Upírske denníky 2

– Súboj

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie-knihy v edícii:

Upírske denníky 1 – Prebudenie

Upírske denníky 3 – Zbesilosť

Upírske denníky 4 – Temnota

Upírske denníky 5 – Návrat

Upírske denníky 6 – Temné sily

L. J. Smithová

Upírske denníky 2 - Súboj – e-kniha

Copyright © Fragment, 2011

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

8

„Viete, čo je čudné na tom, čo Vickie spravila v škole? Teda okrem toho, že to bolo celé čudné,“ povedala Bonnie, keď si pooblizovala prsty od čokoládovej polevy.

„No?“ spýtala sa otupene Elena.

„Keď zostala v kombiné, vyzerala presne ako vtedy, keď sme ju našli na ceste, ibaže nebola doškriabaná.“

„Hej, vtedy sme si mysleli, že jej to urobila mačka,“ prehodila Meredith a dojedla koláč. Vyzerala tichá a zamyslená a veľmi ostražito pozorovala Elenu. „Akurát že teraz sa mi to už nezdá také pravdepodobné.“

Elena jej opätovala pohľad. „Možno skôr spadla do tŕnia,“ vyhlásila. „Ak ste už dojedli, chcete vidieť ten prvý lístok?“

Riad nechali vo výlevke a vyšli do Eleninej izby. Elena sa červenala, keď si čítali ten odkaz. Bonnie a Meredith boli jej najlepšie priateľky, teraz už možno jediné. Aj predtým im občas niečo z denníka prečítala. Toto však bolo iné. Ešte nikdy sa necítila taká pokorená. „No?“ Pozrela na Meredith.

„Ten, kto to napísal, meria stoosemdesiat centimetrov, mierne kríva a nosí falošné fúzy,“ zatiahla Meredith. „Prepáč,“ doložila. „Nie je to smiešne. Čo z toho máme vyčítať? Písmo vyzerá chlapčenské, no papier je skôr dievčenský.“

„A celé to má v sebe čosi ženské,“ ozvala sa Bonnie a nadskočila na Eleninej posteli. „Naozaj,“ zdôraznila. „Citovať úryvky z denníka, to by napadlo asi len žene. Muži na denníky kašľú.“

„Ty len nechceš, aby to bol Damon,“ obvinila ju Meredith. „Zvláštne, tuším by ťa väčšmi škrelo, keby bol zlodej denníkov, ako keď vieš, že je to bláznivý vrah.“

„Čo ja viem? Vrahovia sú aspoň trochu romantickí. Predstav si, aké by to bolo, zomierať s jeho rukami okolo krku. Zaškrtil by ťa. Posledné, čo by si na tomto svete uvidela, by bola jeho tvár.“ Bonnie si priložila dlane ku krku, zalapala po dychu a tragicky vydýchla. Klesla na posteľ. „Mňa si môže zaškrtiť, kedy len chce,“ doložila so zatvorenými očami.

Elena jej chcela pripomenúť, že je to vážne, no namiesto toho zasyčala: „Bože!“ Prebehla k oknu. Bolo vlhko a dusno, okno bolo teda otvorené. Vonku, na holých konároch duly, sedela vrana.

Elena zabuchla okno, až zarinčalo sklo. Vrana na ňu pozerala obsidiánovými očami. V jej hladkom čiernom perí sa zatrblietali dúhy.

„Prečo si to povedala?“ spýtala sa Bonnie.

„No tak, vonku aj tak nikto nie je,“ tíšila ju Meredith. „Teda ak nepočítame vtáky.“

Elena sa odvrátila. Strom bol už prázdny.

„Prepáč,“ šepla Bonnie, „ale mne sa to občas nezdá skutočné – ani to, že zomrel Tanner. A Damon vyzeral… no, vzrušujúco. Aj dosť nebezpečne. Verím, že je nebezpečný.“

„Okrem toho, on by ti krk nestisol, ale podrezal,“ doložila Meredith. „Teda tak to aspoň urobil Tannerovi. Lenže ten starec pod mostom mal roztrhané hrdlo, akoby ho napadlo nejaké zviera.“ Spýtavo pozrela na Elenu. „Damon nechová nijaké zviera, však?“

„Nie. Neviem.“ Elenu opantala únava. Bála sa o Bonnie – aké následky asi budú mať tie jej bláznivé slová?

„Môžem ti urobiť, čo len chcem, a tiež tvojím blízkym,“ spomenula si. Čo teraz spraví Damon? Vôbec mu nerozumela. Zakaždým, keď sa stretli, bol iný. V telocvični sa jej posmieval. Druhý raz myslel všetko vážne, citoval jej poéziu, vábil ju, aby s ním odišla. A minulý týždeň, keď okolo neho zavýjal cintorínsky vietor, bol hrozivý. Krutý. Za posmešnými slovami zo včerajšieho večera cítila rovnakú hrozbu. Nemohla odhadnúť, čo spraví teraz.

Nech už sa stane čokoľvek, musí pred ním ochrániť Bonnie aj Meredith. Najmä preto, že ich v skutočnosti nemôže presne vystríhať.

Mimochodom, čo chystá Stefan? Práve teraz ho potrebovala väčšmi ako inokedy. Tak kde je?

Začalo sa to ráno.

„Počkaj, vyjasníme si to,“ povedal Matt, opretý o zjazvenú karosériu svojho starého forda, keď za ním pred vyučovaním prišiel Stefan. „Chceš, aby som ti požičal auto?“

„Hej,“ prikývol Stefan.

„A prečo? Pre nejaké kvety. Chceš Elene kúpiť kvety.“

„Hej.“

„A tie konkrétne kvety jednoducho musíš mať a tu nerastú.“

„Možno rastú. No tu na severe sa už dávno skončilo obdobie ich kvitnutia. Tak či onak, zničil ich mráz.“

„Preto chceš ísť na juh – ani nevieš ako ďaleko. Chceš tam nájsť kvety, ktoré Elene jednoducho musíš dať.“

„Alebo aspoň časť rastliny,“ povedal Stefan. „Dobre, najlepší by bol kvet.“

„A keďže tvoje auto stále majú policajti, chceš moje. A to na tak dlho, kým sa nedostaneš dosť ďaleko na juh a nenájdeš kvety, ktoré Elene jednoducho musíš dať.“

„No, myslím, že autom odídem nenápadnejšie,“ vysvetľoval mu Stefan. „Nechcem, aby ma policajti sledovali.“

„Uhm. Preto chceš moje auto.“

„Áno. Tak čo, požičiaš?“

„Mám požičať auto chlapíkovi, ktorý mi prebral babu a teraz sa chce odtrepať na juh, aby jej doniesol nejaké buriny, ktoré ona jednoducho musí mať? Čo ti šibe?“ Matt sa doteraz díval na strechy domov na druhej strane ulice a až teraz sa obrátil k Stefanovi. Jeho modré oči, zvyčajne veselé a priame, boli plné nedôvery a korunované zamračeným obočím.

Stefan odvrátil pohľad. Nemal sa ho pýtať. Po tom všetkom, čo už preňho Matt urobil, od neho nemôže čakať viac. Najmä teraz, keď sa od neho všetci odvrátili. Čakať od Matta, ktorý má najviac dôvodov poslať ho kade ľahšie, ešte aj láskavosť – a bez vysvetlenia, len na základe dôvery –, to je naozaj šialenstvo.

„Nie, nešibe mi,“ odvetil ticho a obrátil sa na odchod.

„Ani mne,“ povedal Matt. „A keby som ti to auto požičal, tak by bolo jasné, že mi šibe. Nie, dopekla, idem s tebou.“

Kým sa Stefan znovu obrátil k nemu, Matt už pozeral na auto a pery mal zaťaté.

„Koniec koncov,“ povedal a pošúchal popraskanú strechu, „čo keby si mi oškrel lak?“

Elena vrátila telefón na vidlicu. V penzióne určite niekto bol, pretože po každom zazvonení zdvihol, no potom už znelo len ticho a šťuknutie, keď sa spojenie prerušilo. Predpokladala, že dvíha pani Flowersová, no z toho sa ešte nedozvedela, kde je Stefan. Najradšej by sa bola vybrala za ním, ale už bola tma a sám Stefan ju upozornil, aby za tmy nechodila von, a už vôbec nie blízko k cintorínu či k lesu. Penzión bol neďaleko cintorína aj lesa.

„Nič?“ spýtala sa Meredith, keď sa Elena vrátila do izby a sadla si na posteľ.

„Stále mi skladá,“ vzdychla Elena a čosi zašomrala.

„Čo vravíš, že je to ježibaba?“

„Nie, ale rýmuje sa to s tým.“

„Pozrite,“ ozvala sa Bonnie. „Ak Stefan zavolá, zavolá sem. Neviem, prečo by si mala ísť nocovať ku mne.“

Jeden dôvod na to existoval, no Elena ho nemohla vysvetliť – ani sama sebe. Napokon, Damon pobozkal Bonnie u Alarica Saltzmana. A to, že sa Bonnie ocitla v nebezpečenstve, bola najmä Elenina vina. Elena ma-
la zvláštny pocit, že keby bola s Bonnie, možno by ju ochránila.

„Doma sú naši aj Mary,“ krútila hlavou Bonnie. „A všetky dvere aj okná zamykáme, odkedy zabili Tannera. Ocko dal dokonca tento víkend inštalovať nové zámky. Takže neviem, čo také by si ešte mohla spraviť ty.“

Ani Elena nevedela. No nemienila sa vzdať.

U tety nechala odkaz pre Stefana, kde je. Ešte stále to medzi ňou a tetou Judith nebolo celkom vyriešené. Ani nebude, pomyslela si Elena, kým teta nezmení názor na Stefana.

U Bonnie dostala izbu, kde kedysi spávala jedna z Bonniných sestier, ktoré teraz študovali na vysokej škole. Najskôr dobre skontrolovala okno. Bolo zatvorené a zamknuté a pred ním nerástol nijaký strom, ba ani tam nebol odkvap, po ktorom by sa dalo vyliezť. Čo najnenápadnejšie skontrolovala Bonninu izbu a všetky ostatné, do ktorých sa jej podarilo dostať. Bonnie vravela pravdu, dom bol dôkladne pozamykaný. Zvonku sa tam nemohla dostať ani myš.

Tej noci však aj tak dlho ležala na posteli a hľadela na strop. Nemohla zaspať. Stále spomínala na čudesný striptíz Vickie Bennettovej v jedálni. Čo sa to s ňou porobilo? Nabudúce sa na to musí spýtať Stefana.

Myšlienky na Stefana ju tešili napriek všetkému, čo sa nedávno stalo. Usmiala sa do tmy a dala sa uniesť prúdom úvah. Raz sa to všetko skončí a ona a Stefan si budú môcť naplánovať spoločný život. Samozrejme, on jej ešte nič v tom zmysle nepovedal, no Elena si tým bola istá. Raz sa za Stefana vydá a basta. A Stefan si nevezme nikoho, len ju…

Prechod do sna bol taký hladký a taký nebadaný, že si ho sotva všimla. No aj tak vedela, že sa začal sen. Akoby sa niečo z nej oddelilo, zastalo si nabok a dívalo sa na sen, sledovalo dej ako divadelnú hru.

Bola v dlhej chodbe pokrytej zrkadlami na jednej strane a oknami na druhej. Na niečo čakala. Potom zazrela náznak pohybu a za oknom odrazu stál Stefan. Bol bledý, oči mal plné bolesti a hnevu. Prešla k oknu, no nepočula, čo jej hovorí, pretože zvuky tlmilo sklo. V jednej ruke zvieral knižku v modrej zamatovej väzbe a stále na ňu ukazoval. Na niečo sa pýtal. Potom knižku náhle pustil a odvrátil sa od nej.

„Stefan, neodchádzaj! Neopúšťaj ma!“ vykríkla. Pritisla prsty na sklo, až sa sploštili a zbeleli. Potom si všimla, že na jednej strane okna je západka a hneď ho otvorila. Zakričala naňho. Lenže už zmizol a namiesto neho videla len zvíjajúce sa franforce bielej hmly.

Zúfalo sa odvrátila od okna a vykročila po chodbe. Jej obraz sa mihal vo všetkých zrkadlách. Potom ju čosi na tom odraze upútalo. Oči boli jej, no vyzerali inak. bol v nich výraz dravca. Tak isto vyzerali oči Vickie, keď sa vyzliekala. Aj na jej úsmeve bolo čosi znepokojujúce. Čosi hladné.

Obraz sa odrazu rozkrútil, akoby tancoval. Elenu zachvátila hrôza. Rozbehla sa, no všetky zrkadlové odrazy ožili, tancovali, kývali na ňu, vysmievali sa jej. A keď sa jej zdalo, že jej srdce aj pľúca od hrôzy prasknú, bola na konci chodby a otvorila dvere.

Stála vo veľkej a krásnej sále. Vysoký strop bol elegantne vyrezávaný a zdobený zlatými lístkami, dvere boli zasadené v bielom mramore. Klasické sochy krášlili výklenky v stenách. Elena nikdy takú nádheru nevidela, no tušila, kde je. V renesančnom Taliansku – v čase, keď Stefan ešte žil.

Pozrela na seba a uvidela, že má šaty, aké si dala ušiť na Halloween – renesančnú plesovú toaletu. Len farba sa líšila. Tieto šaty boli rubínovočervené a okolo pása mala tenučkú retiazku posádzanú červenými kameňmi. Rovnaké kamene mala vo vlasoch. Pohla sa a hodváb sa zamihotal ako plamene vo svetle stoviek faklí.

Na druhom konci miestnosti sa rozleteli dvojité dvere. Objavila sa v nich postava. Prešla k nej a ona videla, že je to mladík v renesančnom odeve – v dublete, v pančuchách a v kabátci lemovanou kožušinou.

Stefan! Vykročila k nemu, cítila, ako ju k zemi ťahá váha šiat. Keď sa však ocitla bližšie, zastala. Bol to Damon.

Stále kráčal, akoby sa nič nedialo. Usmieval sa a bol to provokatívny úsmev. Keď pri nej zastal, priložil si dlaň na srdce a uklonil sa. Potom k nej vystrel ruku, akoby ju vyzýval, aby ju chytila.

„Rada tancuješ?“ opýtal sa, ale nepohyboval perami. Ten hlas zaznel iba v jej hlave.

Opustil ju strach a rozosmiala sa. Prečo by sa ho bála? Veď si tak dobre rozumejú. No nevzala ho za ruku, odvrátila sa a za ňou sa zavlnil hodváb šiat. Prešla k soche, ani sa neobzrela, či Damon kráča za ňou. Vedela, že pôjde. Tvárila sa, že ju socha zaujala, a len čo sa k nej priblížil, uhla sa. Zahryzla si do pery, aby utajila smiech. Cítila sa úžasne živá a krásna. Nebezpečná? Samozrejme, celá táto hra bola plná nebezpečenstva. No jej nebezpečenstvo vyhovovalo.

Keď sa k nej zase dostal, vyzývavo naňho pozrela a odvrátila sa. Vystrel ruku, no zachytil len retiazku, ktorú mala okolo pása. Rýchlo ju pustil, a ako sa obzrela, všimla si, že ho ostrá časť kovu okolo jedného z kamienkov porezala na prste.

Kvapka krvi mala presne takú farbu ako jej šaty. Oči sa mu zablysli, pery skrivil do posmešného úsmevu. Zdvihol prst. Neodvážiš sa, hovorili tie oči.

Naozaj nie? Elena mu to povedala tiež očami. Chytila ho za ruku, chvíľu ju podržala. A potom si prst priložila k perám.

Po chvíli prst pustila a pozrela na Damona. „Naozaj rada tancujem,“ povedala a zistila, že aj ona vie hovoriť myšlienkami. Bolo to vzrušujúce. Prešla doprostred sály a čakala.

Nasledoval ju gracióznym krokom dravca. Prsty mal teplé a pevne ju nimi zovrel.

Ozvala sa hudba, hoci len z diaľky. Počuli ju raz hlasnejšie, raz slabšie. Damon jej druhú ruku ovinul okolo pása. Cítila teplo a tlak jeho dlane. Nadvihla si sukne a odrazu tancovali.

Bolo to krásne ako let vtáka a jej telo veľmi dobre poznalo všetky kroky. Tancovali dookola v prázdnej sále, ich telá sa pohybovali ako jedno jediné.

Smial sa na ňu, tmavé oči mu od radosti iskrili. Cítila sa pri ňom krásna, prebudená, pripravená na hocičo. Ani si nespomínala, kedy sa naposledy tak dobre zabávala.

No jeho úsmev ochabol a tanec sa spomalil. Napokon zastala bez pohybu, ale stále v jeho náručí. Jeho tmavé oči už nevyzerali pobavené, boli nástojčivé, horeli. Vážne a bez strachu naňho pozrela. Potom si prvý raz uvedomila, že toto je naozaj sen – zakrútila sa jej hlava, celá oslabla a zvláčnela.

Miestnosť sa zahmlievala. Videla už len jeho oči a pri pohľade do nich sa jej chcelo spať. Privrela viečka, zaklonila hlavu. Vzdychla.

Teraz už jeho pohľad cítila, cítila ho na perách a na krku. Usmiala sa a celkom zatvorila oči.

Podopieral ju, aby nespadla. Pocítila jeho pery na krku, pálili, akoby mal horúčku. Potom pocítila bodnutie ako dve ihličky. No rýchlo to pominulo a uvoľnila sa. Cítila, ako z nej odteká krv, no bolo to príjemné.

Pamätala si ten pocit, akoby sa vznášala na posteli zo zlatého svetla. Po tele sa jej rozliala sladká ochabnutosť. Bola omámená, akoby sa už nemohla pohnúť. Ani sa nechcela hýbať, bolo jej dobre.

Prsty mala na jeho vlasoch, pritískala k sebe jeho hlavu. Lenivo prehrabla hodvábne pramene. Vlasy mal ako hodváb, teplé a živé. Keď pootvorila oči, uvidela, že vo svetle sviečok sa v nich ligocú dúhy. Červená, modrá, fialová, presne… presne ako vranie perie…

A vtedy sa všetko rozpadlo. Na krku náhle pocítila bolesť, akoby z nej čosi vytŕhalo dušu. Odstrkávala Damona, škriabala ho nechtami, odháňala ho. V ušiach jej zneli výkriky. Damon sa bránil, ale teraz to už nebol Damon, bola to vrana. Obrovské krídla ju tĺkli, trepotali sa vo vzduchu.

Mala otvorené oči. Nespala, bdela. Vrieskala. Krásna sála zmizla a ona bola z ničoho nič inde – v tmavej spálni. Nočná mora však zostala s ňou. Aj keď už siahala po vypínači, tá hrôza sa na ňu vrhala, bila ju krídlami do tváre, útočila ostrým zobákom.

Elena sa zahnala a druhou rukou si chránila oči. Ešte stále kričala. Nevládala sa zbaviť tých príšerných krídel, ktoré sa horúčkovito trepotali a vydávali zvuk, akoby niekto miešal naraz tisíc balíčkov kariet.

Dvere sa otvorili, začula krik. Narazilo do nej teplé, ťažké telo vrany, skríkla ešte hlasnejšie. Potom ju niekto ťahal z postele a zrazu stála za Bonniným otcom. Mal v ruke metlu a mlátil ňou vtáka.

Bonnie stála vo dverách. Elena sa k nej rozbehla. Bonnin otec čosi zakričal a potom zabuchol okno.

„Už je vonku,“ dychčal pán McCullough.

Mary a pani McCulloughová stáli na chodbe, obe v županoch. „Si zranená,“ povedala pani McCulloughová ohromene. „Tá hnusná vrana ťa asi ďobla.“

„Nič mi nie je,“ vzdychla Elena a utrela si z tváre kvapku krvi. Tak sa jej triasli kolená, až sa bála, že spadne.

„Ako sa vôbec dostala dnu?“ čudovala sa Bonnie.

Pani McCulloughová si už prezerala okno. „Nemala si ho nechať otvorené,“ povedala. „A prečo si vlastne odomykala?“

„Neodomkla som,“ namietla Elena.

„Keď som začul tvoj krik a dobehol som sem, okno bolo odomknuté a otvorené,“ povedal Bonnin otec. „Neviem, kto iný by ho bol otvoril, ak nie ty.“

Elena len nemo pokrútila hlavou a váhavo podišla k oknu. Mal pravdu – bolo odomknuté. A odomknúť sa dalo iba zvnútra.

„Možno si námesačná,“ ozvala sa Bonnie. Už ju viedla od okna a pán McCullough znovu zamykal. „Vieš čo? Pomôžem ti dať sa do poriadku.“

Takže námesačná. Elena si náhle spomenula na ten sen. Chodba so zrkadlami, potom plesová sála, Damon. Tanec s Damonom. Vytiahla si ruku z Bonninej dlane.

„Urobím to sama,“ povedala a vo vlastnom hlase začula stopy hystérie. „Nie, nechaj ma, ja sama.“ Ušla do kúpeľne a zostala tam stáť chrbtom opretá o zamknuté dvere. Lapala dych.

Ani náhodou sa netúžila pozrieť do zrkadla. Napokon sa pomaly presunula k umývadlu. Roztriasla sa, keď zazrela okraj svojho odrazu – pomaly sa približoval, až sa celý ukázal na striebristej hladine skla.

Dívala sa na ňu vlastná tvár, prízračne bledá. Oči boli plné strachu, pod nimi sa černeli kruhy. Na lícach mala fľaky a šmuhy od krvi.

Pomaly obrátila hlavu a zdvihla si vlasy. A keď to uvidela, skoro zvrieskla.

Na krku mala dve ranky. Boli otvorené, čerstvé.

9

„Viem, že asi oľutujem svoju zvedavosť,“ vzdychol Matt a pozrel na Stefana červenými očami. „No mohol by si mi vysvetliť, prečo chceme Elenu zásobiť tými špeciálnymi a bežne nedostupnými subtropickými rastlinami?“

Stefan, usadený na vedľajšom sedadle, sa obzrel. Na zadnom sedadle boli výsledky ich hľadania v živých plotoch a v tráve. Rastliny s rozkonárenými zelenými stonkami a zubatými lístkami pripomínali burinu. Suché pozostatky kvetov na konci stoniek skoro neboli vidieť a nikto sa nemohol tváriť, že celok pôsobí dekoratívne.

„A čo ak ti poviem, že sa z nich dá vyrobiť prírodný odličovač?“ povedal po chvíli. „Alebo uvariť čaj?“

„Prečo? Prečo by si mi mal niečo také tlačiť do hlavy?“

„Neboj sa, nebudem.“

„Fajn. Lebo v tom prípade by som ťa asi vysadil.“

Stefan sa na Matta nepozrel a usmial sa. Pohlo sa v ňom niečo nové, čo už skoro päť storočí nepocítil – len pri Elene. Radosť. Láskavosť, priateľstvo voči inej bytosti, ktorá nevie, čo je zač, ale aj tak mu dôveruje. Ktorá verí jeho slovu. Nebol si istý, či si takú dôveru zaslúži, no nemohol poprieť, ako veľa preňho znamená. Cítil sa vďaka nej skoro… skoro ako človek.

Elena zízala do zrkadla. Takže to nebol sen. Nie celkom. Dokazovali to ranky na krku. A teraz si všimla aj závrat a letargiu.

Sama si za to môže. Toľko presviedčala Bonnie a Meredith, aby k sebe nepozývali cudzích, že celkom zabudla, čo urobila – sama k Bonnie pozvala Damona. Vtedy, keď sa chcela presvedčiť, za koho sa vydá, keď z tmy volala do domu prízrak svojho budúceho muža…

To pozvanie však platilo naveky. Damon sa sem môže hocikedy vrátiť. A najmä teraz, keď je slabá a ľahko sa dá zhypnotizovať, aby mu zase otvorila okno.

Elena sa vytackala z kúpeľne, prešla popri Bonnie, do hosťovskej spálne. Chytila tašku a začala do nej hádzať svoje veci.

„Elena, teraz predsa nemôžeš ísť domov!“

„No nemôžem tu ani zostať,“ odvetila. Hľadala topánky, všimla si ich pri posteli a vykročila k nim. Zastala a pridusene zaúpela. Na posteli, na pokrkvanej prikrývke, ležalo čierne pero. Bolo obrovské, skutočné, hmatateľné, s hrubým brkom ako z vosku. Na belostných obliečkach pôsobilo skoro obscénne.

Elena pocítila nevoľnosť a odvrátila sa. Nevládala dýchať.

„Dobre, dobre,“ ozvala sa Bonnie. „Ak chceš, poviem ockovi, aby ťa odviezol domov.“

„Musíš ísť so mnou aj ty.“ Elene došlo, že v tomto dome nie je Bonnie o nič bezpečnejšia ako ona. Damon môže ubližovať jej aj jej blízkym. Chytila kamarátku za ruku. „Musíš, Bonnie. Potrebujem ťa mať pri sebe.“

Napokon dosiahla svoje. McCulloughovci si určite mysleli, že je hysterická a zrejme na pokraji nervového zrútenia, ale napokon ustúpili. Pán McCullough ju aj Bonnie odviezol do gilbertovského domu. Ticho ako zlodejky si odomkli dvere a vošli dnu, aby nikoho nezobudili.

Lenže Elena nemohla zaspať. Ležala vedľa ticho odfukujúcej Bonnie, hľadela na okno. Vonku sa knísali konáre duly a škriabali o sklo, no až do svitania sa tam nič iné nepohlo.

Vtedy začula auto. Dýchavičný motor Mattovho forda by spoznala hocikde. Vystrašene precupkala k oknu a pozrela do úsvitu ďalšieho sivého dňa. Potom zbehla dolu a otvorila dvere.

„Stefan!“ Vari ešte nikdy sa nikomu tak nepotešila. Vrhla sa k nemu, kým stihol zatvoriť dvere na aute. Zaklonil sa pod jej váhou a cítila jeho prekvapenie. Na verejnosti bývala väčšinou zdržanlivejšia.

„No tak, no tak,“ povedal a jemne ju objal. „Aj ja ťa rád vidím, ale neznič mi tie kvety.“

„Kvety?“ odtiahla sa, pozrela na jeho náklad, potom sa mu zadívala do tváre. A pozrela aj na Matta, ktorý už vychádzal z druhej strany. Stefan mal bledú a prepadnutú tvár, Matt zase opuchnutú od únavy a oči celkom červené.

„Poďte dnu,“ povedala zmätene. „Obaja vyzeráte otrasne.“

„To je železník,“ povedal Stefan. Spolu s Elenou sedeli pri stole v kuchyni a cez otvorené dvere videli Matta. Ležal na pohovke v obývačke, ticho pochrapkával. Zložil sa tam, len čo zhltol tri misky vločiek. Teta Judith, Bonnie a Margaret ešte hore spali, no Stefan aj tak hovoril čo najtichšie. „Pamätáš sa, čo som ti o ňom hovoril?“

„Že udržiava čistú myseľ, aj keď na človeka niekto používa Silu?“ Elena bola hrdá, že sa jej nechveje hlas.

„Presne tak. Lebo Damon to na teba možno skúsi. Využije moc svojej mysle, to vie totiž robiť aj na diaľku. A urobí to, či budeš bdieť, alebo spať.“

Elene sa oči zaliali slzami. Sklopila zrak, hľadela na dlhé štíhle stonky so suchými fialovými kvietkami. „Spať?“ zopakovala. Obávala sa, že teraz už jej hlas neznie tak pevne.

„Áno. Napríklad by ťa mohol vylákať z domu. Alebo ťa presvedčiť, aby si ho pozvala dnu. No železník by tomu mal zabrániť.“ Stefan vyzeral unavený, no spokojný.

Ach, Stefan, keby si vedel, pomyslela si Elena. Ten dar mi dávaš neskoro. Z oka jej do dlhých zelených listov spadla slza.

„Elena!“ Znelo to zľaknuto. „Čo sa ti stalo?“

Chcel jej pozrieť do tváre, ale sklonila hlavu a pritisla sa mu k plecu. Objal ju, no už ju nenútil vystrieť sa. „Povedz mi to,“ šepol.

Toto bola správna chvíľa. Ak mu to má povedať, tak určite teraz. Krk ju pálil a mala pocit, že je aj opuchnutý. Chcela mu to povedať.

No nemohla. Nie, nech sa deje čokoľvek, nedovolím, aby o mňa bojovali, pomyslela si.

„Ja len… že som sa o teba veľmi bála,“ povedala. „Netušila som, kam si zmizol a kedy sa vrátiš.“

„Mal som ti to povedať. Je to všetko? Nič iné ťa netrápi?“

„To je všetko.“ Ešte bude musieť zaprisahať Bonnie, aby o tej vrane mlčala. Prečo vždy jedna lož vedie k druhej? „A čo máme teda robiť s tým železníkom?“ spýtala sa a odtiahla sa od neho.

„Dnes ti to všetko ukážem. Zo semien vylisujem olej a tým sa môžeš natrieť, alebo si ho pridáš do kúpeľa. A suché listy si môžeš zašiť do vrecúška a nosiť ich so sebou, alebo ich mať v noci pod vankúšom.“

„Radšej ich dám aj Bonnie a Meredith. Tiež budú potrebovať ochranu.“

Prikývol. „Zatiaľ si vezmi toto.“ Odlomil výhonok a vložil jej ho do dlane. „Zober si ho do školy. Ja idem do penziónu, nech máme čím skôr ten olej.“ Odmlčal sa, potom ju oslovil. „Elena…“

„Prosím?“

„Keby som si myslel, že ti to pomôže, tak od teba radšej odídem. Nevystavoval by som ťa Damonovým hrozbám. Mám však pocit, že aj keby som teraz odišiel, nešiel by za mnou. Asi by tu zostal. Kvôli tebe.“

„Neopováž sa odísť,“ odvrkla a pozrela naňho. „Stefan, to by som naozaj nezniesla. Sľúb mi, že neodídeš.“

„Nenechám ťa s ním samu,“ povedal Stefan a nebolo to presne to, čo chcela počuť. No čo s tým narobí?

Radšej mu pomohla prebudiť Matta a oboch ich vyprevadila z domu. Potom šla hore a nachystala sa do školy. V ruke celý čas zvierala kúsok železníka.

Bonnie pri raňajkách zívala a poriadne sa prebrala až vonku, keď kráčali do školy a do tváre im fúkal ostrý vietor. Začínal sa studený deň.

„V noci som mala veľmi čudný sen,“ povedala zrazu Bonnie.

Elene stislo srdce. Hneď ráno jej do ruksaku vložila kúsok železníka, celkom dole, aby si ho Bonnie nevšimla. No ak sa Damon k Bonnie už v noci dostal…

„O čom?“

„O tebe. Videla som ťa pod nejakým stromom. Fúkal vietor. Neviem prečo, ale bála som sa ťa. Nechcela som k tebe ísť. Vyzerala si… inak. Bola si bledá, takmer si žiarila. A potom zo stromu zletela vrana a ty si vystrela ruku a zdrapila si ju. Tak rýchlo, až to nebolo možné. Pozrela si na mňa a tvárila si sa… no, usmievala si sa, ale ja som sa tak vydesila, že som skoro ušla. Potom si vykrútila vrane krk a vrana zdochla.“

Elena jej s rastúcou hrôzou načúvala. A povedala: „To je teda hnusný sen.“

„Však?“ povedala pokojne Bonnie. „Ktovie, čo znamená? Vrany sa v legendách spomínajú ako zlé znamenie. Napríklad predpovedajú smrť.“

„To sa ti iste snívalo len preto, že ma u teba vydesila tá vrana.“

„Hej. Až na jednu vec. Ten sen sa mi prisnil skôr, ako si nás všetkých zobudila tým strašným vrieskaním.“

V ten deň visel na nástenke cez obedňajšiu prestávku zase kúsok fialového papiera. Na ňom však stálo iba Pozri osobné oznamy.

„Aké osobné oznamy?“ spýtala sa Bonnie.

Mredith k nim podišla s číslom školského časopisu Wildcat Weekly a hneď odpovedala. „Videla si toto?“

Bolo to v časti osobných oznamov, anonymná správa, bez podpisu, bez skratky. Neznesiem myšlienku, že by som ho stratila. No jeho niečo strašne trápi a nechce mi prezradiť čo. Nedôveruje mi. Tak neviem, či máme nádej.

Elena aj napriek únave pocítila príval energie. Bože, ako strašne toho hnusáka nenávidí! Predstavila si, ako ho zastrelí, prebodne, ako sa díva na jeho pád. A potom si živo predstavila niečo iné – ako chytá zlodeja denníka za vlasy a zabára mu zuby do nechráneného krku. Bolo to čudné a znepokojujúce, no na chvíľu veľmi skutočné.

Uvedomila si, že kamarátky na ňu uprene hľadia.

„Čo je?“ spýtala sa trochu znepokojene.

„Je mi jasné, že si mimo,“ vzdychla Bonnie. „Len som povedala, že mi to stále nepripadá ako Da… ako dielo toho vraha. Nezdá sa mi, že by sa vrah zaoberal takými malichernosťami.“

„Nerada s ňou súhlasím, ale asi má pravdu,“ povedala Meredith. „Pripadá mi to ako robota nejakej potvory. Takej, čo by ťa utopila v lyžičke vody.“

Elene sa do úst vliali sliny a musela ich s námahou prehltnúť. „A okrem toho má ten človek školské záležitosti v malíčku. Musel vyplniť formulár na osobné oznamy niekedy cez hodinu žurnalistiky,“ povedala.

„A ten človek vie, že si si písala denník, teda ak ho ukradol s týmto cieľom. Možno bol na hodine s tebou, keď si ho mala v škole. Pamätáš si? Keď ťa pri písaní skoro prichytil Tanner,“ doložila Bonnie.

„Prichytila ma aj Halpernová, tá už naozaj. Aj si kúsok prečítala. O Stefanovi. To bolo krátko po tom, ako sme sa so Stefanom dali dokopy. Počkať, Bonnie… Tej noci v tvojom dome, keď mi ten denník ukradli… ako dlho ste boli vy dve mimo obývačky?“

„Len niekoľko minút. Jangce prestal brechať a šla som ku dverám, že ho pustím dnu, a potom…“ Bonnie stisla pery a pokrčila plecami.

„Takže zlodej pozná tvoj dom,“ povedala Meredith. „Inak by sa nebol dostal dnu a zase von tak, že by sme si ho nevšili. Jasné, hľadáme niekoho zákerného, krutého, kto je s tebou na hodinách, Elena, a navyše pozná Bonnin dom. Niekoho, kto proti tebe niečo má a nezastaví sa pred ničím, aby ti uškodil.. Bože.“

Všetky tri na seba pozreli.

„No jasné,“ šepla Bonnie. „Je to jasné.“

„Sme hlupane. Malo nám to zapnúť hneď,“ pridala sa Meredith.

Elena si uvedomila, že doterajší hnev nebol nič oproti kolosálnemu záchvatu zúrivosti, čo jej hrozil v tejto chvíli.

„Caroline,“ zasyčala a zaťala zuby tak prudko, až ju rozbolela čeľusť.

Caroline. Elena si pomyslela, že teraz by tú zelenookú potvoru bez váhania zabila. A možno by sa za ňou aj bola rozbehla, no kamarátky ju zastavili.

„Počkaj na koniec vyučka,“ vyhlásila Meredith. „Vezmeme ju niekam, kde nikto nebude. Dovtedy vydrž, Elena.“

Ako mierili na obed, Elena si všimla, že v chodbe k učebniam výtvarnej a hudobnej výchovy mizne tizianová hlava. A spomenula si na čosi, čo spomínal Stefan – ako ho Caroline vodievala do fotoateliéru. Cez obed. Aby tam mali súkromie…

„Vy dve choďte, ja som ešte na čosi zabudla,“ povedala, len čo mali Bonnie a Meredith na podnosoch jedlo. Potom sa zatvárila, že je hluchá. Nepočúvala ich volanie, len rýchlo vyšla von.

Nikde sa nesvietilo, ale dvere na fotoateliéri boli odomknuté. Elena veľmi opatrne stisla kľučku a ostražito vošla dnu – nijaký rýchly vpád a útok. Je Caroline tu? Ak áno, prečo trčí v tme sama?

Miestnosť jej najskôr pripadala prázdna. Potom začula mrmlanie hlasov z výklenku v zadnej časti a všimla si, že dvere do tmavej komory sú pootvorené.

Ticho sa tam presunula a zastala pred nimi. Mrmlanie sa zmenilo na slová.

„Ako si však môžeme byť istí, že vyberú práve ju?“ To hovorila Caroline.

„Môj otec je v školskej rade. Jasné, že ju vyberú.“ A to bol Tyler Smallwood. Jeho otec bol právnik a sedel v každej dozornej a správnej rade, aké v meste mali. „Okrem toho, kto iný by to ešte mohol byť?“ pokračoval. „Duch Fell’s Church má mať okrem výstavného tela aj bystrý mozog.“

„Aha, a ja bystrý mozog nemám, čo?“

„To som nepovedal. Ak sa chceš pretŕčať na Dni zakladateľov mesta v bielom, prosím. No ak chceš, aby Stefana Salvatoreho vyhnali z mesta na základe dôkazov z denníka jeho priateľky…“

„Hej, ale prečo musíme čakať až tak dlho?“

„Lebo takto to navyše pokazí oslavy,“ netrpezlivo vysvetľoval Tyler. „Fellovské oslavy. Prečo by mali všetku slávu získať vždy iba Fellovci? Smallwoodovci tu boli skôr ako oni.“

„Bože, komu záleží na tom, kto založil toto mesto? Ja chcem len ponížiť Elenu pred celou školou.“

„A čo Salvatore?“ Nenávisť v jeho hlase Elenu až vystrašila. „Neobesia ho na prvý strom jedine vtedy, ak bude mať veľké šťastie. A si si stopercentne istá, že dôkazy sú v denníku?“

„Koľkokrát ti to mám opakovať? Predovšetkým sa tam píše, že stužku stratila druhého septembra na cintoríne. A že Stefan ju v ten deň zdvihol a nechal si ju. Most Wickery je hneď pri cintoríne. To znamená, že bol druhého septembra pri moste, a to bolo tej noci, keď prepadli toho starca. Všetci už vedia, že bol blízko, keď niekto zaútočil na Vickie a Tannera. A čo by si ešte chcel?“

„Súdu by to určite nestačilo. Možno by som mal ešte zohnať nejaké podporné dôkazy. Napríklad spýtať sa starej pani Flowersovej, o koľkej sa v ten večer vrátil.“

„Komu na tom záleží? Väčšina ľudí ho už aj tak pokladá za vinného. Okrem toho, v denníku sa spomína nejaké veľké tajomstvo, ktoré on pred všetkými skrýva. A ľuďom to stačí. Všetko ostatné im dôjde.“

„Máš denník na bezpečnom mieste?“

„Nie, Tyler, leží u mňa doma na stole. Preboha, myslíš, že som totálne hlúpa?“

„Dosť hlúpa, aby si tými lístkami dráždila Elenu a upozorňovala ju na nás.“ Čosi zašuchotalo, znelo to ako novinový papier. „Aha, toto je fakt neskutočné. Musíš s tým prestať. Čo ak sa dovtípi, kto je za tým?“

„A čo urobí? Zavolá políciu?“

„Prestaň, jasné? Počkaj do Dňa zakladateľov mesta, potom uvidíš, ako sa naša ľadová princezná roztápa.“

„A rozlúčime sa so Stefanom. Tyler… počuj, neublížia mu, však nie?“

„A tebe na tom záleží?“ prehodil Tyler. „To už nechaj na mňa a mojich kamošov, Caroline. Len si urob svoje, jasné?“

Caroline hrdelne zašepkala: „Chceš? Tak ma musíš ešte trochu presviedčať.“ Po chvíli ticha sa Tyler zachichotal.

Nastal pohyb a šuchot. Potom zaznel vzdych. Elena sa obrátila a vykĺzla na chodbu.

V druhej chodbe sa oprela o skrinku. Uvažovala.

Bolo toho priveľa. Caroline, kedysi jej najlepšia priateľka, ju zradila a chce ju ponížiť. Tyler, ktorý jej vždy pripadal skôr ako protivný magor než nebezpečný intrigán, chce Stefana vyhnať z mesta – alebo ho dať zabiť. A najhoršie je, že na to chcú použiť jej vlastný denník.

Už pochopila aj začiatok sna z predchádzajúcej noci. Podobný sen mala deň predtým, ako zistila, že Stefan zmizol. V oboch snoch na ňu Stefan pozeral rozhnevanými a vyčítavými očami, v oboch jej hodil k nohám knižku a odišiel.

Nie knižku. Jej denník. S dôkazmi, ktoré ho môžu smrteľne ohroziť. Vo Fell’s Church už trikrát niekoho prepadli a zakaždým bol nablízku Stefan. Ako to bude pripadať obyvateľom mesta – a policajtom?

Navyše, nemôže nikomu ani len povedať pravdu. Veď čo má povedať? „Prepáčte, to nebol Stefan, bol to jeho brat Damon, ktorý ho nenávidí a vie, že Stefan nemôže nikomu ublížiť a nikoho by nikdy nezabil. Damon sem totiž Stefana sledoval a prepadáva ľudí preto, aby samotného Stefana presvedčil, že to robí on. Chce ho dohnať do šialenstva. Damon je niekde tu, hľadajte ho na cintoríne alebo v lese. A mimochodom, nehľadajte len fešáka, ale aj vranu, viete, on sa na ňu občas premieňa. On je totiž čírou náhodou upír.“

Ani sama tomu neverila, tak absurdne to znelo.

Lenže na krku ju zaštípali ranky a pripomenuli jej, že je to skutočnosť. Cítila sa trochu čudne, akoby bola chorá. Nešlo len o stres a nedostatok spánku. Krútila sa jej hlava, občas sa jej zdalo, že sa zabára do zeme a potom sa podlaha zase spevnila a ona sa od nej pružne odrážala. Asi to boli príznaky chrípky – akurát ich nezapríčinil vírus.

Aj za to môže Damon. Za všetko môže Damon, okrem toho denníka. Za to si môže iba sama. Keby tam nepísala o Stefanovi, keby si ten denník nepriniesla do školy, keby ho nenechala ležať v obývačke u Bonnie… keby, keby…

Momentálne záleží len na tom, ako ho získa späť.

10

Z azvonilo. Nestihla sa vrátiť do jedálne a povedať o tom Bonnie a Meredith. Vybrala sa na ďalšiu hodinu, kráčala popri odvrátených tvárach a nepriateľských pohľadoch, už pomaly dôverne známych.

Na dejepise sa musela ovládať, aby nezízala na Caroline. Alaric sa spýtal, kde sú Matt a Stefan, prečo už druhý deň za sebou chýbajú. Elena len pokrčila plecami. Cítila sa zraniteľná. Nedôverovala mužovi s chlapčenským úsmevom, orieškovými očami a neukojiteľnou zvedavosťou na okolnosti Tannerovej smrti. A Bonnie, ktorá naňho len oduševnene hľadela, jej pomôcť nemohla.

Po hodine zachytila slová Sue Carsonovej: „Je tu na prázdninách, inak chodí na výšku… už som zabudla, kde presne študuje, ale…“

Elene praskli nervy. Obrátila sa a oslovila Sue a dievčinu, s ktorou sa Sue rozprávala.

„Na tvojom mieste by som sa od toho Damona držala ďalej. Myslím to vážne,“ povedala jej.

Ozval sa preľaknutý a rozpačitý smiech. Sue sa Elene zatiaľ nevyhýbala, no teraz to vyzeralo, že by od nej najradšej utiekla.

„Chceš povedať, že aj on je tvoj? Alebo preto, lebo…“ ozvalo sa to druhé dievča.

Elena sa zasmiala tiež, ale drsne. „Preto, lebo je nebezpečný,“ zdôraznila. „Nežartujem.“

Zízali na ňu. Elena ich zachránila pred povinnosťou odpovedať, alebo sa taktne vzdialiť – obrátila sa a sama odišla. Z hlúčika Alaricových obdivovateliek si vyzdvihla Bonnie a vykročili k Meredithinej skrinke.

„Kam to ideme? Myslela som, že sa chceme porozprávať s Caroline.“

„Už nie,“ pokrútila hlavou Elena. „Počkaj, doma ti poviem prečo.“

„To nie je možné,“ krútila o hodinu Bonnie hlavou. „Teda, je to možné, ale… nie je to možné. Takého svinstva nie je schopná ani Caroline.“

„To spískal Tyler,“ vysvetľovala Elena. „On má vlastné veľké plány. Takže toľko k mužom, ktorí vraj kašľú na denníky.“

„Tuším by sme sa mu mali poďakovať,“ ozvala sa Meredith. „Lebo máme čas až do Dňa zakladateľov mesta. Mimochodom, prečo sa to má stať až vtedy, Elena?“

„Tyler má niečo proti Fellovcom.“

„Veď sú už všetci mŕtvi,“ namietla Bonnie.

„To je nášmu milému Tylerovi fuk. Aj na cintoríne to stále omieľal, keď sme boli pri ich hrobke. Podľa neho toto mesto založili jeho predkovia, či ako.“

„Elena,“ vážne prehovorila Meredith, „je v tom denníku ešte niečo iné, čo by mohlo Stefanovi poškodiť? Teda okrem toho s tým starcom.“

„A to ti vari nestačí?“ Elenu pod pohľadom tých tmavých očí zachvátil nepokoj. Na čo sa to vlastne Meredith pýta?

„Stačí to na to, aby ho vyhnali z mesta, ako plánujú,“ povedala Bonnie.

„Stačí to na to, aby sme sa pokúsili denník získať,“ povedala Elena. „Len ako?“

„Caroline vraví, že ho má na bezpečnom mieste. To asi znamená u nich doma.“ Meredith si zamyslene hrýzla spodnú peru. „Má len jedného brata, ôsmaka, však? A jej mama nechodí do práce, ale zato často chodieva nakupovať do Roanoke, nie? Ešte stále zamestnávajú chyžnú?“

„Prečo?“ pozrela na ňu Bonnie. „Je to dôležité?“

„Jasné, nechceme, aby sa tam niekto motal, keď sa jej vlámeme do domu.“

„Vlá… čo?“ zjajkla Bonnie. „To nemyslíš vážne!“

„A čo máme robiť? Krútiť palcami a čakať do Dňa zakladateľov a potom si vypočuť, ako z toho denníka číta Caroline celému mestu? Márnosť, ona ho ukradla z tvojho domu. Takže my ho ukradneme naspäť.“ Meredith to všetko povedala neuveriteľne pokojne.

„Prichytia nás. Vylúčia nás zo školy… ak nepôjdeme rovno za mreže.“ Bonnie prosebne pozrela na Elenu. „Vysvetli jej to, Elena.“

„No…“ Ani Elene sa do toho veľmi nechcelo. Nešlo ani tak o hrozbu vylúčenia či väzenia, skôr o hanbu, ak by ich prichytili. Pred očami sa jej mihla tvár pani Forbesovej, plná spravodlivého rozhorčenia. Potom sa zmenila na tvár Caroline, škodoradostne vysmiatu.

A okrem toho sa jej to zdalo predsa len… priveľa. Vlámať sa niekomu do domu, prehľadávať jeho osobný majetok. Keby to niekto urobil jej, bola by z toho hotová.

A veď to niekto urobil. Caroline sa votrela do Bonninho domu a teraz mala u seba Elenin najosobnejší majetok.

„Urobme to,“ povedala ticho, „ale opatrne.“

„Nemohli by sme sa o tom ešte pozhovárať?“ chabo sa spýtala Bonnie.

„O čom? Ideš do toho s nami a už nefňukaj,“ vyhlásila Meredith. „Veď si to sľúbila,“ doložila, keď chcela Bonnie protestovať. Zdvihla ukazovák.

„Tá krvná prísaha bola len na to, aby Elena dostala Stefana!“ zvolala Bonnie.

„Uvažuj,“ uškrnula sa Meredith. „Prisahala si, že urobíš všetko, o čo ťa Elena v súvislosti so Stefanom požiada. Nespomínalo sa tam časové obmedzenie. Nič o tom, že prísaha prestane platiť, keď Elena dostane Stefana.“

Bonnie klesla sánka. Pozrela na Elenu, ktorá sa už takmer smiala. „Je to tak,“ prikývla vážne Elena. „Sama si povedala, že kto odprisahá krvou, nesmie prísahu porušiť, nech sa deje čokoľvek.“

Bonnie zavrela ústa a vystrčila bradu. „No iste. Teraz už budem do smrti robiť, čo bude chcieť Elena. Teda v súvislosti so Stefanom. Super.“

„Toto je posledné, o čo ťa prosím,“ vzdychla Elena. „Sľubujem. Prisahám…“

„Neprisahaj!“ zhíkla Meredith. „Neprisahaj, Elena. Aby si to neoľutovala.“

„Preboha, čo už aj ty začínaš prorokovať?“ zasmiala sa Elena. „No dobre, ako získame na nejakú tú hodinu kľúč od Carolininho domu?“

Sobota 9. novembra

Milý denníček,

prepáč, dávno som sem nič nepísala. Mám toho strašne veľa a je mi smutno. Nechce sa mi písať.

A po tom, čo sa stalo, sa už aj bojím písať do denníka. Niekomu sa však musím vyrozprávať, lebo teraz už nepoznám nikoho, pred kým by som niečo netajila.

Bonnie a Meredith sa nemôžu dozvedieť pravdu o Stefanovi. Stefan sa nemôže dozvedieť pravdu o Damonovi. Teta Judith sa nemôže dozvedieť vôbec nič. Bonnie a Meredith vedia o Caroline a o denníku, ale Stefan nie. Stefan vie o železníku, ktorý teraz používam každý deň. Bonnie a Meredith o ňom nevedia, aj keď som im strčila do vecí vrecúško so suchými listami. Ono to zrejme funguje, aspoň som už nebola od tej strašnej noci námesačná. No klamala by som, keby som zapierala, že sa mi o Damonovi snívalo. Všetky moje nočné mory sú o ňom.

Teraz je môj život samá lož a potrebujem niekoho, ku komu môžem byť úprimná. Tento denník schovám pod dosky v dlážke šatníka, takže ho nik nenájde, aj keby som zajtra padla mŕtva a museli by mi vypratať izbu. Možno sa raz v šatníku bude hrať jedno z Margaretiných vnúčat a dosku vypáči, ale dovtedy určite nikto. Tento denník je moje posledné tajomstvo.

Neviem, prečo teraz myslím na smrť. To je skôr Bonnina špecialita, to ona pokladá umieranie za romantické. Ja viem, aké je naozaj. Na smrti našich nebolo nič romantické. Bolo to najhoršie na svete. Chcem dlho žiť, vziať si Stefana a byť šťastná. A určite to pôjde, keď prekonáme tieto problémy.

Niekedy sa však bojím a neverím tomu. Maličkosti by ma trápiť nemali a predsa ma trápia. Napríklad neviem, prečo Stefan stále nosí na krku Katherinin prsteň, keď viem, že ľúbi mňa. Alebo prečo mi nikdy nepovedal, že ma ľúbi, keď viem, že je to tak.

Nuž je to jedno. Všetko sa vyrieši. Musí. A potom budeme spolu a šťastní. Neviem, prečo by to nešlo. Neviem, prečo by to nešlo. Neviem

Elena prestala písať. Písmená sa jej pred očami zahmlievali. Napokon denník zatvorila, kým na atrament stihla dopadnúť zradná slza. Prešla k šatníku, pilníkom na nechty zdvihla uvoľnenú dosku v dlážke a vložila denník do skrýše.

Pilník na nechty mala vo vrecku aj o týždeň, keď stála spolu s Bonnie a Meredith pri zadných dverách do Carolininho domu.

„Rýchlo,“ zasyčala zúfalo Bonnie a obzerala sa, akoby čakala, že na nich niekto skočí. „No tak, Meredith!“

„A je to,“ povedala Meredith, keď sa kľúč napokon zasunul do zámky a kľučka sa poddala. „Sme tu.“

„A oni tu určite nie sú? Elena, čo ak sa vrátia skôr? Nemohli sme to spraviť aspoň za svetla?“

„Bonnie, tak ideš dnu? Už sme si to prebrali. Cez deň je tu stále chyžná. A dnes sa nevrátia skôr, ak nikomu v Chez Louis nepríde zle. Tak švihom!“ povedala Elena.

„Pri večeri na počesť narodenín pána Forbesa sa nikto neopováži povracať,“ utrúsila Meredith. „Neboj sa, Bonnie, nič sa nám nestane.“

„Ak si môžu dovoliť jedávať v drahých reštauráciách, človek by si pomyslel, že si môžu dovoliť nechať svietiť zopár lámp,“ prehodila Bonnie.

Elena s ňou v duchu súhlasila. Bolo to zvláštne a znepokojujúce, chodiť po cudzom tmavom dome. Srdce jej bilo až v krku, keď vychádzali na druhé poschodie. V spotenej dlani zvierala maličkú baterku. Napriek panike jej myseľ fungovala bezchybne, akoby s odstupom.

„Určite je to v jej izbe,“ povedala.

Carolinino okno smerovalo na ulicu, takže si museli dávať pozor, aby si nik vonku nevšimol svetlo. Elena prešla tenučkým lúčom baterky po miestnosti. Bola trochu vyvedená z miery. Jedna vec je plánovať prehliadku izby, predstaviť si, ako šikovne otvára zásuvky. A iné je stáť tu, obklopená stovkou vecí, ktoré by mohli byť úkrytmi, a báť sa na čokoľvek siahnuť – veď čo ak si to Caroline všimne?

Aj jej dve spoločníčky nerozhodne stáli.

„Možno by sme sa mali vrátiť domov,“ ticho povedala Bonnie. Meredith jej neprotirečila.

„Musíme to skúsiť. Aspoň raz,“ povedala Elena. Hlas jej znel duto. Otvorila zásuvku na komode a zasvietila baterkou na pedantne uloženú čipkovú spodnú bielizeň. Po chvíli jej bolo jasné, že tam nijaká knižka nie je. Vyrovnala látku a zatvorila zásuvku. Potom vydýchla.

„Nie je to také ťažké,“ povedala. „Rozdelíme si miestnosť a každá prehľadá všetko vo svojom sektore. Každú zásuvku, každý kúsok nábytku, každý predmet dosť veľký, aby mohol ukrývať denník.“

Pridelila si šatník a najskôr skúsila pilníkom dvíhať dosky v dlážke. No všetky vyzerali pevne pribité a steny šatníka nezneli duto. Medzi Carolininými šatami našla zopár kúskov, ktoré jej minulý rok požičala. Bola v pokušení zobrať si ich naspäť, ale, samozrejme, nešlo to. Prehliadka topánok a kabeliek nič neodhalila, ani keď si k šatníku pritiahla stoličku a dôkladne prepátrala najvyššiu poličku.

Meredith sedela na dlážke a prezerala hromadu plyšových zvieratiek, ktoré sa spolu s inými pamiatkami na detstvo ocitli v jednej truhlici. Každé prehmatávala štíhlymi citlivými prstami, hľadala zárezy a medzierky. Keď našla chlpatého pudlíka, zastala.

„Hm, tohto som jej dala ja,“ šepla. „Asi na desiate narodeniny. Myslela som, že ho dávno vyhodila.“

Elena jej nevidela do očí, no tušila, ako sa cíti.

„Naozaj som sa s ňou skúšala pomeriť,“ povedala. „Vtedy v Strašidelnom dome. No povedala mi, že mi nikdy neodpustí, lebo som jej zobrala Stefana. Mrzí ma to, chcela som to dať do poriadku, no ona sa nevie ovládnuť.“

„Takže teraz je vojna.“

„Presne, vojna,“ odvetila Elena. Dívala sa, ako Meredith kladie pudlíka nabok a berie ďalšie zvieratko. Aj ona sa vrátila k hľadaniu.

Ani toaletný stolík nepriniesol nič, rovnako ako šatník. S každou minútou sa cítila nepríjemnejšie, pochytila ju istota, že čochvíľa začujú na prístupovej ceste k domu auto Forbesovcov.

„Je to zbytočné,“ ozvala sa Meredith, keď hmatkala pod matracom. „Určite ho schovala… moment. Niečo tu je. Cítim roh.“

Elena a Bonnie stuhli v opačných kútoch izby. Pozreli na ňu.

„Mám to. Elena, je to denník!“

Elenu zaplavila úľava. Mala pocit, akoby bola pokrkvaným papierom, ktorý niekto vyhladil. Znovu sa mohla hýbať a dýchať. Vedela, od začiatku vedela, že Stefanovi sa nemôže stať nič zlé. Život predsa nie je až taký krutý. Nie k Elene Gilbertovej. Všetci sú za vodou.

Meredith však zmätene pokračovala: „Je to denník. Lenže nie je modrý, ale zelený. To nie je on.“

„Čože?“ Elena jej knižku vychytila a zasvietila na ňu, či sa smaragdovozelená nezmení na zafírovomodrú. Nič. Denník bol presne ako ten jej, akurát že nebol jej.

„Patrí Caroline,“ povedala. Stále tomu nechcela uveriť.

Bonnie a Meredith sa zhrčili nad zatvoreným zápisníkom, pozreli naň a potom jedna na druhú.

„Možno sú tam stopy,“ povedala Elena.

„Jasné, je to fér,“ prikývla Meredith. No denník vzala a otvorila Bonnie.

Elena ponad jej plece pozerala na Carolinino ostré doľava naklonené písmo, celkom iné ako tlačené písmená na fialových lístkoch. Najskôr nič konkrétne nevnímala, potom ju upútalo meno. Elena.

„Počkaj, čo je to?“

Bonnie chvíľu mlčala, len pery sa jej pohybovali. Vzápätí si odfrkla.

„No, len počúvaj,“ povedala a začala čítať: „V živote som nevidela takého sebca, ako je Elena. Všetci si myslia, že je vyrovnaná, no v skutočnosti je len chladná. Je mi nanič z toho, ako jej to všetci žerú, pritom ona sa nezaujíma o nikoho a o nič, len o seba.“

„To tvrdí Caroline? Tá pravá!“ doložila Bonnie. Elena sa začervenala. Skoro to isté jej povedal Matt, keď sa pokúšala zbaliť Stefana.

„Čítaj ešte, to nie je všetko,“ povedala Meredith a štuchla Bonnie. Tá urazene pokračovala.

„Bonnie je už skoro taká istá protivná ako ona, robí sa strašne dôležitá. A najnovšie sa tvári, že má paranormálne schopnosti, aby z nej boli všetci hotoví. Keby ich mala, prišla by na to, že Elena ju iba využíva.“

Nastalo ticho, ktoré prerušila Elena: „To je všetko?“

„Nie, je tu ešte niečo o Meredith.“ Znovu čítala: „Meredith s tým nič nerobí. Napokon, Meredith málokedy niečo urobí, ona len všetko pozoruje. Akoby nemohla konať, vždy len reaguje na to, čo sa jej stane. A počula som, ako sa naši rozprávajú o jej rodine – nečudo, že ona svojich rodičov nikdy nespomína.“

„A to má čo znamenať?“

Meredith sa ani nepohla a Elena videla v šere len líniu jej šije a brady. Prehovorila však pokojne: „To je jedno. Bonnie, hľadaj niečo o Eleninom denníku.“

„Skús okolo osemnásteho októbra. Vtedy mi ho ukradli,“ povedala Elena. Neskôr sa Meredith opýta na jej rodinu.

Osemnásteho októbra si Caroline nezapísala nič. V nasledujúcich týždňoch sa objavilo len zopár zápisov. Ani jeden z nich nespomínal Elenin denník.

„Takže to by sme mali,“ povedala Meredith. „Je nám to nanič. Jedine, že by sme ju chceli vydierať. Akože – my nebudeme ukazovať tvoj denník, ak ona prestane pretŕčať pred celou školou ten tvoj.“

Zaujímavý nápad, no Bonnie namietla: „O Caroline tu predsa nie je nič chúlostivé – samé ponosy na iných. Najmä na nás. Caroline by ich iste rada prečítala pred celou školou. Takže by sme ju iba potešili.“

„Dobre, tak čo s ním urobíme?“

„Vrátime ho na miesto,“ unavene vzdychla Elena. Prešla baterkou po miestnosti, ktorá jej pripadala plná drobných rozdielov, čo zanechali po prehliadke. „Len sa musíme tváriť, že nevieme, že má môj denník, a čakať na ďalšiu šancu.“

„Dobre,“ prikývla Bonnie, ale ďalej listovala v stránkach a kde-tu zafučala. „Toto si teda vypočujte!“ ozvala sa zrazu.

„Na to nemáme čas,“ povedala Elena. Bola by ešte niečo doložila, ale vtom sa ozvala Meredith – tónom, ktorý si vyžiadal okamžitú pozornosť.

„Auto.“

Stačila sekunda a bolo im jasné, že vozidlo sa blíži k domu. Bonnie otvorila ústa a vyvalila oči. Akoby stuhla v pokľaku pri posteli.

„Bežte! Rýchlo!“ Elena jej vychytila denník. „Vypnite baterky a vyjdite zadnými dverami!“

Už sa rozhýbali. Meredith strkala Bonnie, Elena si kľakla a nadvihla prikrývku aj matrac. Druhou rukou tam potisla denník. Zospodu ju pichali slabo zakryté struny, ale ešte horšia bola váha matraca, ktorý bol veľký ako pre dve osoby. Ešte zopárkrát do denníka štuchla, potom vytiahla ruku a napravila prikrývku.

Ešte raz sa rýchlo poobzerala po miestnosti. Už nemala čas nič naprávať. Keď sa rýchlo a ticho rozbehla ku schodom, v predných dverách zaštrkotal kľúč.

Nasledovala strašná naháňačka. Elena vedela, že Forbesovci ju v skutočnosti neprenasledujú, no zdalo sa, akoby ju chceli prichytiť. Chcela vyjsť von tou cestou, ktorou prišla, ale v hale sa zasvietilo a zazneli hlasy – ľudia kráčali hore po schodoch. Tak z nich ušla do posledných dverí, ale akoby sa pobrali za ňou. Kroky po odpočívadle odrazu zastali rovno pred spálňou. Obrátila sa ku kúpeľni, no pod dverami sa zažalo svetlo a odrezalo jej cestu.

Bola v pasci. Každú chvíľu vojdú Carolinini rodičia. Pozrela na sklené dvere na balkón a v tej chvíli sa rozhodla.

Vonku bolo chladno a od úst sa jej trochu parilo. Z miestnosti za ňou sa rozlialo žlté svetlo, tak sa skrčila ešte ďalej vľavo, aby mu uhla z cesty. Potom sa ozval zvuk, ktorého sa desila: šťuknutie kľučky. Vzduch strhol závesy dovnútra – otvorili sa dvere na balkón.

Zúfalo sa obzerala. Na zoskok to bolo privysoko a nemala sa čoho zachytiť. Nemohla zliezť. Zostávala iba strecha, no ani tam nevidela nijaké opory. Inštinkt ju však predsa pohnal hore, a keď sa na tenučkých závesoch objavil tieň, už stála na zábradlí a hmatkala po niečom, čoho by sa zachytila. Ruka rozhrnula závesy, objavila sa postava, no potom Elena pocítila, že ju čosi chytá za ruku. Zovrelo jej to zápästie a potiahlo ju hore. Automaticky sa zaprela nohami a vydriapala sa na šindľovú strechu. Dychčala a obzerala sa, kto ju zachránil. Potom zmeravela.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .