy si myslela, že ľudia sa asi cítia lepšie, keď pijú. No kdeže. Čím viac pila, tým bola nešťastnejšia. Prečo sa jej Tristan neozval? Prečo ju Laura musela opustiť? Prečo je jej matka taký slaboch? Elena mala pocit, že sa rozplače. Napriek všetkým tým ľuďom naokolo si pripadala strašne opustená.

Rozhodla sa, že odíde. Určite nebude nikomu chýbať. Rázne vstala.

To bol však dosť zlý nápad. Až vtedy si uvedomila, aká je opitá. Zdalo sa jej, že celá miestnosť sa točí. Odrazu si všimla, ako vzduch v pivnici páchne. Bol taký hustý, že by sa dal krájať. Potrebujem len trochu čerstvého vzduchu, potom budem určite v poriadku, pomyslela si.

Pevne stisla zuby a rozhliadla sa, aby našla východ. Uvidela úzke, strmé schodisko, ktoré bolo také tmavé, až sa jej zdalo, že vedie do ničoty. Elena sa snažila sústrediť len na schody a krok za krokom sa k nim blížila.

Keď prišla k prvému schodu, miestnosť sa ešte stále neprestala pohybovať a Elene bolo tak zle ako ešte nikdy v živote. Aj keď zavrela oči, videla, ako sa celý svet točí. Predsa tu nespadnem! Rázne objala zábradlie a schod za schodom stúpala vyššie, preč z tej prekliatej pivnice.

Schodisko sa našťastie končilo priamo vedľa vchodových dverí. Elena ich ešte stihla otvoriť a urobiť pár krokov na ulici. Potom jej došli sily, naklonila sa nad kanál a začala kŕčovito vracať.

Jej žalúdok sa búril znova a znova. Elena vracala, aj keď už v ňom vôbec nič nemala. V hrdle ju pálilo a ešte stále sa jej točila hlava. To mám za to!

Potom kŕče konečne prestali a Elena sa neisto vystrela. Medzitým sa celkom zotmelo. Na ulici nebol nikto, kto by ju mohol zazrieť. Stále sa jej krútila hlava a bolo jej zle, ale čerstvý nočný vzduch jej trochu pomohol. V ústach cítila odpornú pachuť a jej oblečenie smrdelo od cigaretového dymu a alkoholu.

Chcem ísť domov, to bolo jediné, na čo dokázala myslieť. Zabudla na matku a na svoj hnev, túžila len po pár dúškoch vody, čistom pyžame a mäkkej posteli. Vyčerpane sa vydala na cestu.

Keď dorazila k ich domu, bol tmavý a tichý. Keď stúpala po schodoch a strkala kľúč do zámky, nohy sa jej ešte stále trochu triasli.

Vošla do kuchyne. Tam otočila kohútikom a hlbokými, dlhými dúškami lačne hltala vodu priamo z vodovodu. Chutila úžasne, aj keď celkom nedokázala odplaviť pachuť z jej úst. Potom strčila pod tečúcu vodu aj hlavu. Ten chlad ju najprv šokoval, koža na hlave ju rozbolela, ale tupý pocit vnútri lebky sa zmiernil. Až vtedy si všimla, že v dome vládne nezvyčajné ticho.

Pozrela sa na kuchynské hodiny. Bolo sotva deväť, mama by predsa mala byť ešte hore. Kde je? Vo svojej izbe?

Elena zastavila vodu, otriasla si mokré vlasy a vykročila po schodoch k rodičovskej spálni. Neisto zaklopala na dvere. Ukryla sa vari matka vnútri? Odrazu ju zamrzelo, že len tak utiekla. No bola taká zmätená, že nevedela, čo má robiť.

V spálni ďalej vládlo ticho. Elena sa zamračila a otvorila dvere.

Nič. Miestnosť bola tmavá a prázdna. Elena s nepríjemným pocitom v žalúdku zamierila do svojej izby a nazrela dovnútra.

Počítač ešte stále bežal, súbor s Lauriným článkom zostal otvorený. Vedľa klávesnice ležali dva listy papiera. Elena pomaly podišla bližšie a zodvihla ten prvý. Bol to list napísaný úzkym, šikmým písmom na štvorčekovom papieri.

Laura,

radím ti dobre, mlč! Vieš, čo sa inak môže stať. Všetci skončíme v base, a to predsa nechceš, nie?

Dúfam, že nás nemieniš udať a niekde to vytárať. Ak to urobíš, postaráme sa o to, aby si z toho nevyšla so zdravou kožou. To, že už nechceš byť v partii, je tvoja vec, ale zradiť nás, to je niečo iné. Môžeš byť rada, že Malin sa o tvojich plánoch zatiaľ nedozvedela, inak by sa už dávno u teba zastavila. Vieš, aká je...

Pre nás všetkých bude najlepšie, keď nad tým vyrastie tráva. Aj pre teba a tvoju rodinu. Prosím ťa, maj rozum.

Tristan

Elena strnulo zízala na papier. Výhražný list. Kde sa tu vzal? Mala ho po celý ten čas mama? Zrejme áno. Automaticky siahla po druhom liste. Ten bol napísaný na počítači a vytlačený. Vyzeral takmer oficiálne.

Laure sme nič neurobili, nezáleží na tom, čo tvrdíte vy. Bola to nehoda a tak to aj musí zostať. Ak však pôjdete na políciu, povieme všetkým, čo Laura vyvádzala. Verte mi, že potom dopadnete horšie než my. Koniec koncov, my sme smrť toho dievčaťa nezavinili.

A ak nebudete mlčať, nemôžem vám garantovať, že sa Elene nič nestane.

Tristan Sieber

Elene sa rozbúchalo srdce. Jej matka teda po Laurinej smrti niečo podnikla. Kontaktovala Tristana a ten sa jej vyhrážal. Tým sa vysvetľuje, prečo nešla na políciu a prečo sa tak bála, že by sa Elene mohlo niečo prihodiť. Bála sa Tristana.

Tristana.

Elena pomaly začínala všetko chápať. Bol to on, od samého začiatku. Napriek tomu, že sa toho obávala, zasiahlo ju to ako blesk z jasného neba.

Vôbec o mňa nestál. Všetko to bola len lož. Oči ju pálili, ale potlačila slzy. Pripadalo jej smiešne plakať, keď to už predtým tušila. Odrazu do seba všetko zapadalo.

Koľkokrát ma prosil, aby so mnou mohol ísť domov. Chcel sa uistiť, že nič neviem. Určite sa hrozne vyľakal, keď našli tú mŕtvolu. Možno rátal s tým, že tá nehoda nikdy nevyjde na svetlo božie.

Po tvári jej stekali slzy. Pripadala si podvedená a zneužitá. Takmer sa hanbila za to, ako ľahko ju Tristan vodil za nos.

Zlostne si zotrela slzy a znova sa zadívala na obrazovku monitora. Článok bol otvorený na stránke, kde Laura písala o jazere na štrkovisku. Prečo práve tam?

Elenu zamrazilo. Kde je vlastne mama? Čo ak šla k jazeru, pretože dúfala, že tam nájde celú ich partiu? A ak áno, čo od nich vlastne chce? Zrazu sa jej zmocnila panika. Čo to urobila? Nechala matke článok a len tak zmizla. Mama si teraz určite myslí, že jej hrozí nebezpečenstvo, možno dokonca že ju partia väzní. Možno je práve s nimi. Ach bože, čo ak jej ublížia rovnako ako Laure!

Tá desivá predstava ju na chvíľku ochromila, ale potom sa vzchopila, zbehla zo schodov a vyrútila sa z domu. Nemôže byť preč dlho, šetrič obrazovky sa spúšťa po polhodine. V panickej hrôze vytiahla z garáže bicykel, vyšvihla sa naň a šliapla do pedálov. Musím niečo podniknúť, aby sa mame nič nestalo. Veď ona sa o seba nedokáže postarať!

„Hej, ty tam, kam sa tak ponáhľaš?“ Vedľa Eleny zastal skúter. Elena sa rýchlo pozrela na šoféra. Bol to Vanessin frajer. Bez rozmýšľania zabrzdila.

„Môžeš ma odviezť k štrkovisku?“ vydýchla. Chlapec sa na ňu zmätene zadíval.

„Prečo, vari sa...“

„Je to dôležité, prosím!“ prerušila ho. Nemala čas niečo mu vysvetľovať, nech si myslí, čo chce. Vedela jediné: že na skútri sa dostane k jazeru omnoho, omnoho rýchlejšie než na bicykli. Niečo v jej hlase ho zjavne presvedčilo. „Okej, tak naskoč!“

Elena odhodila bicykel a vyšvihla sa na sedadlo. Nemala prilbu, ale na tom v tej chvíli nezáležalo. Uvítala by, keby ich zastavila polícia, potom by im mohla povedať o nebezpečenstve, ktoré hrozí jej mame.

Skúter vyrazil rýchlo ako blesk, ale na jej vkus predsa len pomaly. Pritisla sa k Vanessinmu priateľovi tak tesne, ako to len šlo. Na chvíľočku sa jej mihla hlavou predstava, ako naposledy uháňala k jazeru s Tristanom a aká bola nekonečne šťastná. Bodlo ju pri srdci a pevne zaťala zuby, aby sa nerozplakala.

Skúter šmykom zastavil pred železnou bránou, priamo vedľa matkinho auta. Počuli nahnevané hlasy, ale nikoho nevideli. Všetci boli zjavne dolu na brehu jazera.

„Čo sa to tam deje?“ spýtal sa Vanessin priateľ zvedavým, ale trochu vystrašeným hlasom.

„Máš mobil?“ vydýchla Elena namiesto odpovede.

Zmätene sa na ňu pozrel.

„Tak máš mobil alebo nie?!“

„No jasné, ale...“

„Zavolaj políciu!“

„Ale...“

Elena otočila oči stĺpkom. Aký je ten chalan natvrdnutý! „Počúvaj, tam dolu sú gauneri, ktorí majú na svedomí moju sestru, a je tam aj moja mama. Tak švihaj!“ Kým stihol niečo odpovedať, otočila sa a vyrazila k bráne.

Chvíľu trvalo, kým sa vyšplhala na železný plot. Hlasy zneli medzitým čoraz silnejšie a nahnevanejšie.

„Elena tu nie je, veď sme vám to už povedali!“ ozval sa Tristan. „Nikdy by sme jej nič neurobili, to všetko bol len – skrátka sme sa báli...“ Jeho hlas pôsobil čoraz vydesenejšie.

„Vzali ste mi Lauru a teraz ma chcete pripraviť aj o Elenu!“ Matkin hlas znel dosť výhražne. Elena ju ešte nikdy nepočula hovoriť takým tónom. „Postarám sa o to, aby ste mojej dcére neublížili!“

Čo chce urobiť? Elena konečne preliezla cez bránu a uháňala za hlasmi. Od nôh jej odletoval štrk na všetky strany.

„Nebláznite predsa!“ To bola Malin, ale taká vydesená, že ju Elena takmer nespoznala. Doslova žobronila. „My sme Laure fakt nič neurobili.“

„Zabili ste ju! A potom ste sa mi vyhrážali,“ zasyčala matka. „No ja už viem, že sa ničoho zlého nedopustila. Všetko to robila len kvôli reportáži. Chcela...“

„Figu borovú!“ zlostne ju prerušil Julian. „Laura sa na všetkom zúčastňovala s nami a aj to auto šoférovala ona. Ak nám niečo urobí, tak...“

„Drž hubu!“ Zdalo sa, že Tristan má plné gate. „Nemôžeš predsa...“

„Pri Markovi si neváhal, čo? Tak ma pusti!“

Elena ešte stále nikoho nevidela, ale hlasy bolo počuť čoraz bližšie, už len za tou kopou štrku... Vtom sa jej pošmykla noha. Zúfalo sa snažila udržať rovnováhu. Konečne vybrala poslednú zákrutu a zbadala ich pred sebou. Pripadalo jej, akoby niekto spomalil čas, tak pomaly a zreteľne sledovala, čo sa pred ňou odohráva. Na jednej strane stáli Daniel a Lucas, vzadu za nimi Jennifer a Rebecca, obe bledé a s mokrými vlasmi. V plavkách vyzerali veľmi zraniteľné. Ďalej vpredu zaregistrovala Tristana, Malin a Juliana. Malin sa zmietala medzi hnevom a strachom. Tristan pôsobil omnoho chudšie než obvykle, aj on sa bál, no napriek tomu zúfalo zvieral Julianovu ruku. Julian v nej držal zatvárací nôž a chystal sa vrhnúť na jej matku.

Jej matka.

Stála tam vzpriamená a rozhodná. Takú ju už dlho nevidela. Ako Elena na svoje zdesenie spozorovala, aj ona mala nôž – jeden z tých dlhých, ostro nabrúsených, ktoré používala na krájanie mäsa. V jej očiach sa blýskalo niečo, čo mohol byť hnev, ale aj šialenstvo. Elena si už vôbec nebola istá. Rozbehla sa.

„Nie!“ Neuvedomovala si, že to zakričala nahlas, ale Tristan a Malin sa strhli a vydesene sa na ňu pozreli. Tristan uvoľnil zovretie, síce nepatrne, ale to Julianovi postačilo, aby sa mu vytrhol a zaútočil na Eleninu matku. V slnečnom svetle sa zdalo, že jeho nôž horí.

Elena vykríkla, lebo čepeľ zamierila priamo do matkinho tela, ale tá sa jej prekvapujúco šikovne vyhla a pokúsila sa voľnou rukou zdrapiť Juliana. Svoj nôž pritom zdvihla do výšky.

Elena si odrazu uvedomila, že ak sa jej zápasiacich nepodarí odtrhnúť od seba, matku stratí tak či tak. Hoci predtým mala dojem, že beží zo všetkých síl, ešte dokázala pridať. Jej nohy priam leteli po štrku, no napriek tomu sa jej zdalo, že sa nehýbe z miesta.

„Vy mi moju dcéru nevezmete!“ jačala matka. Tón jej hlasu naháňal Elene hrôzu.

„Robte niečo!“ vykríkla na zmeravenú partiu. Malin sa nepatrne zachvela, akoby chcela zasiahnuť, ale potom zostala bezmocne stáť, ostatní sa ani nepohli z miesta.

Tristan len zúfalo pozeral z Eleny na jej matku a zase späť.

A ja som ho tak obdivovala, pomyslela si Elena. Nemala však čas hnevať sa. Jediným skokom prekonala posledné dva metre až k skupinke, pokĺzla sa na štrku a narazila rovno do Juliana. Zakliesnení jeden do druhého sa zvalili na zem. Elena sa snažila zachytiť, ale jednoducho bola príliš rýchla. Mala pocit, že zem sa rúti oproti nej, štrk jej rozodieral dlane a natiahnuté paže, až kým dopadla na bok a tvrdo narazila plecom o zem. Celým telom jej prešla pálčivá bolesť, do očí jej vyhŕkli slzy, ale kým si stihla uvedomiť, čo sa stalo, niečia ruka jej zovrela rameno a prudko ju postavila. Na krku zacítila čosi studené.

„Odhoďte ten nôž!“ zasyčal Julian vedľa jej ucha. Elena si utrela slzy a snažila sa pochopiť, čo sa vlastne stalo. Uvedomila si, že za ňou stojí Julian a jednou rukou jej zviera predlaktie, zatiaľ čo tou druhou jej tlačí ku krku nôž. Ruka sa mu jemne chvela a jeho dych hekticky narážal do Eleninej šije. Sotva na krok od nej stála jej matka s nožom v ruke, nerozhodná, ale ešte stále zúriaca.

„Julian!“ zaznel odniekiaľ Tristanov hlas, zaprisahávajúci, ale bezmocný, lebo jeho kamarát ho už neposlúchal. Elena pochopila, že Tristan stratil všetku kontrolu, že jeho vplyv na partiu už dlho slabol a možno práve teraz sa zrútil úplne.

„Dajte ten nôž preč!“ vykríkol znova Julian a pritlačil svoj nôž k Eleninmu hrdlu. Elena sa mu vystrašene pokúsila vytrhnúť, ale zvieral ju príliš pevne. Vzápätí jej zaryl čepeľ ešte hlbšie do kože. Tentoraz to naozaj bolelo, ale neodvážila sa vydať ani hlások.

Jej matka ticho a rozochvene vykríkla a pustila nôž.

„Dobre,“ spokojne prikývol Julian. Odtiahol čepeľ od Eleninho hrdla, ale zovretie neuvoľnil. Ruka sa mu ešte stále strašne triasla. Kde je tá polícia? Alebo ju Vanessin frajer nezavolal?

„Čo chceš robiť?“ ozvala sa prekvapujúco pokojne Malin.

Julian viditeľne zneistel. „Ja...“ zaváhal.

Elena naraz pochopila. Julian zašiel už priďaleko. Po tom, čo sa práve odohralo, nemôže nechať len tak odísť ani ju, ani jej matku. Malin to zjavne vytušila tiež. Čo urobia? Zabijú ich, rovnako ako zabili Lauru? Zinscenujú ďalšiu nehodu? Auto jej matky stojí pri plote, určite...

Nedovolila si doviesť tú myšlienku až do konca. Niečo sa musí stať, a to hneď. Bez výstrahy, bez uvažovania sa vrhla dozadu. Zátylkom udrela do Julianovej čeľuste. Vykríkol a povolil stisk. Elena sa mu vytrhla a rozbehla sa k matke. Obe musia odtiaľ čo najrýchlejšie zmiznúť.

„Ma... mami...“ zajakávala sa. Matka sa bleskovo zohla a znova schmatla nôž. Odstrčila Elenu nabok a skočila k Julianovi, ktorý si rukou chránil tvár.

„Bol si to ty?“ spýtala sa bezvýrazným hlasom. Uprene sa naňho zadívala. „To ty si zabil Lauru?“

„Nie!“ Zrazu sa objavil Tristan a vrhol sa medzi Juliana a Eleninu matku.

„Mami!“ znova vykríkla Elena, ale matka jej nevenovala pozornosť. Zodvihla nôž.

„Zmizni odtiaľto! Všetko je to tvoja vina!“

Tristan sa nehýbal, buď zo strachu, alebo zo vzdoru, to Elena nedokázala posúdiť. Matka sa naňho s výkrikom vrhla. Elena sa hodila dopredu, chcela ju zraziť na zem, chytiť, zadržať, čokoľvek, ale siahla do prázdna. V hlave jej vírila jediná myšlienka: Je príliš neskoro!

Tristan vykríkol. Elena nepostrehla, čo sa stalo, ako ťažko je zranený, pretože Julian už bol znova na nohách a siahal po svojom noži...

„Okamžite s tým prestaňte! Stojte! Polícia!“ Prichádzajúce kroky nepočula, ale hlas pána Grevensteina sa rozľahol ponad celé jazero, takže sa všetci strhli.

Naraz sa všade hemžili uniformované postavy, ktoré matku odtrhli od Tristana, zastavili Juliana a zatarasili cestu ostatným deckám z partie, ktoré chceli utiecť. Elena prvý raz v živote pocítila pri pohľade na policajtov nesmiernu úľavu. Podlomili sa jej kolená a klesla na zem. Na chvíľu zavrela oči.

Je po všetkom.

„To sa rýchlo zahojí,“ ubezpečoval ju lekár a priateľsky sa usmieval. Elena si neisto ohmatávala obväz na krku. Mala pocit, akoby jej niekto stiahol kožu z dlaní a paží, ale upokojovala sa, že mala predsa len šťastie.

Vďačne prikývla, zliezla z ležadla a odchádzala. Policajti už na ňu čakali.

„Hej, ty!“ začula šepot z jednej z miestností. Otočila sa. Tristan. Pootvoril dvere a pozoroval ju s rukou opretou o zárubňu. Tú druhú mal zavesenú v šatke okolo krku. Elena ho na moment ľutovala, ale potom si spomenula, ako ju podviedol.

„Čo chceš?“ spýtala sa nepriateľsky.

Tristan sa unavene a smutne usmial. Elena by nikdy neverila, že môže vyzerať tak bezmocne. „Chcel som ti len povedať... fakt sme Laure nič neurobili. Musíš mi to veriť. Ja nie som vrah.“

Elena si ho premerala chladným pohľadom. „Neviem, čomu mám veriť,“ odpovedala.

Na tvári sa mu mihol tieň úsmevu. „Asi si to zaslúžim.“ Nepokračoval, len sa na ňu spýtavo zahľadel.

„Tak dobre. Ako sa to teda stalo?“ opýtala sa, aj keď si nebola istá, či ju to ešte vôbec zaujíma.

„Bola to nehoda,“ povedal drsným hlasom. Klopil pri tom oči, akoby na podlahe videl niečo neuveriteľne zaujímavé. „Možno sme to tak trochu zavinili, ale bola to fakt nehoda. Ešte raz sme sa s ňou stretli. Chceli sme ju prehovoriť, aby ten článok do novín neposielala, ale nepočúvala nás. Dookola opakovala, že sa to všetci musia dozvedieť a že skrátka nemôžeme zabudnúť na to, že sme zabili človeka. Naštvalo ma to. Povedal som jej, že ak to urobí, oľutuje to.“ Na okamih zaváhal, krátko sa pozrel na Elenu, ale vzápätí sa opäť sústredil len na špičky svojich tenisiek. „Vieš, nemyslel som to tak. Ja by som určite nedokázal nikoho zabiť, lenže ona dostala strach. Rozbehla sa k skútru a vyštartovala preč. Išiel som za ňou, pretože som si hovoril, že určite hneď pôjde na políciu alebo tak... No šla hrozne rýchlo, stratila sa mi z očí. A potom...“ nepokračoval. Elena videla, ako si zahryzol do spodnej pery.

„... potom narazila do toho stromu.“ Konečne nabral odvahu a pokračoval. „V panike zabudla sledovať cestu.“ Zmĺkol.

„A čo bolo potom?“ pošepky sa spýtala Elena.

„Dozvedel som sa to až na druhý deň. Vtedy som nezastavil,“ povedal potichu. „Išiel som domov.“

Ticho.

Snažila sa spochybniť Tristanovu historku. Laurina smrť predsa nemohla byť obyčajná nehoda. Obklopovalo ju toľko nejasností. No napriek tomu cítila, že tentoraz hovoril Tristan pravdu. On by nikoho zabiť nedokázal.

„Je mi to ľúto,“ zamrmlal Tristan. „Vážne. Mal som Lauru rád. Od tej nehody... už sme nikdy nič zakázané neurobili... nič fakt zakázané. Dostali... dostali sme rozum. Naozaj. Teda až na tú vec s Markom. No vieš, my sme sa tak báli, že to vyjde najavo...“ Pozrel sa na Elenu, akoby túžil po jej odpustení.

„A čo tá záležitosť s mojou mamou?“

Vrhol na ňu zúfalý pohľad. „To som nechcel. To Julian.“

Mala pravdu, stratil nad nimi kontrolu. Možno už dávno. Možno sa to všetko stalo len preto, že bojoval o vedúce postavenie v partii. Lenže to už bolo jedno. Nemal to pripustiť.

Mykla plecami. „No a čo?“

Znova mlčali. Elena si na okamih takmer priala, aby na to nikdy nebola prišla a Tristan ju teraz objal. Potom si však spomenula, že on všetko len predstieral.

„Aspoň tej skúšky odvahy si ma mohol ušetriť,“ zahundrala skôr sama pre seba než smerom k nemu, ale on ju napriek tomu začul.

„Čože?“

„Prečo som musela skákať z tej mizernej veže, keď ste ma chceli do partie len preto, aby ste sa dostali k nám domov?“ spýtala sa nahlas. Čoraz viac si totiž uvedomovala, ako ľahko sa jej vtedy mohlo niečo stať. Stačilo skočiť len trochu šikmo alebo na plytčinu...

Tristan sa dotknuto pozrel do zeme a pritom nepatrne pokrčil plecami.

„Tomu ty hovoríš, že ste ,dostali rozum‘?“ Horkosť v jej hlase vydesila aj ju samu.

Tristan si rozpačito zahryzol do pery. „Väčšinou to dopadlo dobre,“ zamrmlal.

„Väčšinou?“ Akoby to bola výhovorka. Vraj sa nemôže nič stať. Ďalšia lož!

„Patrik si tam raz rozrezal lýtko o nejaký hrdzavý plech pod hladinou, ale nebolo to nič vážne, naozaj!“

Elena pokrútila hlavou. „Ty si fakt beznádejný prípad. To si chcel počkať, až kým sa niekto napichne na nejaký hrdzavý plech?“

Neodpovedal. A ani to nebolo treba. Elena už počula dosť. Chcela sa otočiť a odísť, ale Tristan jej položil ruku na plece. Elena ju nahnevane striasla.

„Čo chceš robiť?“ V Tristanovom pohľade bolo niečo žobronivé. Elena pokrčila plecami.

„Čo by som robila? Pôjdem domov.“ S tými slovami sa otočila a zamierila k východu.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .