Kapitola siedma
Hlasy v jaskyni

Hlasy boli stále silnejšie a rozliehali sa po celej jaskyni. Kale s kamarátmi sa rozhliadali na všetky strany, aby našli tých, čo hovoria, ale nič nevideli. Hluk už bol ohlušujúci. Kasi si zakryl uši rukami. Bol veľmi vystrašený. Kto to je? A kde sú?

Arko vytiahol prak, vložil doň kameň, ktorý si niesol vo vrecku, a natiahol gumu, pripravený vystreliť. Oprel sa chrbtom o Maju a obaja sa začali s ostražitosťou obzerať.

Kale bol ohromený. Hlasy sa mu zarezávali do uší ako nože! Prezeral si trsy trávy. Pripadalo mu, že hlasy prichádzajú práve odtiaľto. Boli tam vari schované malinké bytosti? Boli azda nebezpečné?

„Mám dojem, že hlasy prichádzajú z tej trávy,“ povedal kamarátom. So strachom sa priblížil. Natiahol chvejúcu sa ruku.

„Daj tú ruku preč!“ vykríkol Kasi. „Nevieš, čo tam je!“

Kale ju okamžite stiahol. Ale hlasy jasne prichádzali odtiaľ a musí predsa zistiť, o koho ide. Natiahol nohu a špičkou topánky odkryl zažltnutú trávu. Zrazu odkryl niečo, čo by mu ani vo sne nenapadlo.

Knihy!

Boli tam desiatky kníh, ukryté v žltej tráve! Jedna z nich, kniha so zelenými doskami a bielymi písmenami, začala kričať:

„Tu, tu! Pomoc! Dostaňte nás odtiaľto!“

Boli to hovoriace knihy, rovnaké ako Rídel!

Knihy hovorili bez prestania a ich slová boli čím ďalej, tým zrejmejšie.

Kale si všimol, že Rídelov tep je oveľa silnejší ako predtým. Pozrel sa na neho. Kniha žiarila oslepujúcim svetlom.

„Sú to hovoriace knihy!“ povedal priateľom, ktorí sa pozerali z bezpečnej vzdialenosti. „Sú ich tu mraky!“

Arko a Maja pristúpili bližšie. Sklonili sa a začali odhŕňať trávu oboma rukami. Kasi zostal v pozadí a všetko sledoval s doširoka roztvorenými očami.

Objavili knihy hrubé i tenké, s doskami červenými, zelenými, modrými aj žltými. Niektoré boli veľmi staré a ich stránky boli zažltnuté, ale iné vyzerali, že boli práve vytlačené. Knihy hovorili bez prestania. Prosili ich, aby im pomohli a aby ich z jaskyne vyniesli preč.

„Čo budeme robiť?“ spýtala sa Maja.

„Vynesieme ich odtiaľto preč,“ rozhodol Kale.

„Nemali by sme si s nimi pohovoriť?“ spýtal sa Arko. „Možno nám povedia, ako sa dostali až sem.“

„Teraz nie je čas na rozhovor,“ riekol Kale. „Bude lepšie, keď ich odnesieme, a až budeme vonku, tak sa ich tajomstvo dozvieme.“

„Ale tieto knihy niekomu patria,“ povedal Kasi, ktorý stále stál obďaleč, bez toho, aby sa odvážil pristúpiť bližšie. „Nemôžeme ich len tak ukradnúť.“

„Kasi!“ protestoval Kale. „Čože ich nepočuješ? Prosia nás o pomoc a Rídel im povedal, aby sa s nami porozprávali!“

Kale sa pozrel na Mondraga, ktorý zvedavo pristúpil bližšie, aby oňuchal nový objav. Keď uvidel svojho draka, dostal nápad.

„Naložíme ich na mondravoz!“ povedal Kale, vzal Mondragove popruhy a pritiahol ho až k trsom trávy.

„Dobrý nápad,“ zhodnotila to Maja.

Kasi premohol strach a konečne sa priblížil. Všetci štyria začali nakladať opatrne knihy do vozíka. Muselo ich byť aspoň päťdesiat alebo šesťdesiat!

Arko uchopil jednu tenkú knihu a pokúsil sa ju otvoriť.

„Chi, chi, chi! Prestaň! Šteklíš ma! Chi chi chi!“ vyprskla kniha.

„Ach, prepáč,“ odpovedal Arko prekvapene a vložil ju do vozíka.

Keď konečne naložili všetky knihy, Maja sa uistila, že žiadna nezostala schovaná v tráve, a povedala:

„Fajn, už je to všetko! Poďme odtiaľto!“

Ale Kale sa nepohol. Zostal stáť a hľadieť na suchý strom, ktorý odpočíval uprostred jaskyne. Bol presvedčený, že toto semienko nie je len také obyčajné semienko. Obrátil sa znova na Rídela. Otvoril knihu a díval sa na jeho biele strany.

„Rídel, povedz mi, je toto to semienko, čo nám chýba?“ spýtal sa Kale.

Tentoraz sa na jeho stranách objavil obrázok stromu s pokrútenými vetvami a trsmi zelených listov. Na jednej vetve viselo ovocie s pichliačmi. Bol úplne rovnaký ako strom, ktorý mali pred sebou, akurát že tento bol suchý. Rídel si znova odkašľal a povedal:

Chlebovník tu na vás počkal,

by svoje ovocie posledné vydal.

Semienko teraz vziať musíš

a rýchlo odtiaľto odísť.

„Vedel som to!“ riekol Kale. „Je to štvrté semienko!“

Došiel až k stromu, šliapajúc pritom na trávu. Natiahol ruku a prstami uchopil žiariace semienko. Jeho tŕne boli veľmi ostré. Veľmi opatrne zaň potiahol. Semienko sa pustilo. Má ho! Kale sa hrdo otočil na kamarátov. Došiel ku Kasimu a požiadal ho, aby semienko vložil do vaku na Čikovi. Ale vtom, zatiaľ čo Kasi semienko schovával, sa zem v jaskyni otriasla.

„Č-čo to bolo?“ zajachtal Kasi.

„Zosuv!“ vykríkol Arko. „Jaskyňa sa asi zrúti!“

Odrazu sa chlebovník začal premieňať. Jeho vetvy sa zachveli. Suchý hnedý kmeň dostal sivastý nádych. Strom sa premenil na popol a zosypal sa. Na zemi toho z neho veľa nezostalo: len hromada sivého popola.

„Ach nie!“ vykríkol Kale. „Premenil sa na prach!“

Deti hľadeli s ústami dokorán na popol, keď tu začuli iný hluk, ktorý prichádzal jedným z tunelov. Tentoraz to však nebolo chvenie zeme. Bol to zvuk brány, ktorú niekto celou silou otváral, nasledovaný veľkým revom.

Knihy, ktoré ležali vo vozíku, začali kričať:

UŽ IDE! UŽ IDE!

Kat!

Kapitola ôsma
Kat

„Padáme odtiaľto! Rýchlo!“ zakričala Maja, vyskočila na svoju dračicu Hmlu a stisla ju pätami, aby vzlietla.

Arko a Kasi urobili to isté a pevne uchopili opraty.

Kale priskočil k Mondragovi, chytil strmene a potiahol za ne.

„Ideme, Mondrago!“ naliehal.

Ale Mondrago sa ani nepohol. Došiel k popolu, ktorý zostal po strome, a začal ho zvedavo oňuchávať.

„UŽ IDE! UŽ IDE!“ stále kričali knihy na mondravoze.

„Mondrago! Pohni sa!“ úpenlivo ho prosil Kale.

Zem v jaskyni sa začala triasť.

„Kale, popožeň ho!“ vykríkla Maja vystrašene.

„O to sa práve snažím!“ odpovedal Kale.

Drak sa nemienil ani pohnúť. Chcel zistiť, čo sa stalo so stromom. Natiahol ňufák, zhlboka sa nadýchol a všetok popol mu prenikol do nosa. Vtom zaklonil hlavu, stlačil čeľuste a…

Ozvalo sa ohromné kýchnutie a z ňufáka mu vyšľahol plameň.

Ten dopadol až do suchej trávy a objavil sa oheň! Behom pár sekúnd sa rozhorel vysokými červenými plameňmi. Oheň sa rýchlo šíril a všetka tráva už horela.

Mondrago sa zľakol, keď uvidel oheň, ktorý spôsobil. Ustúpil niekoľko krokov a vystrelil za Šípom, Čikom a Hmlou, ktorí už boli pripravení skočiť do tunela, ktorým prednedávnom prišli.

Rev sa ozýval stále bližšie a bližšie. Blížil sa k nim tunelom!

Zem aj steny jaskyne sa znova zatriasli.

Kale sa rozbehol za Mondragom a rukou sa zachytil za mondravoz. Kmital nohami, ako najviac mohol, zatiaľ čo drak nasledoval svojich priateľov tunelom smerom k východu. S veľkým úsilím sa Kalemu podarilo dostať sa na vozík. Vyliezol na hromadu kníh a chytil sa remeňov.

„UTEKAJ!“ skríkol Kale a udrel do oprát.

Oheň sa rýchlo šíril. Jaskyňa sa čoskoro premenila na veľkú ohnivú červenú guľu a vzduch sa naplnil dymom. Horúčava bola neznesiteľná.

Všetci štyria kamaráti utekali s drakmi tunelom, ale dym im prenikal do úst a očí a nútil ich ku kašľu. Takmer nič nevideli. Ak sa im nepodarí čo najrýchlejšie utiecť, udusia sa tu alebo ich spáli oheň.

„Rýchlejšie!“ kričal Kale, zatiaľ čo si zakrýval ústa aj nos košeľou. Otočil sa a zdalo sa mu, že v dyme vidí siluetu obrovského draka a zahalenej postavy. Našťastie sa plamene šplhali až k stropu jaskyne, takže vytvárali neprekročiteľnú prekážku.

Po zúfalom úteku konečne zbadali koniec tunela. Slnečné svetlo vonku ostro žiarilo.

„Ideme!“ kričala Maja. „Tu je východ!“

Kale, Arko, Maja a Kasi vybehli ústím jaskyne aj s drakmi. Keď vkročili na čerstvú trávu, zhlboka sa nadýchli. Dokázali to! Ale nemôžu sa zastaviť. Musia pokračovať v úteku, aby sa dostali čo najďalej od diabolského kata.

Kale zhlboka dýchal. Mal obrovskú radosť, že vyviazli z toho nebezpečného pekla. Otočil sa. Hneď vedľa vchodu do obrovského sloja uvidel ceduľu, o ktorej mu rozprávali kamaráti. Z jaskyne teraz vychádzal čierny hustý dym. Znova zacítil zachvenie zeme. Že by sa jaskyňa zrútila a pochovala kata vnútri?

Nemohol zostať, aby to zistil.

Zatiaľ čo utekali čo najrýchlejšie preč, začuli v diaľke trúbenie kornetov.

Bola to výstraha pred požiarom!

Niekto nahlásil poplach!

Ale kto?

Kale zdvihol oči k nebu a uvidel záchranárov panstva Samarado; niekoľko statočných bojovníkov, ktorí na svojich drakoch niesli ohromné nádrže plné vody. Čoskoro oheň uhasia.

Na nebi sa objavili aj Kalovi rodičia, ktorí leteli smerom k zimovisku na svojich drakoch Kudovi a Karme. Za nimi letel aj cvičiteľ drakov Anton na chrbte svojho dvojhlavého draka.

Dúfam, že sa pozrú do kobiek a oslobodia Kuriela, pomyslel si Kale.

Kapitola deviata
Splnená úloha

Kale s priateľmi utekali ďalej bez zastávky, kým zimoviskovú jaskyňu nenechali ďaleko za sebou. Slnko už značne pálilo a bolo zrejmé, že draky začínajú byť veľmi unavené. Čiko mával krídlami pomaly a letel blízko zeme. Hmla, poslušná Majina dračica, letela o niečo vyššie, ale už neletela tak rýchlo. Šíp sa musel snažiť, aby sa vo vzduchu udržal.

Mondrago už necválal, iba s námahou klusal. Sotva plietol nohami. Stálo ho značné úsilie ťahať za sebou mondravoz s Kalom a kopou kníh.

Knihy už odvtedy, ako opustili jaskyňu, nepovedali ani slova. Na nebi stále lietali draky, ktoré pribehli, aby uhasili požiar.

Kale uvidel malý lesík a zavolal na kamarátov.

„Už sme dosť ďaleko,“ riekol. „Bude lepšie, keď zastavíme a odpočinieme si.“

Jeden po druhom sa vnorili medzi stromy a draky pristáli.

„To bolo skvelé!“ povedal Arko, ktorý si vychutnával každučké dobrodružstvo. „Videli ste tie plamene? To bolo niečo!“

„Neviem, Arko,“ povedala Maja zamyslene, „všetko sa nejako skomplikovalo. Kuriel je chorý, máme mraky kníh, o ktorých nevieme, odkiaľ sa vzali, ani koho sú, a v jaskyni je požiar, ktorý – keď sa im ho nepodarí uhasiť – sa rozšíri po celej krajine.“

„Ale dokázali sme nájsť to, čo sme hľadali, a sme oveľa bližšie k cieľu, Maja,“ riekol Kale. „Teraz musíme schovať štvrté semienko… a knihy.“

„A kam ich dáme?“ spýtal sa Arko. „S tým rámusom, čo robia, ich nemôžeme schovať len tak niekde.“

Kale došiel k vozíku a vzal Rídela. Možno, že kniha bude mať nejaký nápad. Roztvoril dosky a sledoval stránky, ktoré opäť silno zeleno žiarili. Uprostred strany sa objavil obrázok štyroch semienok: jedno červené, jedno modré, jedno zlaté a jedno zelené semienko s tŕňmi, ktoré práve našli.

Rídel si odkašľal a spustil:

Ticho strážia knihy

s ľuďmi neznámymi.

Čakajú na vás semienka dve,

na istom mieste ukryté.

„Počuli ste to?“ spýtal sa Kale. „Knihy nás neprezradia! Musíme ich schovať čo najrýchlejšie a vydať sa nájsť zostávajúce semienka!“

„Dobre, ale kam ich dáme? Je ich veľa!“ riekol Arko.

„Do knižnice môjho ocka!“ navrhol Kale. „Je tam toľko knižiek, že nikoho nenapadne, že sme ich tam dali o niečo viac. Ideme! Musíme využiť to, že rodičia nie sú doma! Až tam budeme, môžeme si s nimi pohovoriť a možno nám aj povedia, kto je kat.“

Kasi, Arko a Maja prikývli. A tak sa naši štyria priatelia spolu s drakmi vydali na Kaleho hrad.

Dokázali nájsť štyri zo šiestich semienok. Aby zachránili Hmlistý les, musia ešte nájsť zvyšné dve a zasadiť ich v noci počas splnu. Už im zostávajú iba dva dni.

Arko, Kasi a Maja vzlietli na drakoch. Kale ich nasledoval s Mondragom.

Kým leteli čo najrýchlejšie vpred po cestách Samarada, Kale premýšľal o všetkom, čo sa v tento deň prihodilo.

Kto bol tým zahaleným katom, ktorého zbadal medzi plameňmi?

Videl ich azda tiež?

Zvládnu obyvatelia mestečka uhasiť požiar?

Dostane sa niekto do katakomb, aby dostal von Kuriela?

Kdeže sa asi ukrývajú zvyšné semienka?

Čoskoro všetko odhalíte a dozviete sa oveľa viac.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .