Dračí srdce
Záhada zelené jeskyně

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Ana Galánová

Dračí srdce – Záhada zelené jeskyně – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kapitola šestá
Tajná chodba

Kale se nacházel v naprosté tmě uvnitř chodby, kterou objevil v kobce pod dlaždicí. Byl to úzký tunel vyhloubený do země, jenž se snižoval dolů, a vypadalo to, že nemá konce. Kale se opíral rukama i nohama o zdi a pomalinku sestupoval, nejdřív jedna noha, pak druhá, poté ruce. Bolelo ho celé tělo z toho, jak se musel natahovat, aby nespadl. Netušil, jak dlouho to ještě vydrží.

Zatímco pomalu slézal, pokoušel se zaměstnat hlavu pozitivními myšlenkami, ale bylo to téměř nemožné. Obával se o Kurielovo zdraví. Chudák stařec byl na pokraji sil, a pokud se nepodaří zařídit, aby mu někdo přišel na pomoc, už moc dlouho nevydrží. Dokáže se Kale včas dostat ven z této temné chodby a někoho přesvědčit, aby Kuriela zachránil? Koho? Kdo asi tak bude naslouchat jedenáctiletému klukovi? A jak asi vysvětlí lidem, že viděl Kuriela v kobce?

Kuriel nebyl to jediné, kvůli čemu si Kale dělal starosti. Spolu s přáteli slíbili dubu Dubiňákovi, že mu pomohou zachránit Mlžný les a že najdou šest semínek, která potřebují na to, aby mluvící stromy začaly znovu růst. Musejí je nalézt do pozítřejší noci, kdy bude úplněk, takže už jim zbývaly jen dva dny. Jak mohou hledat semínka, když je kat na svobodě? Právě v té chvíli si vzpomněl na mapu. Ptal se sám sebe, zda ji Kasi dostal a jestli se vydal do zimovištních jeskyní. Co tam asi je? Střetne se snad kamarád tváří v tvář samotnému katovi?

Kale pokračoval ve slézání. Metr, dva, tři. Ačkoliv v tunelu bylo chladno, po tváři mu stékal pot.

Pokusil se opřít pravou nohou o zeď, ale zjistil, že ta už tam není. Zašátral nohou. Nic. Nebylo nic, o co by se mohl zapřít.

Co je asi pod ním? Prázdnota?

Co bude dělat? Pokusí se znovu vylézt nahoru a vrátit se do kobky, nebo spadne?

Neměl čas si to rozmyslet. Paže ho tak bolely, že už dál nemohl udržet váhu svého těla. Ruce mu podklouzly a Kale se řítil dolů.

„NÉÉÉÉÉÉ!“ zakřičel. Jeho hlas se rozléhal úzkým tunelem.

Pád byl krátký. Ani ne metr. Kale přistál nohama na zemi. Zdálo se, že spadl do další chodby. Rozhlédl se a v dáli rozeznal tři svislé čáry žlutého světla.

Musí to být tamtím směrem!

Vykročil tunelem po hmatu, natahoval nohy a pokládal ruce před sebe, aby si nenatloukl. Jak se tak přibližoval ke světlu, zdálo se mu, že slyší nějaké hlasy, šepot několika osob.

Kdo to asi bude? ptal se sám sebe. Možná že tunel končí v nějaké části městečka nebo snad ústí do některé z místností na Wickenburgově hradu.

Pokračoval vpřed a srdce mu divoce bušilo. Světlo už bylo velmi blízko, téměř se ho mohl dotknout.

Natáhl ruce a cosi nahmatal. Dřevěné dveře. Světlo sem pronikalo škvírami. Podíval se skrz jednu z nich, ale nerozeznal, co je na druhé straně. Bylo to zvláštní místo, jakoby z jiného světa. Pozorně naslouchal. Stále slyšel ty podivné hlasy. Rozeznal jich několik. Vypadalo to, že se baví přátelsky. Občas zaslechl smích. Nezdálo se, že by to byl hlas Murdy, jeho bratrance Doupáka nebo starosty Wickenburga.

Musím tam jít, rozhodl se Kale.

Velmi opatrně zatlačil do dřevěných dveří. Zrezivělé panty zaskřípaly, aniž by kladly odpor, a dveře se pomalu otevřely.

Kale strčil hlavu dovnitř a rozhlédl se. Právě v tom okamžiku hlasy umlkly.

To je divné! Nikdo tu není, pomyslel si. A hlasy? Jsem si naprosto jistý, že jsem je slyšel.

Udělal krok vpřed a vkročil na to zvláštní místo.

Nacházel se v obrovské podzemní jeskyni. Ze stropu visely velké stalaktity a ze země rostly stalagmity, které vytvářely labyrint. Jeskyně byla ozářena světlem, které sem pronikalo seshora a vytvářelo velké podivné stíny. Z rozlehlé jeskyně vybíhaly tři velké chodby různými směry.

Uprostřed sluje stál strom s pokroucenými a suchými větvemi, kolem něhož rostlo mnoho seschlé trávy. Strom neměl ani lístečku a vypadal, že je mrtvý. Na jedné z větví viselo oválné ovoce jasně zelené barvy s ostrými trny, které silně zářilo.

Kale vkročil do jeskyně a schoval se za velkým stalagmitem. Neviděl žádný pohyb. Neslyšel vůbec nic.

Kde to jen jsem? zeptal se sám sebe.

Zůstal tam, přikrčený, a pokoušel se přijít na to, co dělat.

Náhle zaslechl kroky a jakési hlasy.

„Klid! Počkej!“ řekl hlas.

Kroky se změnily v běh. Přibližovaly se!

Kale se podíval ke dveřím, kterými vešel. Už byl příliš daleko na to, aby se mohl vrátit! Nezbývá mu čas! Přitiskl se ke stalagmitu a doufal, že ho nikdo neuvidí.

„Mondragu! Vrať se!“ zakřičel hlas znova.

Mondragu?

Existoval pouze jeden drak s tímto jménem. Jeho drak!

Kale vykoukl ze své skrýše a tu ho uviděl. Mondrago vběhl do obrovské sluje a za sebou táhl mondravozítko. Rozhlížel se kolem a čenichal, jako by něco ucítil. Náhle silně zamával svými malými křídly a otočil hlavu Kalovým směrem.

„Mondragu!“ vykřikl Kale, vystřelil ze skrýše a utíkal obejmout svého věrného draka.

O několik vteřin později se objevila Maja, Kasi a Arko, přibíhali jedním z tunelů spolu se svými draky Mlhou, Čikem a Šípem. Když spatřili Kala, spadla jim brada.

„KALE!“ vykřikli všichni najednou.

Čtyři přátelé se všichni naráz objali a Mondrago kolem nich pobíhal, tahal za sebou mondravozítko a mával bez přestání ocasem.

„Jak ses sem dostal? Kde jsi byl? Viděl jsi Kuriela? Dostal ses do katakomb? Kde jsi našel tu mapu, kterou jsi nám poslal po holubovi?“

Kasi, Arko a Maja zahrnuli Kala otázkami, ale Kale chtěl také vědět, jak se sem dostali.

„Kde to jsme?“ zeptal se. „Jak jste mě našli? Nikdo vás nesledoval, že ne?“

Všichni mluvili jeden přes druhého a hledali odpovědi na své otázky. Nakonec Maja zvedla ruku.

„Takhle se nic nedozvíme!“ pronesla nahlas. „Proč nenecháme Kala, aby nám vyprávěl, co se stalo, a potom mu řekneme, jak jsme se sem dostali?“

Všichni souhlasili. Kale jim vylíčil, jak ho zavřeli v kobce, kde se potkal s velmi nemocným Kurielem. Vysvětlil jim, že to byl Kuriel, kdo mu dal mapu, a jak se dostal z katakomb tajným tunelem.

„No a to je všechno,“ uzavřel vyprávění. „Teď je řada na vás.“

„Dostali jsme tvou mapu,“ vysvětlovala Maja, „a vyrazili jsme do zimovištních jeskyní, i když tohle místo moc jako zimoviště nevypadá,“ dodala a prohlížela si suchý strom, který stál uprostřed sluje, a trsy suché trávy. „Vchod do jeskyně byl zavřený a visela tam cedule s nápisem VSTUP ZAKÁZÁN. NEBEZPEČÍ ZŘÍCENÍ, ale my jsme přesto vlezli dovnitř. Teď se odsud musíme dostat dřív, než nás chytnou!“

„Nebo než se zřítí jeskyně,“ doplnil Kasi a prohlížel si skalní stěny.

„Dobře, pojďme,“ zavelel Arko.

„Počkejte chvíli!“ zadržel je Kale. „Kuriel chtěl, abychom sem kvůli něčemu přišli. Musíme to zjistit.“ Ukázal do středu jeskyně. „Ten strom, všimli jste si ho? Je úplně suchý, ale roste na něm velmi zvláštní a zářivé semínko. Mám takové tušení, že to nebude jen tak obyčejné semínko.“ Podíval se na Kasiho. „Kasi, máš ještě u sebe Rídela?“

„No jasně, je schovaný ve vacích na Čikovi,“ odpověděl Kasi a poodešel k drakovi, aby vytáhl knihu a podal ji Kalovi. „Zkoušeli jsme s ním mluvit, ale nenašli jsme způsob, jak ho otevřít.“

Kale uchopil knihu. Písmena na kožených deskách silně zářila a kniha byla velmi teplá. Jako vždy ucítil pod deskami také pravidelný tlukot. Opatrně ji otevřel. Tentokrát se kniha nijak nebránila. Její stránky vyzařovaly silně zelené světlo. Kale a jeho přátelé napjatě očekávali, zda jim něco poví. Kniha si odkašlala a spustila, ale nyní se neobrátila na Kala. Tentokrát to vypadalo, že mluví s někým dalším.

Mluvte, mluvící!

Nemějte strach.

Přišli přátelé mí,

aby zachránili vás.

„Co ho to kouslo?“ zeptal se Arko a díval se udiveně na knihu.

Jakmile to dořekl, zaslechli šum hlasů. Bylo jich strašně moc! Mluvily překotně, všechny najednou. Bylo nemožné rozumět tomu, co říkají. Kale si vzpomněl na hlasy, které zaslechl, když byl v tunelu. Zněly úplně stejně!

„K-kdo t-to tu chodí?“ zajíkl se Kasi a schoval se za svého draka.

Kapitola sedmá
Hlasy v jeskyni

Hlasy byly stále silnější a rozléhaly se po celé jeskyni. Kale s kamarády se rozhlíželi na všechny strany, aby nalezli ty, co mluví, ale nic neviděli. Hluk už byl ohlušující. Kasi si zakryl uši rukama. Byl velmi vystrašený. Kdo to je? A kde jsou?

Arko vytáhl prak, vložil do něj kámen, který si nesl v kapse, a natáhl gumu, připraven vystřelit. Opřel se zády o Maju a oba dva se začali s ostražitostí rozhlížet.

Kale byl ohromený. Hlasy se mu zařezávaly do uší jako nože! Prohlížel si trsy trávy. Připadalo mu, že hlasy přicházejí právě odsud. Byly tam snad schované malinké bytosti? Byly snad nebezpečné?

„Mám dojem, že hlasy přicházejí z té trávy,“ oznámil kamarádům. Se strachem se přiblížil a natáhl chvějící se ruku.

„Dej tu ruku pryč!“ vykřikl Kasi. „Nevíš, co tam je!“

Kale ji okamžitě stáhl. Ale hlasy jasně přicházely odtud a musí přece zjistit, o koho jde. Natáhl nohu a špičkou boty rozhrnul zažloutlou trávu. Náhle odkryl něco, co by ho ani ve snu nenapadlo.

Knihy!

Byly tam desítky knih, ukrytých ve žluté trávě! Jedna z nich, kniha se zelenými deskami a bílými písmeny, začala křičet:

Tady, tady! Pomoc! Dostaňte nás odsud!

Byly to mluvící knihy, stejné jako Rídel!

Knihy mluvily bez přestání a jejich slova byla čím dál tím zřejmější.

Kale si všiml, že Rídelův tep je mnohem silnější než předtím. Podíval se na něj. Kniha zářila oslepujícím světlem.

„Jsou to mluvící knihy!“ otočil se k přátelům, kteří se dívali z bezpečné vzdálenosti. „Jsou jich tu mraky!“

Arko a Maja přistoupili blíž. Sklonili se a začali odhrnovat trávu oběma rukama. Kasi zůstal v pozadí a vše sledoval s doširoka rozevřenýma očima.

Objevili knihy silné i tenké, s deskami červenými, zelenými, modrými i žlutými. Některé byly velmi staré a jejich stránky byly zažloutlé, ale jiné vypadaly, že byly právě vytištěny. Knihy mluvily bez přestání. Prosily je, aby jim pomohli a aby je z jeskyně vynesli pryč.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Maja.

„Vyneseme je odtud pryč,“ rozhodl Kale.

„Neměli bychom si s nimi promluvit?“ zeptal se Arko. „Možná nám poví, jak se dostaly až sem.“

„Teď není čas na rozhovor,“ řekl Kale. „Bude lepší, když je odneseme, a až budeme venku, tak se jejich tajemství dozvíme.“

„Ale tyhle knihy někomu patří,“ namítl Kasi, který stále stál opodál, aniž by se odvážil přistoupit blíž. „Nemůžeme je jen tak ukradnout.“

„Kasi!“ protestoval Kale. „Copak je neslyšíš? Prosí nás o pomoc a Rídel jim řekl, aby si s námi promluvily!“

Kale se podíval na Mondraga, který zvědavě přistoupil blíž, aby očichal nový objev. Když uviděl svého draka, dostal nápad.

„Naložíme je na mondravozítko!“ zajásal Kale, vzal Mondragovy popruhy a přitáhl ho až k trsům trávy.

„Dobrý nápad,“ pochválila ho Maja.

Kasi přemohl strach a konečně se přiblížil. Všichni čtyři začali opatrně nakládat knihy do vozítka. Muselo jich být alespoň padesát nebo šedesát!

Arko uchopil jednu tenkou knihu a pokusil se ji otevřít.

„Chi, chi, chi! Přestaň! Lechtáš mě! Chi chi chi!“ vyprskla kniha.

„Ach, promiň,“ odpověděl Arko překvapeně a vložil ji do vozítka.

Když konečně naložili všechny knihy, Maja se ujistila, že žádná nezůstala schovaná v trávě, a řekla:

„Fajn, už je to vše! Pojďme odsud!“

Ale Kale se nepohnul. Zůstal stát a hleděl na suchý strom, který odpočíval uprostřed jeskyně. Byl přesvědčený, že tohle semínko není jen tak obyčejné semínko. Obrátil se znovu na Rídela. Otevřel knihu a díval se na jeho bílé stránky.

„Rídeli, řekni mi, je tohle to semínko, co nám chybí?“ zeptal se Kale.

Tentokrát se na jeho stranách objevil obrázek stromu s pokroucenými větvemi a trsy zelených listů, na jedné větvi viselo ovoce s bodlinami. Byl naprosto stejný jako strom, který měli před sebou, akorát že tento byl suchý. Rídel si znovu odkašlal a spustil:

Chlebovník tu na vás počkal,

by své zbylé ovoce vydal.

Semínko teď musíš vzít

a rychle odtud odejít.

„Věděl jsem to!“ zaradoval se Kale. „Je to čtvrté semínko!“

Došel až ke stromu a šlapal přitom na trávu. Natáhl ruku a prsty uchopil zářící semínko. Jeho trny byly velmi ostré. Velmi opatrně za něj zatáhl. Semínko se pustilo. Má ho! Kale se hrdě otočil na kamarády. Došel ke Kasimu a požádal ho, aby semínko vložil do vaku na Čikovi. Ale tu najednou, zatímco Kasi semínko schovával, se zem v jeskyni otřásla.

„C-co to bylo?“ zajíkl se Kasi.

„Sesuv!“ vykřikl Arko. „Jeskyně se asi zřítí!“

Náhle se chlebovník začal proměňovat. Jeho větve se zachvěly. Suchý hnědý kmen dostal šedavý nádech. Strom se proměnil v popel a sesypal se. Na zemi toho z něj mnoho nezbylo: jen hromada šedého popela.

„Ach ne!“ vykřikl Kale. „Proměnil se v prach!“

Děti hleděly s pusou dokořán na popel, když tu zaslechli jiný hluk, který přicházel jedním z tunelů. Tentokrát to ale nebylo chvění země. Byl to zvuk brány, kterou někdo vší silou otevíral, následován velkým řevem.

Knihy, které ležely ve vozítku, začaly křičet:

UŽ JDE! UŽ JDE!

Kat!

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .