Upírske denníky 1

– Prebudenie

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke
www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Upírske denníky 2 – Súboj

Upírske denníky 3 – Zbesilosť

Upírske denníky 4 – Temnota

Upírske denníky 5 – Návrat

Upírske denníky 6 – Temné sily

L. J. Smithová

Upírske denníky 1 - Prebudenie – e-kniha

Copyright © Fragment 2011

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

7

Bonnie sa krútila na parkete, zatvorila oči a vnímala len hudbu. Keď oči na okamih otvorila, zboku na ňu mávala Meredith. Bonnie vzdorovito vystrčila bradu, ale Mederith gestikulovala čoraz nástojčivejšie, tak mrzuto pozrela na Raymonda a poslúchla. Raymond šiel za ňou.

Za Meredith stáli Matt a Ed. Matt zazeral. Ed bol celý nesvoj.

„Elena odišla,“ oznámila Meredith.

„Môže chodiť, kam chce,“ mykla plecom Bonnie.

„Odišla s Tylerom Smallwoodom,“ pokračovala Meredith. „Matt, naozaj nevieš, kam majú namierené?“

Matt pokrútil hlavou. „Povedal by som, že ak sa jej niečo stane, môže si za to sama. No v istom zmysle je to aj moja vina,“ chmúrne dodal. „Asi by sme mali ísť za ňou.“

„Vykašľať sa na tanec?“ spýtala sa Bonnie. Pozrela na Meredith, ktorá mlčky naznačila slová sľúbila si mi to. „To nie je možné!“ zamrmlala namosúrene.

„Neviem, ako ju nájdeme,“ povedala Meredith, „ale musíme to skúsiť.“ Potom zaváhala. „Bonnie, nevieš náhodou, kde je?“

„Čože? Nie, samozrejme, že nie. Veď som tancovala. Tanec, chápeš? Iste ti to niečo hovorí. Na ples sa chodí tancovať.“

„Ty s Rayom zostaňte tu,“ povedal Matt Edovi. „Keby sa vrátila, povedzte jej, že ju hľadáme.“

„Ak máme ísť, poďme hneď,“ vyhlásila mrzuto Bonnie. Obrátila sa a narazila do čierneho saka.

„Pardon,“ povedala, zdvihla hlavu a hľadela do očí Stefana Salvatoreho. Nepovedal ani slovo, keď ona, Meredith a Matt zamierili k dverám a nechali tam stáť sklamaného Raymonda s Edom.

Hviezdy na bezoblačnej oblohe pôsobili vzdialene a chladne. Elena sa cítila presne ako ony. Časť z nej sa smiala a kričala spolu s Dickom, Vickie a Tylerom, ale časť z nej to pozorovala z odstupu.

Tyler zaparkoval v polovici kopca, na ceste k rozvalinám kostola. Nechal zapnuté reflektory a všetci vystúpili. Od školy za nimi vyrazilo niekoľko áut, no zdalo sa, že k cintorínu napokon došli ako jediní.

Tyler otvoril kufor a vybral kartón piva. „Aspoň nám viac zostane.“ Ponúkol pivo Elene, no tá pokrútila hlavou a pokúšala sa ignorovať nevoľnosť. Cítila, že by tu nemala byť – ale nemienila si to priznať.

Vyšli po dláždenom chodníku. Dievčatá sa potkýnali na vysokých opätkoch a ochotne sa opierali o chlapcov. Keď došli na vrch, Elena zadržala dych a Vickie ticho skríkla.

Tesne nad obzorom spočívalo niečo obrovské a červené. Elene chvíľu trvalo, kým si uvedomila, že je to iba mesiac. Bol veľký a neskutočný ako rekvizita v sci-fi filme a jeho napuchnutá silueta sa matne jagala nezdravým svetlom.

„Ako obrovský zhnitý melón,“ utrúsil Tyler a hodil tým smerom kameň. Elena mu venovala žiarivý, no silený úsmev.

„Čo keby sme šli dnu?“ navrhla Vickie a ukázala bielou rukou na dieru vo fasáde kostola.

Väčšina strechy sa dávno prepadla, no zvonica bola stále neporušená a čnela do výšky. Tri steny stáli – štvrtá siahala len po kolená. Všade sa váľala sutina.

Pri Eleninom líci sa zažalo svetlo, a keď sa preľaknuto obrátila, videla, že Tyler drží zapaľovač. Usmial sa, odhalil biele zuby a povedal: „Podržíš?“

Elena sa zasmiala najhlasnejšie zo všetkých, aby zakryla neistotu. Vzala zapaľovač a osvetlila hrobku na boku kostola. Nepripomínala nijakú inú hrobku na cintoríne, hoci jej otec vravel, že podobné videl v Anglicku. Vyzerala ako veľká kamenná škatuľa, dosť veľká pre dvoch ľudí, a na veku odpočívali dve mramorové sochy.

„Thomas Keeping Fell a Honoria Fellová,“ povedal Tyler a obradne mávol rukou, akoby ich predstavoval. „Starý Thomas vraj založil Fell’s Church. Hoci v tom čase tu boli aj Smallwoodovci. V údolí pri potoku Downing Creek býval praprastarý otec môjho prastarého otca...“

„... až kým ho nezožrali vlky,“ dodal Dick, zaklonil hlavu a zavyl. Potom grgol. Vickie sa zachichotala. Na peknej Tylerovej tvári sa zjavilo podráždenie, no prinútil sa usmiať.

„Thomas a Honoria sú nejakí bledí,“ povedala Vickie a stále sa chichotala. „Tuším by sa im zišlo trochu farby.“ Vytiahla z kabelky rúž a na mramorové ústa ženy začala nanášať šarlátový odtieň. Elena zase pocítila nevoľnosť. V detstve v nej tá bledá pani a vážny pán vyvolávali bázeň, vystretí, so zavretými očami a rukami zloženými na prsiach. Keď jej zomreli rodičia, predstavovala si, že takto spolu ležia na cintoríne. No podržala zapaľovač, kým Vickie rúžom namaľovala Thomasovi Fellovi fúzy a klaunský nos.

Tyler ich pozoroval. „Takí vyobliekaní a nemajú kam ísť.“ Chytil veko, zohol sa a pokúsil sa ho posunúť.

„Čo povieš, Dick – pustíme ich do mesta? Čo takto rovno do centra?“

Nie, pomyslela si Elena zhrozene, keď sa Dick rozrehotal a Vickie zaškriekala od smiechu. No Dick už stál vedľa Tylera a podoprel kamenné veko sarkofágu.

„Na tri,“ povedal Tyler a odpočítal: „Raz, dva, tri.“

Elena upierala oči na strašnú klaunskú tvár Thomasa Fella, kým chlapci fučali a zapierali sa, až sa im pod oblečením napínali svaly. Nepohli vekom ani o milimeter.

„Určite je nejako pripevnené,“ nahnevane zasyčal Tyler a obrátil sa.

Elenu od úľavy zaplavila slabosť. Usilovala sa tváriť nenútene a oprela sa o veko hrobky – a vtedy sa to stalo.

Začula škripot kameňa a zároveň pocítila, ako sa jej veko pod ľavou rukou hýbe. Posunulo sa od nej a stratila rovnováhu. Zapaľovač jej vyletel z rúk, skríkla a pokúšala sa udržať na nohách. Lenže padala, rovno do otvorenej hrobky a vôkol nej hučal studený vietor. V ušiach jej zvonilo.

A potom bola vonku a mesačný svit bol taký jasný, že videla všetkých ostatných. Tyler ju držal. Divo sa okolo seba obzerala.

„Zošalela si? Čo sa stalo?“ Tyler ňou triasol.

„Pohlo sa to! Veko sa pohlo! Hrobka sa otvorila a... čo ja viem... takmer som tam prepadla. Bolo tam chladno...“

Chlapci sa smiali. „Niekto tu má tuším pošramotené nervy,“ prehodil Tyler. „Poď, Dicky, pozrieme sa na to.“

„Tyler, ne...“

No aj tak vošli dnu. Vickie zostala pri vchode a dívala sa, Elena sa chvela. Tyler na ňu zamával od vchodu.

„Pozri,“ povedal, keď váhavo vošla dnu. Zdvihol zapaľovač a podržal ho nad mramorovou hruďou Thomasa Fella. „Drží ako hluchý dvere. Vidíš?“

Elena pozrela na neporušený spoj medzi vekom a hrobkou. „Pohlo sa to. Takmer som spadla dnu...“

„Jasné, ako povieš.“ Tyler ju objal a zozadu ju k sebe pritisol. Obzrela sa a uvidela Dicka a Vickie v takmer rovnakej polohe, ibaže Vickie privierala oči a zdalo sa, že sa jej to páči. Tyler jej výraznou čeľusťou prešiel po vlasoch.

„Chcem sa vrátiť na ples,“ povedala.

Tyler znehybnel. Potom vzdychol a povedal: „Jasné, miláčik.“ Pozrel na Dicka a Vickie. „A čo vy dvaja?“

Dick sa usmial. „Ešte tu chvíľu zostaneme.“ Vickie sa so zavretými očami zachichotala.

„Dobre,“ Elena rozmýšľala, ako sa vrátia, ale dovolila Tylerovi, aby ju vyviedol von. No vonku zastal.

„Nemôžeme odísť, kým neuvidíš náhrobok môjho starého otca,“ vyhlásil. „Poď, Elena,“ povedal, keď začala protestovať, „lebo sa urazím. Musíš ho vidieť – je to pýcha celej našej rodiny.“

Elena sa prinútila usmiať, hoci žalúdok mala ako z ľadu. Možno keď mu urobí po vôli, vezme ju odtiaľto. „Dobre,“ povedala a vykročila k cintorínu.

„Nie tadiaľ. Tadiaľto.“ O chvíľu ju už viedol dole k starému cintorínu. „Neboj sa, nie je to ďaleko od chodníka. Aha, tam, vidíš?“ Ukázal na čosi, čo sa v mesačnom svite ligotalo.

Elena zatajila dych a zovrelo jej srdce. Vyzeralo to, akoby tam niekto stál – obor s okrúhlou hlavou bez vlasov. Vôbec sa jej tu nepáčilo – medzi ošúchanými a rozlične nahnutými žulovými náhrobkami z minulých storočí. Mesačný svit hádzal zvláštne tiene a všade boli oblasti nepreniknuteľnej tmy.

„To navrchu je len guľa. Nemáš sa čoho báť,“ povedal Tyler a viedol ju z chodníka k jasnému náhrobku. Bol vytesaný z červeného mramoru a obrovská guľa na ňom vyzerala ako nafúknutý mesiac na obzore. Rovnaký mesiac na nich svietil zhora, biely ako ruky Thomasa Fella. Elena nedokázala potlačiť triašku.

„Chúďa, tuším mi tu mrzne. Musím ju zohriať,“ zamrmlal Tyler. Elena sa ho pokúsila odtisnúť, ale bol silný, objal ju a pritisol k sebe.

„Tyler, chcem odísť. Hneď teraz...“

„Jasné, miláčik, pôjdeme,“ odvetil. „Najprv sa však musíš zohriať. Bože, aká si studená.“

„Tyler, prestaň,“ povedala. Jeho ruky na jej tele boli dosiaľ iba otravné, ale teraz si uvedomila ich dotyk, že jej šmátrajú po nahej pokožke.

Ešte nikdy nebola v takomto ohrození a ďaleko od akejkoľvek pomoci. Namierila ostrý podpätok na jeho topánku, ale uhol nohou. „Tyler, pusť ma.“

„Elena, nebuď taká, chcem ťa len zohriať...“

„Tyler, pusť ma,“ zopakovala. Pokúsila sa od neho odtrhnúť. Tyler sa zaknísal a potom ju celou váhou vtlačil do brečtanu a buriny. „Zabijem ťa, Tyler,“ šepla zúfalo. „Myslím to vážne. Zlez zo mňa.“

Tyler sa z nej odrazu pokúsil prevaliť, ale údy mal ťažké a takmer ochrnuté. „No tak, Elena, nehnevaj sa. Len som ťa chcel zohriať. Elena, ľadová princezná... už ti je teplejšie?“

Pocítila horúčavu v ústach a vlhko na tvári. Stále trčala pod ním, nemotorne sa jej perami posúval nižšie po hrdle. Začula trhanie látky.

„Jaj,“ zašomral Tyler. „Prepáč.“

Elena zvrtla hlavu a ústa sa jej stretli s Tylerovou rukou, ktorá jej nešikovne hladkala líce. Uhryzla ho, zuby ponorila hlboko do mäsitej dlane. Zahryzla z celej sily, pocítila krv a počula Tylerov bolestný výkrik. Ruka sa odtiahla.

„Hej! Veď som sa ti ospravedlnil!“ Tyler ukrivdene pozrel na uhryznutú ruku. Tvár sa mu stiahla od zlosti a ruku zovrel do päste.

Je to tu, pomyslela si šialene pokojne. Omráči ma, alebo rovno zabije. Pripravila sa na úder.

Stefan odolával nutkaniu ísť na cintorín – búrila sa proti tomu každá jeho bunka. Keď tam bol naposledy, našiel toho starca.

Pri tej spomienke ho zaplavilo zdesenie. Prisahal by, že ho pod mostom neprizabil, že mu nezobral toľko krvi, aby mu ublížil. Ale Sila v tú noc všetko skreslila. Ak to vôbec bola Sila. Možno si to len predstavoval. Možno to spôsobil sám. Keď sa túžba vymkne spod kontroly, stávajú sa čudesné veci.

Zavrel oči. Keď počul, že starca odviezli do nemocnice a zápasí o život, bol v nevýslovnom šoku. Ako mohol zájsť až tak ďaleko? Ako sa mohol tak odtrhnúť z reťaze, že takmer zabil človeka? Pritom nikoho nezabil od...

Nemohol na to ani pomyslieť.

Keď teraz stál v polnočnej tme pred cintorínskou bránou, túžil sa zvrtnúť a odísť. Vrátiť sa na ples, kde nechal Caroline, pružnú a opálenú krásku, s ktorou mu nič nehrozilo, pretože preňho absolútne nič neznamenala.

No nemohol sa vrátiť, lebo na cintoríne bola Elena. Cítil ju, jej napätie. Ocitla sa v ťažkostiach a musí ju nájsť.

Bol v polovici kopca, keď sa ho zmocnil závrat. Ako v mrákotách sa vybral ku kostolu, lebo to bolo jediné, na čo sa vládal sústrediť. Mozgom sa mu valili sivé vlny hmly a zo všetkých síl sa vliekol ďalej. Proti závratu bol strašne slabý a bezmocný.

Musím... ísť za Elenou. Lenže som slabý. Nemôžem byť... slabý... ak mám pomôcť Elene. Musím...

Pred očami sa mu zamihotal vchod do kostola.

Elena videla nad Tylerovým ľavým plecom mesiac. Zvláštne, pomyslela si, že práve toto bude to posledné, čo v živote uvidím. Chcela kričať, no hrdlo mala stiahnuté od strachu.

A potom čosi zdvihlo Tylera a hodilo ho o náhrobok jeho starého otca.

Čosi. Tak to videla Elena. Bez dychu sa prevrátila na bok, jednou rukou zvierala roztrhnuté šaty, druhou hmatkala po zbrani.

Nepotrebovala ju. V tme sa niečo pohlo a uvidela, kto z nej strhol Tylera. Stefan Salvatore. Stefan, akého ešte nevidela: peknú tvár mal bledú a chladnú od zúrivosti a v zelených očiach mu žiarilo vražedné svetlo. Zo Stefana aj bez pohybu vyžaroval taký hnev a zúrivosť, až sa ho Elena bála viac ako predtým Tylera.

„Už keď som ťa prvýkrát uvidel, bolo mi jasné, že nemáš spôsoby,“ povedal Stefan. Hlas mal tichý, chladný a nonšalantný a Elene sa z neho zakrútila hlava. Nedokázala od neho odtrhnúť oči, keď sa pohol k Tylerovi, ktorý otupene krútil hlavou a pokúsil sa zdvihnúť. Stefan kráčal ako tanečník, ľahko, sebaisto. „Netušil som však, že nemáš ani za necht charakteru.“

Udrel Tylera. Mohutnejší Tyler k nemu vystieral mäsitú ruku a Stefan ho takmer spakruky švacol zboku do tváre ešte skôr, ako sa ho Tyler dotkol.

Tylera hodilo k druhému náhrobku. Zadychčane sa pozbieral, zúfalo vyvaľoval oči. Elena videla, ako mu z nosa tečie krv. Potom vyrazil do útoku.

„Džentlmen nikomu nevnucuje svoju spoločnosť,“ utrúsil Stefan a zrazil ho na zem. Tyler sa zvalil do buriny a šípok. Tentoraz mu trvalo dlhšie, kým vstal. Krv mu tiekla z oboch nosných dierok aj z úst. Keď sa vrhol na Stefana, fučal ako vystrašený kôň.

Stefan schmatol Tylera za bundu, roztočil sa s ním a pokojne prijal vražedný úder. Dvakrát Tylerom zatriasol. Mäsité päste okolo neho len krúžili a už ho nezasiahli. Potom ho pustil.

„Džentlmen neurazí ženu,“ pokračoval Stefan. Tyler mal skrivenú tvár, gúľal očami, ale načahoval sa za Stefanovou nohou. Stefan ho postavil a znovu ním zatriasol. Stále mu dohováral a každé slovo zdôrazňoval zatrasením, pri akom sa lámu kosti. „A v nijakom prípade na ňu nepoloží ruku...“

„Stefan!“ skríkla Elena. Tylerovi pri každom zatrasení poskakovala hlava. Bála sa, čo by mohol Stefan vykonať. A predovšetkým sa bála Stefanovho hlasu, chladného hlasu, ktorý bol ako tancujúci kord, krásny, smrtiaci a nemilosrdný. „Stefan, prestaň.“

Prekvapene sa na ňu pozrel, azda zabudol, že je tam. Chvíľu sa díval, akoby ju nespoznával, oči mal v mesačnom svite čierne a Elene pripomínal dravca, nejakého veľkého vtáka alebo štíhleho mäsožravca, neschopného ľudských citov. Potom si na ňu zrejme spomenul a časť tmy z jeho pohľadu zmizla.

Pozrel na Tylerovu klesajúcu hlavu, jemne ho oprel o červený mramorový náhrobok. Tylerovi sa podlomili kolená a zviezol sa dole, ale Elene odľahlo, keď otvoril oči – alebo aspoň to ľavé. Na pravom mu navieral monokel.

„Prežije to,“ povedal Stefan. Hlas mu znel duto.

Keď Elenu opustil strach, aj ona sa cítila dutá, prázdna. Šok, pomyslela si. Som v šoku. Asi začnem hystericky jačať.

„Má ťa kto odprevadiť domov?“ spýtal sa Stefan ešte stále tým mrazivým mŕtvolným hlasom.

Elena si spomenula na Dicka a Vickie, ktorí sa ktovie čím zabávajú pri náhrobku Thomasa Fella. „Nie,“ odvetila. Myseľ sa jej zase rozbehla, začínala vnímať. Fialové šaty mala vpredu roztrhnuté – zničené. Mechanicky si ich prichytila prstami.

„Odveziem ťa,“ navrhol Stefan.

Elena aj v otupenosti pocítila nával strachu. Pozrela naňho, zvláštne elegantnú postavu medzi náhrobkami, bledú tvár v mesačnom svetle. Predtým jej nepripadal až taký krásny, ale teraz bola jeho krása ako z iného sveta. Nielen cudzokrajná, ale aj neľudská, lebo žiadny človek nemohol vyžarovať takú auru sily a odstupu.

„Ďakujem. Je to od teba láskavé,“ povedala pomaly. Nemala na výber.

Tylera nechali pri náhrobku predkov. Elena znovu pocítila chlad, keď došli na chodník a Stefan odbočil k mostu Wickery.

Auto som si nechal pri penzióne,“ povedal. „Takto sa tam dostaneme najrýchlejšie.“

„Tadiaľto si prišiel?“

„Nie. Neprešiel som cez most. Nič sa však nestane.“

Elena mu verila. Kráčala vedľa neho, bledá a tichá. Dotkli sa len vtedy, keď si vyzliekol sako a prehodil jej ho cez nahé plecia. Cítila zvláštnu istotu, že tento chlapec by zabil všetko, čo by sa jej pokúsilo ublížiť.

Most Wickery sa v mesačnom svite belel a pod ním pomedzi starobylé kamene prúdila ľadová voda. Celý svet znehybnel v kráse a v chlade, keď kráčali cez dubový háj k úzkej poľnej ceste.

Prešli okolo oplotených pasienkov a tmavých polí, až napokon boli pri dlhej kľukatej ceste. Penzión bol z pálených tehál hrdzavej farby, obklopovali ho staručké cédre a javory. Svietilo sa len v jednom okne.

Stefan odomkol bránu a vošli do malej haly so schodiskom. Zábradlie bolo rovnako ako okná z dubového dreva, takého vylešteného, až v tme takmer plápolalo.

Vyšli po schodoch hore. Stefan prekvapenú Elenu zaviedol do jednej z izieb a otvoril čosi, čo vyzeralo ako dvere na šatníku. Cez ne uvidela veľmi strmé a úzke schody.

Aké zvláštne miesto, pomyslela si. Toto skryté schodisko, pochované hlboko v útrobách domu, kam zvonku neprenikne žiadny zvuk. Vyšla na vrch schodiska a ocitla sa vo veľkej miestnosti, ktorá zaberala celé tretie poschodie domu.

Osvetlená bola tiež veľmi slabo, no Elena videla fľakatú drevenú dlážku a trámy šikmého stropu. Na všetkých stranách boli vysoké okná a na niekoľkých kusoch masívneho nábytku boli porozkladané kufre.

Uvedomila si, že ju pozoruje. „Je tu niekde kúpeľňa...?“

Kývol hlavou k dverám. Zložila si sako, podala mu ho bez toho, aby sa naňho pozrela a vošla dnu.

8

Elena vošla do kúpeľne omámená a vďačná. Vyšla z nej nahnevaná.

Nebola si celkom istá, ako sa odohrala tá premena. No keď si umývala škrabance na tvári a na rukách a rozčuľovala sa nad tým, že tu nie je zrkadlo a že kabelku si nechala v Tylerovom kabriolete, znovu začala niečo cítiť. Hnev.

Prekliaty Stefan Salvatore. Taký chladný a odmeraný, aj keď jej zachraňoval život. Dofrasa aj s jeho zdvorilosťou a galantnosťou, aj s múrmi, ktorými sa obohnal a ktoré boli čoraz hrubšie a vyššie.

Vybrala si z vlasov sponky a zopla si roztrhnuté šaty. Potom sa rýchlo učesala vyrezávaným kosteným hrebeňom, ktorý našla na umývadle. Z kúpeľne vyšla so zdvihnutou bradou a prižmúrenými očami.

Ešte si neobliekol sako. Stál pri okne v bielom pulóvri, so zaklonenou hlavou, napäto čakal. Ani nezdvihol hlavu a ukázal na čierny zamat prehodený cez operadlo stoličky.

„Ak chceš, môžeš si to dať na šaty.“

Bol to dlhý plášť s kapucňou, hrubý a jemný. Ju však dar neobmäkčil – všimla si, že Stefan sa k nej nepriblížil a ani sa na ňu nepozrel.

Zámerne vstúpila do jeho osobného priestoru. Tuhšie si pritisla plášť a ešte aj v tomto okamihu si jej telo vychutnávalo dotyk zamatu. Prešla k Stefanovi a pozrela na mahagónový šatník pri okne.

Ležala na ňom nebezpečne vyzerajúca dýka s ebenovou rúčkou a nádhernou agátovou pošvou vykladanou striebrom. Bola tam aj zlatá guľa s akýmsi vsadeným číselníkom a niekoľko pohodených zlatých mincí.

Zdvihla jednu, čiastočne preto, lebo to bolo zaujímavé, a čiastočne preto, lebo vedela, že ho rozčúli, keď sa mu bude hrabať vo veciach. „Čo je to?“

Chvíľu trvalo, kým odpovedal. „Zlatý florén. Florentská minca.“

„A toto?“

„Nemecké vreckové hodinky. Z pätnásteho storočia,“ povedal nesústredene. Potom dodal: „Elena...“

Načiahla sa k železnej skrinke. „A toto? Dá sa to otvoriť?“

„Nie!“ Mal reflexy ako mačka – plesol po skrinke a pridržal veko. „Sú tam osobné veci,“ povedal napäto.

Všimla si, že sa dotkol len železného veka, nie jej ruky. Nadvihla prsty a znovu sa stiahol.

Odrazu nedokázala udržať hnev. „Opatrne,“ zlostne zasyčala. „Nedotýkaj sa ma, aby si sa nenakazil.“

Odvrátil sa k oknu.

Aj ona sa odvrátila a prešla do stredu miestnosti, no cítila, že sa díva na jej odraz. A náhle vedela, ako naňho pôsobí – so svetlými vlasmi, ktoré jej splývajú na čierny plášť, a s bielou rukou, ktorou si zamat pridŕža pri krku. Princezná si zlostne vykračuje po svojej veži.

Zaklonila hlavu, pozrela na padacie dvere na strope a počula tichý zreteľný nádych. Keď sa obrátila, pohľad upieral na jej odhalené hrdlo a výraz v jeho očiach ju zmiatol. No tvár mu hneď stvrdla, uzavrela sa.

„Mal by som ťa radšej odviezť domov,“ povedal.

V tej chvíli mu chcela ublížiť, vrátiť mu ten nepríjemný pocit. No zároveň chcela počuť pravdu. Už ju unavovala táto hra, unavovalo ju intrigovať, konšpirovať a čítať Stefanovi Salvatoremu myšlienky. Počula, ako vyslovuje slová, nad ktorými tak dávno uvažovala. Cítila sa strašne a zároveň sa jej nesmierne uľavilo.

„Prečo ma tak nenávidíš?“

Zízal na ňu. Chvíľu asi nemohol nájsť slová. Potom povedal: „Nie je pravda, že ťa nenávidím.“

„Ale hej,“ povedala Elena. „Viem, že to nie je... že sa to nepatrí povedať, ale mne je to fuk. Viem, že by som ti mala byť vďačná, lebo si ma zachránil, ale aj to je mi fuk. Nežiadala som ťa o záchranu. Ani neviem, prečo si bol na cintoríne. A rozhodne nechápem, prečo si to urobil, keď viem, čo si o mne myslíš.“

Pokrútil hlavou, ale hlas mal tichý. „Nie je pravda, že ťa nenávidím.“

„Od začiatku sa mi vyhýbaš, ako keby som bola... malomocná. Chcela som sa k tebe správať priateľsky, no ty si ma odmietol. Tak sa správa džentlmen, keď ho niekto chce privítať?“

Niečo sa pokúšal povedať, ale prerušila ho. „Viackrát si ma ignoroval na verejnosti, ponížil si ma v škole. Doteraz by si so mnou neprehovoril, keby to nebola otázka života a smrti. Inak z teba človek nedostane slovo? Ak nedôjde skoro k vražde?“

Nadýchla sa. „A dokonca ani teraz nechceš, aby som sa k tebe priblížila. Čo je to s tebou, Stefan Salvatore, že musíš takto žiť? Že musíš stavať múry, aby sa k tebe nikto nedostal? Že nemôžeš nikomu dôverovať? Čo to s tebou je?“

Mlčal a tvár mal odvrátenú. Zhlboka sa nadýchla, vystrela plecia a hlavu držala vztýčenú, hoci ju pálili oči. „A čo je to so mnou,“ dodala tichšie, „že sa na mňa nemôžeš ani pozrieť, ale Caroline Forbesovej si dovolil, aby sa na teba vrhla? Mám právo vedieť aspoň to. Už ťa nikdy nebudem otravovať, v škole ťa ani neoslovím, ale kým odídem, chcem vedieť pravdu. Prečo ma tak nenávidíš, Stefan?“

Pomaly sa obrátil a zdvihol hlavu. Oči mal temné, slepé a v Elene sa niečo pohlo, keď mu v tvári zazrela bolesť.

Hlas mal pevný – ale len tak-tak. Počula, koľko námahy ho to stojí, aby sa mu nechvel.

„Áno,“ povedal, „myslím si, že máš právo vedieť to, Elena.“ Potom jej pozrel do očí a Elena si pomyslela: Je to až také zlé? Čo môže byť až také zlé? „Nie je pravda, že ťa nenávidím.“ Každé slovo vyslovil veľmi dôkladne a zreteľne vyslovoval. „Nikdy to nebola pravda. Len... niekoho mi pripomínaš.“

Elena bola zaskočená. Toto určite neočakávala. „Pripomínam ti inú, ktorú poznáš?“

„Ktorú som poznal,“ odvetil ticho. „No,“ dodal, akoby si niečo sám objasňoval, „ty vlastne nie si ako ona. Vyzerala ako ty, ale bola krehká, jemná. Zraniteľná. Vnútri aj zvonka.“

„A ja nie som.“

Zasmial sa. Teda bol by to smiech, keby v ňom znel aspoň náznak pobavenia. „Nie. Ty si bojovníčka. Ty si... ty.“

Elena chvíľu mlčala. Pri pohľade na bolesť v jeho tvári sa nedokázala dlhšie hnevať. „Boli ste si blízki?“

„Áno.“

„Čo sa stalo?“

Nastala dlhá prestávka, taká dlhá, až si Elena myslela, že jej neodpovie. Napokon povedal: „Umrela.“

Elena rozochvene vydýchla. Opustili ju posledné zvyšky hnevu. „To muselo byť strašné,“ povedala a pomyslela na biely náhrobok Gilbertovcov v tráve. „Úprimnú sústrasť.“

Nič nepovedal. Tvár sa mu zase uzavrela a zdalo sa, že sa na niečo díva – na niečo strašné a tragické, čo vidí len sám. No vo výraze nemal len smútok. Cez steny, ktoré ho obklopovali, cez všetko rozochvené sebaovládanie videla zmučený výraz viny a osamelosti. Bol taký stratený a utrápený, že kým si uvedomila, čo robí, stála pri ňom.

„Stefan,“ šepla. Zdalo sa, že ju nepočuje – akoby bol vo vlastnom svete zúfalstva.

Neovládla sa a položila mu ruku na rameno. „Stefan, viem, ako to bolí...“

„Nemôžeš to vedieť,“ vybuchol a ticho sa premenilo na dobiela rozžeravený hnev. Pozrel jej na ruku, akoby si až teraz uvedomil, že je tam, akoby ho rozzúrila jej trúfalosť. Keď jej striasol ruku, zelené oči mal prižmúrené a tmavé. Zdvihol dlaň, chcel jej iba zabrániť v ďalšom dotyku...

... no namiesto toho ju zrazu držal za ruku, prsty sa im pevne preplietli a držal sa jej ako o život. Nechápavo pozrel na ich spojené ruky. Potom prešiel pohľadom od zovretých prstov k tvári.

„Elena,“ zašepkal.

V pohľade mu uvidela úzkosť, akoby už nevládal bojovať. Porazila ho. Múry padli.

Bezmocne sklonil hlavu k jej perám.

„Počkať – zastaň tu,“ povedala Bonnie. „Tuším som niečo zazrela.“

Mattov otlčený ford spomalil a šinul sa ku kraju cesty, kde bol hustý porast ostružín a kríkov. Mihalo sa tam niečo biele a približovalo sa to k nim.

„Preboha,“ povedala Meredith. „To je Vickie Bennettová.“

Dievča vstúpilo do svetla reflektorov, zastalo a Matt dupol na brzdu. Vickie mala bledohnedé vlasy rozstrapatené, tvár ufúľanú a pohľad sklený. Bola len v bielom kombiné.

„Nastúp do auta,“ povedal Matt. Meredith otvárala dvere. Vyskočila von a bežala k omámenému dievčaťu.

„Vickie, čo ti je? Čo sa ti stalo?“

Vickie zaúpela a stále pozerala dopredu. Potom akoby odrazu zbadala Meredith a zaťala jej do rúk nechty.

„Padajte odtiaľto,“ povedala. Oči mala plné zúfalstva, hlas cudzí a hrubý, akoby sa jej niečo stalo s ústami. „Všetci utekajte! Blíži sa to.“

„Čo sa blíži? Vickie, kde je Elena?“

„Bežte preč...“

Meredith pozrela na cestu a odviedla roztrasené dievča k autu. „Ideš s nami,“ povedala, „ale musíš nám povedať, čo sa stalo. Bonnie, daj mi štólu. Je celá premrznutá.“

„Je zranená,“ povedal Matt pochmúrne. „Asi utrpela šok. No kde sú ostatní? Vickie, bola s tebou Elena?“

Vickie vzlykla a zakryla si tvár rukami. Meredith jej prehodila cez plecia ružovú štólu od Bonnie. „Nie... Dick,“ povedala neurčito. Zdalo sa, že pri reči cíti bolesť. „Boli sme v kostole... bolo to strašné. Prišlo to... akoby všade bola hmla. Temná hmla. A oči. V tme som videla horiace oči. Popálili ma...“

„Blúzni,“ povedala Bonnie. „Alebo má hysterický záchvat, či ako sa to volá.“

Matt pomaly a zreteľne povedal: „Vickie, len nám, prosím, povedz, kde je Elena. Čo sa jej stalo?“

„Neviem.“ Vickie zdvihla uplakanú tvár k oblohe. „S Dickom... sme boli sami... a odrazu to bolo všade okolo nás. Nemohla som utekať. Elena predtým povedala, že sa otvorila hrobka. Možno to vyšlo odtiaľ. Bolo to strašné...“

„Boli na cintoríne v rozvalinách kostola,“ prerušila ju Meredith. „A Elena s nimi. Aha, pozrite.“ Vo svetle lampy v aute všetci videli, že Vickie má na hrdle hlboké čerstvé škrabance.

„Vyzerajú ako od zvieraťa,“ povedala Bonnie. „Ako od mačacích pazúrov.“

„Toho starca pod mostom nenapadla mačka,“ povedal Matt. Zbledol a na čeľusti mu navreli svaly. Meredith sledovala jeho pohľad k ceste a pokrútila hlavou.

„Matt, najprv ju musíme odviezť. Musíme,“ povedala. „Počúvaj, aj ja sa bojím o Elenu. Vickie však potrebuje lekára a musíme zavolať políciu. Nemáme na výber. Musíme sa vrátiť.“

Matt dlho hľadel na cestu, potom vzdychol. Zabuchol dvere, prudkými pohybmi zaradil rýchlosť a obrátil auto.

Vickie celou cestou až do mesta vykrikovala o tých očiach.

Elena cítila, ako sa im so Stefanom stretli pery.

Bolo to také jednoduché. Otázky boli zodpovedané, obavy zmizli, pochybnosti sa rozplynuli. Necítila len vášeň, ale aj nehu a takú silnú lásku, až sa vnútri celá chvela. Tá intenzita by bola strašidelná, no s ním sa nedokázala ničoho báť.

Je doma. Sem patrí.

Konečne to miesto našla. Domov. Pri ňom.

Zľahka sa odtiahol a cítila, že sa chveje.

„Elena,“ zašepkal jej do pier. „Nemôžeme...“

„Už sa stalo,“ šepla a pritiahla ho k sebe.

Takmer akoby počula jeho myšlienky, cítila jeho pocity. Prebleskovala medzi nimi slasť a vášeň, spájala ich a ťahala bližšie. Elena cítila jeho emócie. Chcel ju naveky objímať, ochraňovať. Chrániť ju pred zlom, ktoré by ju ohrozovalo. Chcel svoj život spojiť s jej životom.

Na perách cítila jemný tlak jeho pier a ledva dokázala zniesť ich sladkosť. Áno, pomyslela si. Pocity sa cez ňu valili ako vlny na jazierku. Topila sa v nich – v radosti, ktorú vycítila v Stefanovi, a v príboji toho, čo sa prebudilo v nej. Stefanova láska ju obmývala, presvetľovala, ako slnko ožiarila každé tmavé miesto v jej duši. Chvela sa od rozkoše, lásky a túžby.

Odtiahol sa pomaly, akoby sa od nej nedokázal odtrhnúť, a spýtavo si pozreli do očí.

Neprehovorili. Slová neboli potrebné. Hladkal jej vlasy tak ľahučko, že ho ledva cítila, akoby sa obával, že by sa mu mohla v rukách rozbiť. Vtedy vedela, že sa jej nevyhýbal z nenávisti. Nie, vôbec to nebola nenávisť.

Elena netušila, koľko času uplynulo, keď potichu zišli po schodoch penziónu. Inokedy by sa tešila, že môže nasadnúť do Stefanovho elegantného čierneho auta, no dnes v noci si ho ledva všimla. Jednou rukou viedol auto opustenými ulicami, druhou ju stále držal za ruku.

Keď sa priblížili k jej domu, Elena uvidela svetlá.

„To je polícia,“ hlesla. Bolo náročné rozprávať po takom dlhom mlčaní. „Je tam aj Robertovo a Mattovo auto,“ dodala. Pozrela na Stefana a pokoj, ktorý ju napĺňal, odrazu pôsobil krehko. „Ktovie, čo sa stalo. Myslíš, že Tyler im to už povedal...?“

„Ani Tyler by nebol taký hlúpy.“

Zastal za policajným autom a Elena si neochotne vyslobodila ruku z jeho dlane. Z celého srdca si želala, aby mohli byť so Stefanom sami, aby sa už nemuseli vrátiť do normálneho sveta.

Nedalo sa však tomu vyhnúť. Vyšli po chodníku k otvoreným dverám. Vnútri bolo pozažínané.

Keď Elena vošla dnu, obrátilo sa k nej niekoľko desiatok tvárí. Odrazu si predstavila, ako asi vyzerá, keď stojí vo dverách v splývavom plášti a so Stefanom po boku. Teta Judith vykríkla, objala ju a zároveň ju stískala aj ňou zúrivo triasla.

„Elena! Vďakabohu, že si v bezpečí. Kde si bola? A prečo si nezavolala? Uvedomuješ si, čo sme prežívali?“

Elena sa zmätene poobzerala po miestnosti. Ničomu nerozumela.

„Len sa tešíme, že si sa vrátila,“ povedal Robert.

„Bola som v penzióne so Stefanom,“ povedala pomaly. „Teta Judith, toto je Stefan Salvatore, má tam prenajatú izbu. Odviezol ma sem.“

„Ďakujem,“ povedala teta Judith ponad Eleninu hlavu. Potom zase pozrela na neter. „Tvoje šaty, vlasy... čo sa stalo?“

„Ty to nevieš? Takže Tyler vám nič nepovedal. A prečo je tu polícia?“ Elena sa inštinktívne posunula k Stefanovi a cítila, že aj on sa priblížil. Chce ju ochrániť.

„Vickie Bennettovú niekto na cintoríne napadol,“ povedal Matt. Spolu s Bonnie a Meredith stáli za tetou Judith a Robertom. Vyzerali, že im odľahlo, no zároveň sa tvárili trochu čudne a veľmi unavene. „Našli sme ju asi pred dvoma-tromi hodinami a odvtedy ťa hľadáme.“

„Napadli ju?“ povedala Elena šokovane. „Kto ju napadol?“

„To nik nevie,“ odvetila Meredith.

„Možno sa netreba báť,“ povedal Robert upokojujúco. „Lekár povedal, že sa veľmi zľakla a pila alkohol. Možno si to celé len vybájila.“

„Tie škrabance neboli vybájené,“ povedal Matt.

„Aké škrabance? O čom to rozprávate?“ vyzvedala Elena a prebehla po nich očami.

„Poviem ti,“ povedala Meredith a stručne vysvetlila, ako našli Vickie. „Stále opakovala, že nevie, kde si, že keď sa to stalo, bola sama s Dickom. Lekár však povedal, že nič na nej nevidí. „Okrem tých škrabancov nebola zranená a poškriabať ju mohla aj mačka.“

„Nemala nijaké iné stopy?“ spýtal sa ostro Stefan. Ozval sa prvý raz, odkedy vošli, a Elena naňho pozrela, prekvapená jeho tónom.

„Nie,“ povedala Meredith. „Samozrejme, šaty jej neroztrhala mačka – ale Dick možno áno. Ozaj, a má pohryznutie na jazyku.“

„Čože?“ zhíkla Elena.

„Veľmi vážne poranenie. Muselo to poriadne krvácať a pri rozprávaní ju to bolí.“

Stefan vedľa Eleny veľmi zvážnel. „Vedela nejako vysvetliť, čo sa vlastne stalo?“

„Mala hysterický záchvat,“ odvetil Matt. „Naozaj hysterický – tárala, bľabotala o očiach a o temnej hmle a o tom, že nevládala bežať. Lekár si myslí, že to možno bola halucinácia. Isté je len toľko, že okolo polnoci boli s Dickom Carterom v starom kostole pri cintoríne a že ich tam niečo napadlo.“

Bonnie dodala: „Dicka nie, takže aspoň vieme, že to malo istý vkus. Polícia ho našla v bezvedomí na dlážke v kostole a nič si nepamätá.“

Elena posledné slová ledva počula. So Stefanom sa dialo niečo strašné. Nevedela, ako to vie, no vedela to. Keď Matt dorozprával, Stefan zmeravel, a hoci sa nepohol, mala pocit, akoby bola medzi nimi obrovská vzdialenosť, akoby stáli na opačných koncoch praskajúcej ľadovej kryhy.

Prehovoril strašidelne vyrovnaným hlasom, ktorý už počula v jeho izbe: „V kostole, Matt?“

„Áno, v starom kostole,“ odvetil Matt.

„A určite povedala, že to bolo o polnoci?“

„Nebola si celkom istá, ale muselo to byť zhruba vtedy. Našli sme ju krátko potom. Prečo?“

Stefan neodpovedal. Elena cítila, že priepasť medzi nimi sa rozširuje. „Stefan,“ zašepkala. Potom nahlas: „Stefan, čo je?“

Pokrútil hlavou. Nezahriakni ma, pomyslela si, no on sa na ňu ani nepozrel. „Prežije to?“ vyletelo z neho.

„Lekár povedal, že sa jej nič vážne nestalo,“ odvetil Matt. „Nikto ani nehovoril o tom, že by to nemala prežiť.“

Stefan prikývol a obrátil sa k Elene. „Musím odísť,“ povedal. „Už si v bezpečí.“

Keď sa obracal na odchod, chytila ho za ruku. „Samozrejme, že som v bezpečí,“ povedala. „Vďaka tebe.“

„Áno,“ povedal. No v očiach nemal nič. Boli otupené.

„Zajtra mi zavolaj.“ Stisla mu ruku, pred skúmavými pohľadmi okolostojacich sa pokúšala vyjadriť, čo cíti. Chcela, aby to pochopil.

Pozrel na ich ruky, potom sa k nej pomaly obrátil. Konečne jej aj on stisol prsty. „Áno, Elena,“ zašepkal a vpil sa do nej očami. A bol preč.

Zhlboka sa nadýchla a obrátila sa k preplnenej izbe. Teta Judith tam ešte stále postávala a uprene hľadela na roztrhnuté šaty, ktoré jej trčali spod plášťa.

„Elena,“ vzdychla, „čo sa stalo?“ Pozrela k dverám, cez ktoré práve vyšiel Stefan.

Elene sa do hrdla vtisol hysterický smiech, no potlačila ho. „To mi nespravil Stefan,“ povedala. „Stefan ma zachránil.“ Cítila, ako jej tvrdnú črty tváre. Pozrela sa na policajta, čo stál za tetou. „Bol to Tyler, Tyler Smallwood...“

9

N ebola to prevtelená Katherine.

Stefan nad tým rozmýšľal, keď sa krátko pred svitaním vracal autom do penziónu.

Povedal jej to a bola to aj pravda, ale až teraz si uvedomoval, ako dlho k tomu záveru dospieval. Celé týždne sledoval každý Elenin nádych a pohyb a všímal si každý drobný rozdiel.

Vlasy mala o odtieň alebo dva bledšie ako Katherine a obočie a mihalnice zase tmavšie. Katherinine boli takmer strieborné. Bola od nej o dobrú šírku dlane vyššia. Pohybovala sa sebavedomejšie – dievčatá tejto doby mali akýsi lepší vzťah k svojim telám.

Dokonca aj oči, ktoré ho v prvý deň šokovali, neboli celkom rovnaké. Katherinine oči boli väčšinou rozšírené v detskom úžase alebo sklopené, ako sa patrilo na dievča koncom pätnásteho storočia. Elenine oči hľadeli priamo, bez uhýbania. A niekedy sa rozhodne či vzdorovito prižmúrili, ako to u Katherine nikdy nevidel.

Krásou a fascináciou, ktorú vyvolávali, sa veľmi podobali. No kým Katherine bola biele mačiatko, Elena bola snehobiela tigrica.

Stefan viedol auto popri siluetách javorov a zamračil sa pri spomienke, ktorá sa mu odrazu zjavila v mysli. Nebude na to myslieť, nesmie... No už sa mu pred očami odvíjali obrazy. Akoby denník spadol na zem a otvoril sa a jemu nezostávalo nič iné, len hľadieť na stránku, kým sa mu v mysli odvíjal príbeh.

Biela farba. Katherine bola v ten deň oblečená v bielom. V nových bielych šatách z benátskeho hodvábu s prestrihnutými rukávmi, aby bolo vidieť košieľku z bieleho plátna. Na krku mala náhrdelník zo zlata a z perál a v ušiach drobné perlové náušnice.

Veľmi sa jej páčili nové šaty, ktoré otec objednal špeciálne pre ňu.

Urobila pred Stefanom piruetu, jednou rukou nadvihla dlhú sukňu a odhalila žltú brokátovú spodničku...

„Vidíš, dokonca mi tam vyšili monogram. Dal mi ich ušiť ocko. Mein lieber Papa ...“ Stíchla, prestala sa vrtieť a ruka jej pomaly klesla k boku. „Čo sa stalo, Stefan? Neusmievaš sa.“

Nedokázal sa o to ani pokúsiť. Pohľad na ňu, bielu a zlatú ako nejakú éterickú víziu, mu spôsoboval fyzickú bolesť. Keby ju stratil, neprežil by to.

Prsty kŕčovito zovrel okolo chladného gravírovaného kovu. „Katherine, ako sa môžem usmievať, ako môžem byť šťastný, keď ... “

„Keď?“

„Keď vidím, ako sa dívaš na Damona.“ Tak, už to povedal. Utrápene pokračoval: „Kým prišiel domov, boli sme spolu každý deň. Naši otcovia sa rozprávali o plánoch na sobáš. No teraz sú dni kratšie, leto sa takmer skončilo – a ty tráviš rovnako veľa času s Damonom ako so mnou. Otec mu tu dovolí zostať len preto, lebo si ho o to požiadala. Prečo si o to žiadala, Katherine? Myslel som, že ti záleží na mne.“

V modrých očiach sa jej zračilo zdesenie. „Záleží mi na tebe, Stefan. Veď to vieš!“

„Tak prečo si sa prihovárala za Damona? Nebyť teba, otec by ho vyhodil na ulicu...“

„A to by ťa určite potešilo, braček.“ Hlas vo dverách bol hladký a briskný, ale keď sa Stefan obrátil, videl, že Damonovi plápolajú oči.

„To nie je pravda,“ povedala Katherine. „Stefan by nechcel, aby si trpel.“

Damon odul peru, zagánil na Stefana a prešiel ku Katherine. „Možno nie,“ povedal jej a hlas mu trochu zmäkol. „Brat má však pravdu aspoň v jednej veci. Dni sú kratšie a tvoj otec čoskoro odíde z Florencie. A zoberie ťa so sebou – ak nebudeš mať dôvod zostať . “

Ak nebudeš mať manžela. Tie slová nevyslovil, no všetci ich počuli. Barón mal svoju dcéru príliš rád, aby ju nútil do vydaja proti jej vôli. Nakoniec to bude Katherinino rozhodnutie.

Keď sa už tá téma spomenula, Stefan nemohol mlčať. „Katherine vie, že čoskoro bude musieť opustiť otca...“ začal a chcel predviesť svoje tajné informácie, ale brat ho prerušil.

„Aha, áno, skôr, ako otec začne niečo tušiť , “ povedal Damon nenútene. „Aj bezhranične milujúci otec sa musí začať čudovať, prečo jeho dcéra vychádza von len v noci.“

Stefana zaplavil hnev a bolesť. Je to pravda – Damon to vie. Katherine svoje tajomstvo prezradila aj jeho bratovi.

„Prečo si mu to povedala, Katherine? Prečo? Čo na ňom vidíš – na človeku, ktorého zaujíma len vlastná rozkoš? Ako ťa môže urobiť šťastnou, keď myslí len na seba?“

„A ako ťa môže urobiť šťastnou tento chlapec, keď nevie nič o svete?“ odvrkol Damon pohŕdavo. „Ako ťa ochráni, keď nikdy nespoznal skutočnosť? Život strávil medzi knihami a maľbami – nech si tam zostane.“

Katherine zúfalo pokrútila hlavou, oči farby drahokamov jej zvlhli od sĺz.

„Ani jeden z vás to nechápe,“ povedala. „Myslíte si, že sa môžem vydať a usadiť sa tu ako iné florentské dámy. Lenže ja nemôžem byť ako ostatné dámy. Ako by som mohla mať domácnosť so služobníctvom, ktoré by videlo každý môj krok? Ako by som mohla žiť na jednom mieste, kde by ľudia videli, že nestarnem? Nikdy nebudem viesť normálny život.“

Zhlboka sa nadýchla, pozrela na jedného a potom na druhého. „Ten, kto sa rozhodne, že sa stane mojím manželom, sa musí vzdať života na slnku,“ zašepkala. „Musí žiť za mesačného svitu a v tme.“

„Potom si musíš vybrať niekoho, kto sa nebojí tieňov,“ povedal Damon a Stefana prekvapila sila jeho hlasu. Ešte nepočul, že by Damon hovoril tak úprimne, bez afektu. „Katherine, pozri sa na môjho brata – bude schopný vzdať sa slnka? Je pripútaný k obyčajným veciam – k priateľom, k rodine, k svojim povinnostiam vo Florencii. Tma by ho zničila.“

„Klamár!“ zvolal Stefan. Vzkypel v ňom hnev. „Som rovnako silný ako ty, braček, a nebojím sa ničoho v tieňoch ani na slnku. A Katherine milujem viac ako priateľov a rodinu...“

„... alebo povinnosti? Miluješ ju do tej miery, aby si sa vzdal aj toho?“

„Áno,“ povedal Stefan vzdorovito. „Tak, aby som sa všetkého vzdal.“

Damon mu venoval jeden zo svojich náhlych znepokojujúcich úsmevov. Potom sa obrátil ku Katherine. „Zdá sa,“ povedal, „že rozhodnutie je len na tebe. Máš dvoch nápadníkov – vyberieš si jedného – alebo žiadneho?“

Katherine sklonila plavú hlavu. Potom k obom zdvihla vlhké modré oči.

„Dajte mi čas na rozmyslenie. Do nedele. Dovtedy ma nezasypávajte otázkami.“

Stefan neochotne prikývol. Damon povedal: „A čo bude v nedeľu?“

„V nedeľu za súmraku sa rozhodnem.“

Súmrak... fialová, hlboká tma súmraku...

Zamatové tiene okolo Stefana zbledli a prebral sa. Nie súmrak, ale svitanie teraz sfarbilo oblohu. V zamyslení zašiel na kraj lesa.

Na severozápade videl most Wickery a cintorín. Srdce sa mu rozbúchalo pri novej spomienke.

Damonovi povedal, že kvôli Katherine sa všetkého vzdá. A presne to aj urobil. Vzdal sa práva na slnko a stal sa kvôli nej nočnou bytosťou. Lovcom, ktorý je odsúdený naveky loviť sám seba, zlodejom, ktorý musí kradnúť život, aby naplnil vlastné žily.

A možno aj vrahom.

Nie, povedali, že Vickie nezomrie. No jeho ďalšia obeť možno áno. Na poslednom útoku bolo najhoršie, že si z neho nič nepamätal. Pamätal si slabosť, neodolateľnú túžbu, ako sa tackal cez dvere kostola, ale potom už nič. Spamätal sa vonku, keď sa mu v ušiach ozýval Elenin výkrik – a bežal k nej bez toho, aby zastal a rozmýšľal nad tým, čo by sa mohlo stať.

Elena... Pocítil nával čistej radosti a úžasu a zabudol na všetko ostatné. Elena, teplá ako slnko, jemná ako ráno, no s oceľovým jadrom, ktoré sa nedá zlomiť. Je ako oheň, ktorý horí v ľade, ako ostrý okraj striebornej dýky.

Má však právo ľúbiť ju? Každý jeho cit voči nej ju uvádza do nebezpečenstva. Čo ak nabudúce, keď sa ho zmocní túžba, bude Elena najbližším živým človekom, najbližšou nádobou plnou hrejivej krvi?

Radšej umriem, ako by som sa jej mal dotknúť, pomyslel si a odprisahal to. Keby som jej mal preťať žily, radšej zomriem od smädu. A prisahám, že sa nikdy nedozvie moje tajomstvo. Nikdy sa kvôli mne nebude musieť vzdať slnka.

Obloha za ním bledla. No kým odišiel, z celej sily hnanej bolesťou vyslal k nejakej vyššej moci, ktorá by mohla byť nablízku, jednu myšlienku. Hľadal iné riešenie ako to, čo sa stalo v kostole.

No nestalo sa nič, nepočul ani náznak odpovede. Cintorín sa mu nemo vysmieval.

Elena sa prebudila, keď jej do okna svietilo slnko. Mala pocit, akoby sa prebrala po dlhej chrípke, akoby sa začínal Štedrý deň. Posadila sa a myšlienky postupne zapadli na miesto.

Au. Všetko ju bolelo. Ona a Stefan – vtedy pocítila pokoj. Ten opitý neokrôchanec Tyler... Na Tylerovi však už nezáležalo. Záležalo len na tom, že ju Stefan ľúbi.

Zišla dole v nočnej košeli a podľa slnka prenikajúceho cez okná si uvedomovala, že dlho vyspávala. Teta Judith a Margaret boli v obývačke.

„Dobré ráno, teta Judith.“ Prekvapenú tetu dlho a silno objala. „Dobré ránko aj tebe, krpček.“ Chytila Margaret za ruky a roztancovala sa s ňou po miestnosti. „Jaj! Dobré ráno, Robert.“ Trochu sa zahanbila, zložila Margaret a ponáhľala sa do kuchyne.

Vošla teta Judith. Pod očami mala tmavé kruhy, no usmievala sa. „Dnes máš dobrú náladu.“

„Áno.“ Elena ju znovu objala, aby sa ospravedlnila za tie tmavé kruhy.

„Musíme ísť na políciu a porozprávať im všetko o Tylerovi.“

„Áno.“ Elena vybrala z chladničky džús a naliala si. „Môžem ísť najprv k Vickie Bennettovej? Určite je rozrušená, najmä keď jej asi nikto neverí . “

„Ty jej veríš, Elena?“

„Áno,“ povedala pomaly. „Verím jej. Teta Judith,“ dodala a dospela k rozhodnutiu, „aj mne sa v kostole niečo stalo. Zdalo sa mi...“

„Elena! Prišli ťa pozrieť Bonnie a Meredith,“ ozval sa z haly Robertov hlas.

Atmosféra dôvery sa prerušila. „Aha... pošli ich ďalej,“ zavolala Elena a napila sa pomarančového džúsu. „Porozprávam ti to neskôr,“ sľúbila tete Judith, keď sa ku kuchyni priblížili kroky.

Bonnie a Meredith zastali vo dverách a tvárili sa netypicky formálne. Aj Elena si pripadala neisto a počkala, kým teta odíde.

Potom si odkašľala a pozrela na ošúchané linoleum. Vrhla pohľad na Bonnie a Meredith a zistila, že zízajú na to isté miesto.

Rozosmiala sa a obidve zdvihli zrak.

„Som taká rada, že sa mi ani nechce ospravedlňovať , “ povedala Elena a vystrela k nim ruky. „Viem, že by ma malo mrzieť, čo som povedala, a aj ma to mrzí, ale teraz sa tým nevládzem trápiť. Bola som strašná a zaslúžim si trest, ale mohli by sme sa tváriť, že sa to nestalo?“

„Veru by ťa to malo mrzieť, že si od nás tak odišla,“ zavrčala Bonnie, keď sa všetky tri objali.

„A ešte k tomu s Tylerom Smallwoodom,“ povedala Meredith.

„V tomto som sa poučila,“ odvetila Elena a na chvíľu sa zamračila. Potom sa Bonnie zasmiala.

„A napokon si získala najväčší úlovok – Stefana Salvatoreho! To bol teda dramatický obrat. Keď si s ním vošla do domu, myslela som si, že mám halucinácie. Ako si to urobila?“

„Nič som neurobila. Len sa tam objavil ako rytier v rozprávke.“

„Ochránil tvoju česť , “ povedala Bonnie. „Môže byť niečo vzrušujúcejšie?“

„Iste, o niečom by som vedela,“ povedala Meredith. „No Elena už možno stihla aj to.“

„Všetko vám porozprávam,“ povedala Elena, pustila ich a cúvla. „No pôjdete najprv so mnou k Vickie? Chcem sa s ňou porozprávať . “

„Môžeš nám to porozprávať, aj keď sa budeš obliekať a umývať si zuby,“ vyhlásila Bonnie. „A ak vynecháš čo i len detail, pôjdeš pred španielsku inkvizíciu.“

„Vidíte,“ povedala Meredith vzletne, „Tannerovo dobiedzanie prinieslo plody. Bonnie už vie, že španielska inkvizícia nie je názov rockovej kapely.“

Keď vystupovali hore schodmi, Elena sa roztopašne smiala.

Pani Bennettová bola bledá a unavená, ale pozvala ich dnu.

„Vickie odpočíva. Lekár povedal, že má zostať v posteli,“ vysvetľovala s rozochveným úsmevom. Elena, Bonnie a Meredith sa nahrnuli do úzkej chodby.

Pani Bennettová zaklopala na dvere Vickinej izby. „Vickie, miláčik, prišli ťa pozrieť dievčatá zo školy. Nebuďte dlho.“ Pozrela na Elenu a otvorila dvere.

„Nebojte sa,“ sľúbila Elena a prvá vošla do peknej modro-bielej izby. Vickie ležala na posteli, opierala sa o zdvihnuté vankúše a k brade mala pritisnutú belasú prikrývku. Tvár mala bielu ako papier a spod privretých viečok hľadela priamo pred seba.

„Takto vyzerala včera v noci,“ šepla Bonnie.

Elena prešla k boku postele. „Vickie,“ povedala potichu. Vickie ďalej hľadela pred seba, ale Elene sa zdalo, že dýcha inak. „Vickie, počuješ ma? To som ja, Elena Gilbertová . “ Neisto pozrela na Bonnie a Meredith.

„Asi jej dali lieky na upokojenie,“ povedala Meredith.

Pani Bennettová však nevravela, že by jej dávali nejaké lieky. Elena sa zamračila a zase pozrela na strnulé dievča.

„Vickie, to som ja, Elena. Prišla som sa s tebou porozprávať o včerajšej noci. Chcem ti povedať, že ti verím.“

Elena ignorovala ostrý pohľad Meredith a pokračovala: „A chcem sa ťa spýtať ... “

„Nie!“ Vickie sa z hrdla vydral prenikavý výkrik. Telo, doteraz nehybné ako vosková figurína, sa vymrštilo. Vickie sa svetlohnedé vlasy rozleteli po lícach, keď mykala hlavou sem a ta a rukami sa zaháňala okolo seba. „Nie! Nie!“

„Robte niečo!“ zhíkla Bonnie. „Pani Bennettová! Pani Bennettová!“

Elena a Meredith tlačili Vickie k posteli a ona sa bránila. Stále vrieskala. Potom sa pri nich objavila jej matka, chytila ju a odtisla dievčatá preč.

„Čo ste jej urobili?“ zvolala.

Vickie sa chytila matky, trochu sa upokojila, no nad jej plecom zazrela Eleninu hlavu.

„Ty tiež!“ skríkla. „Ty si v tom tiež! Si zlá!“

Elena nechápala. „Vickie! Len som sa ťa prišla spýtať ... “

„Mali by ste odísť. Dajte nám už pokoj.“ Pani Bennettová objala dcéru. „Nevidíte, že jej ubližujete?“

Elena omráčene odišla z izby, Bonnie a Meredith za ňou.

„Asi to má z liekov,“ ozvala sa Bonnie, keď vyšli z domu. „Veď bola totálne mimo.“

„A všimla si si jej ruky?“ pozrela sa Meredith na Elenu. „Keď sme ju držali, zachytila som jej ruku. Mala ju studenú ako ľad.“

Elena zmätene pokrútila hlavou. Nedáva to zmysel, ale čo už? Nemôže si dať pokaziť deň. Zúfalo v mysli pátrala po niečom, čo by jej vrátilo pocit šťastia.

„Už viem,“ povedala. „Penzión.“

„Čože?“

„Povedala som Stefanovi, aby mi dnes zavolal. Mohli by sme sa radšej prejsť k penziónu, dobre? Nie je to ďaleko.“

„Len asi dvadsať minút peši.“ Bonnie sa usmiala. „Aspoň konečne uvidíme jeho izbu.“

„No,“ zaváhala Elena, „vy dve by ste mohli počkať dole. Ja sa uňho zdržím len pár minút,“ doložila, keď na ňu pohoršene pozreli. Zvláštne, no ešte sa o Stefana nechcela podeliť s priateľkami. Bol pre ňu nový, takmer akoby bol jej tajomstvom.

Po zaklopaní na vyleštené dubové dvere im prišla otvoriť pani Flowersová. Drobná zvráskavená starenka s prekvapujúco jasnými očami.

„Ty si určite Elena,“ povedala. „Včera večer som ťa videla so Stefanom, a keď sa vrátil, povedal mi, ako sa voláš . “

„Videli ste nás?“ Elena bola prekvapená. „Ja vás nie.“

„Isteže,“ zasmiala sa pani Flowersová. „Si pekná, moja milá , “ doložila. „Peknučká . “ Potľapkala ju po líci.

„Ehm, vďaka,“ rozpačito povedala Elena. Nepáčilo sa jej, ako na ňu hľadia tie vtáčie oči. Pozrela za pani Flowersovú na schody. „Stefan je doma?“

„Iste, ak nevzlietol zo strechy,“ zasmiala sa pani Flowersová. Elena sa zdvorilo pridala.

„Počkáme tu s pani Flowersovou,“ povedala Meredith Elene a Bonnie mučenícky prevrátila oči. Elena pritajila úsmev a vykročila do schodov.

Čudný starý dom, pomyslela si znovu, keď našla v izbe druhé schodisko. Hlasy zdola k nej doliehali veľmi ticho a ako stúpala vyššie, celkom zamreli. Obklopilo ju ticho. Pred slabo osvetlenými dverami ju prekvapil pocit, že je v inom svete.

Zaklopala, ale veľmi placho. „Stefan?“

Zvnútra nepočula nič, no dvere sa odrazu otvorili. Dnes je asi každý taký bledý a unavený, pomyslela si, a potom sa už ocitla v jeho náručí.

Prudko ju zovrel. „Elena. Ach, Elena...“

Potom sa odtiahol. Presne ako v noci. Elena cítila, že sa medzi nimi opäť otvára priepasť. V jeho očiach videla chlad a odmeranú zdvorilosť.

„Nie,“ povedala, hoci si to sotva uvedomovala. „Toto ti nedovolím.“ Priložila pery k jeho perám.

Chvíľu nereagoval, potom sa striasol a z bozku sa stalo čosi neuveriteľné. Prstami sa jej zaboril do vlasov a jej svet bol zrazu maličký. Neexistovalo v ňom nič okrem Stefana a jeho náručia, okrem ohňa, ktorý sálal z jeho pier.

O niekoľko minút, alebo možno o niekoľko storočí sa od seba oddelili. Obaja sa chveli. No stále si pozerali do očí a Elena videla, že Stefan má zreničky rozšírené až príliš ešte aj na toto šero. Okolo tmavej farby zostal len tenučký pásik zelenej. Vyzeral omámený a jeho pery – tie prekrásne pery! – mal opuchnuté.

„Myslím si,“ zašepkal a v hlase mu počula, ako veľmi sa ovláda, „že si pri tomto musíme dávať pozor.“

Prikývla, aj sama omámená. Nesmú sa bozkávať na verejnosti, pomyslela si. Ani teraz, keď dole čakajú Bonnie a Meredith. A rozhodne nie vtedy, keď budú celkom sami, ak teda nechcú ...

„Môžeš ma však objať , “ povedala.

Zvláštne, že sa po tom nápore vášne môže v jeho náručí cítiť tak pokojne a bezpečne. „Ľúbim ťa,“ zašepkala do jeho hrubého svetra.

Pocítila, ako ním prešla triaška. „Elena,“ zopakoval, ale znelo to takmer zúfalo.

Zdvihla hlavu. „Čo je na tom zlé? Čo by na tom mohlo byť zlé, Stefan? Ty ma neľúbiš?“

„Ja...“ Bezmocne na ňu pozrel a vtedy začuli pani Flowersovú. Volala spod schodiska.

„Chlapče! Chlapče! Stefan!“ Zneli údery, akoby búchala topánkou o zábradlie.

Stefan vzdychol. „Radšej sa pozriem, čo chce.“ Vyslobodil sa a tvár mal odrazu nečitateľnú.

Elena zostala sama. Založila si ruky na prsiach a roztriasla sa. Bolo tu veľmi zima. Mal by si rozložiť oheň, pomyslela si. Prešla očami po miestnosti a napokon pozrela na mahagónový toaletný stolík, ktorý si všimla už v noci.

Kazeta.

Hodila pohľad na zatvorené dvere. Ak sa vráti a prichytí ju... Nemala by to robiť, ale... Už kráčala ku stolíku.

Spomeň si, čo sa stalo Modrofúzovej žene, pomyslela si. Zvedavosť ju zahubila. No už mala prsty na železnom veku. Srdce sa jej trepotalo, keď ho pomaly nadvihla.

V šere sa jej kazeta zdala najskôr prázdna a Elena sa nervózne zasmiala. Čo vlastne čakala? Ľúbostné listy od Caroline? Skrvavenú dýku?

Až potom zbadala tenučký pásik hodvábu, poskladaný v kútiku. Stužka, tá tmavoružová stužka, ktorú stratila v druhý školský deň.

Ach, Stefan...

V očiach ju zaštípali slzy a v hrudi sa jej zdvihla vlna lásky. Tak dávno? Už tak dávno ti na mne záleží? Ach, Stefan, ľúbim ťa...

Je mi jedno, že mi to nedokážeš povedať, pomyslela si. Za dverami sa čosi ozvalo. Rýchlo zložila stužku a strčila ju späť do kazety. Obrátila sa k dverám a žmurkaním zaháňala slzy.

Je mi jedno, ak to teraz nedokážeš povedať. Ja to poviem aj za teba. A raz sa to naučíš.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .