DŮLEŽITÉ UPOZORNĚNÍ

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, dekompilovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Děkujeme že elektronické knihy nelegálně nešíříte. Podporujete tak vznik dalších elektronických titulů. Kopírování zabíjí elektronické knihy!

Tahle kniha vám nedá spát. Je jako pravý thriller – poutavá a znepokojující. Rachel Wardová přichází s děsivými, a přece zcela reálnými možnostmi, díky nimž tento román osloví každého z nás. Je nezapomenutelný.

Blíží se vaše číslo?

Barry Cunningham

www.egmont.cz

Numbers 2. The Chaos

Original English language edition first published in 2010 under the title NUMBERS 2 by The Chicken House, 2 Palmer Street, Frome, Somerset, BA11 1DS

Translation Copyright © Chicken House Publishing Ltd

Text copyright © RACHEL WARD 2010

All character and place names used in this book are (c) RACHEL WARD and cannot be used without permission.

Jacket and interior design Steve Wells

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o., v Praze roku MMXI jako svou 3129. publikaci

Z anglického originálu Numbers 2. The Chaos přeložila Marie Fulková

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technická redaktorka Alena Mrázová

Sazba Martin Mráz

TS 14. První vydání

Tisk Finidr, s.r.o.

ISBN 978-80-252-2012-2

Ozzymu, mé spřízněné duši

Obsah

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Adam

Sára

Sára

Adam

Adam

Červen 2026

Klepání na dveře se ozvalo brzy ráno krátce po rozednění.

„Otevřete! Otevřete! Máme příkaz k evakuaci bytů. Odejděte do pěti minut. Každý má pět minut!“

Slyšeli jste, jak chodí po chodbě, buší na dveře a opakují stejné instrukce pořád dokola. Nespal jsem, babka se kývala na židli a teď sebou trhla a zaklela.

„Zatraceně, Adame. Kolik je hodin?“ Její obličej vypadal zmačkaný a starý, vůbec se nehodil k jejím obarveným rudým vlasům.

„Půl šestý, babi. Už sou tady.“

Dívá se na mě unavená a ostražitá.

„Tak je to tady,“ říká. „Bude líp sbalit si věci.“

Dívám se na ni a myslím si: Nikam nepudu. Ne s tebou.

Čekali jsme to. Nevycházeli jsme z bytu už čtyři dny a pozorovali, jak stoupá voda v ulici pod náma. Varovali každýho, že mořská hráz pravděpodobně nevydrží. Byla postavená před mnoha lety, ještě než se hladina moře zvedla, a nemohla vydržet další bouři s přílivovou vlnou, která přišla.

Mysleli jsme, že voda stoupne a pak zase opadne, ale zůstala.

„Myslim, že stejně to vypadalo v Benátkách, než je spláchla voda,“ říká babka zachmuřeně. Odhazuje nedopalek cigarety z okna do vody pod náma. Ten se pohupuje pomalu po hladině směrem k promenádě. A pak si babka zapaluje další cigaretu.

Elektrický proud vypnuli hned první den, když z kohoutků začala téct hnědá voda. Lidi se brodili v ulicích a křičeli do megafonů. Varovali nás, abysme vodu nepili a říkali, že nám přinesou jídlo a vodu. Nepřinesli. Místo toho jsme museli vystačit s tím, co jsme měli, bez toustovače a mikrovlnky, a mléko v lednici se zkazilo. Po dvanácti hodinách jsme byli úplně vyhladovělí. Věděl jsem, že je zle, když babka rozbalila celofán na poslední krabičce cigaret.

„Budem odtud muset vypadnout, synku,“ říká.

„Nikam nepudu,“ odseknu jí. Je to můj domov. Je to všechno, co mi zůstalo po mámě.

„Nemůžem tu zůstat v týhle situaci.“

„Nepudu.“ Věcný konstatování. „Můžeš vodjet zpátky do Londýna, jestli chceš. Stejně si to chtěla.“ Byla to pravda. Nikdy se tu necítila dobře. Přijela, když máma onemocněla, a starala se o mě, ale byla jako ryba na suchu. Mořský vzduch jí působil kašel, velký jasný nebe jí dráždilo oči a zalézala do stínu jako šváb, jak jen mohla.

„Nemel pantem,“ říká, „a sbal si tašku.“

„Nemůžeš mi řikat, co mám dělat. Nejsi moje máma. Nebudu balit,“ říkám a ignoruju ji.

Máme pět minut, abysme se přichystali. Babka se namíchne a začne skládat věci do svýho zavazadla. Zmizí ve svým pokoji a vrací se s náručí plnou šatů a naleštěnou dřevěnou skříňkou pod paží. Pohybuje se po bytě překvapivě rychle. Cítím nával paniky kdesi uvnitř. Nemůžu odtud odejít. Nejsem připravený. Není to fér.

Beru jednu z kuchyňských židlí a zapřu ji o kliku dveří. Ale není dost vysoká, aby kliku udržela, tak popadnu všechno, co najdu, a stavím barikádu. Převracím pohovku, na ni stavím kuchyňskou židli a kávový stolek. Těžce oddechuju a potím se mezi lopatkama.

„Adame, co to sakra děláš?“

Babka mě chytá za paži a snaží se mě zastavit. Její dlouhý žlutý nehty se mi zarývaj do masa. Odstrčím ji.

„Vypadni, babi. Já nepudu!“

„Nebuď hlupák. Vem si nějaký svý věci. Budeš je potřebovat s sebou.“

Nevšímám si jí.

„Adame, nebuď takovej zatracenej hlupák.“ Zase mě chňapne a vtom někdo zabuší na dveře.

„Otevřete!“

Ztuhnu a dívám se na babku. Její oči mi ukazují číslo: 20022054. Ještě má před sebou třicet let, ale nikdy nevíš. Vypadá, jako by měla každým dnem umřít.

„Otevřete!“

„Adame, prosim.

„Ne, babi.“

„Ustupte ode dveří! Ustupte!“

„Adame – “

Kladivo rozbíjí zámek. Pak se dveře rozpadají. Na chodbě dva vojáci, jeden s kladivem, druhý s puškou namířenou do bytu. Namířenou na nás. Vojáci rychle přehlédnou zbytek místnosti.

„V pořádku, madam,“ říká ten s puškou. „Budu vás muset požádat, abyste odešli z bytu a opustili budovu.“

Babka přikyvuje.

„Adame,“ říká, „odstrč pohovku.“

Civím do ústí pušky. Nemůžu odtrhnout oči. V příští vteřině, možná ani ne, by mohlo být po všem. Mohlo. Všechno, co musím udělat, je pohnout se směrem k němu. Jestli přišel můj čas, můj den odejít, tak se to stane. Jaký je mý číslo? Je to dnes?

Hlaveň pušky je hladká, lesklá a rovná. Viděl bych vyletět náboj? Vyšel by kouř?

„Běžte do hajzlu,“ říkám. „Vemte si tu svojí zasranou pušku a vypadněte.“

A pak se to najednou stane. Chlap s kladivem se rozmáchne a vrazí pohovku do pokoje jako hráč ragby ve skrumáži, ozbrojený chlap míří puškou do stropu a vtrhne dovnitř za svým kolegou a babka mě uhodí přímo do tváře.

„Poslouchej, ty mrňavej spratku,“ syčí na mě, „slíbila sem tvý mámě, že se vo tebe postarám, a to taky udělám. Jsem tvoje bába a uděláš to, co řeknu. Teď přestaň s těma blbostma. Vodcházíme. A dej si pozor na svůj zatracenej jazyk, už sem ti to řikala.“

Štípe mě tvář, ale nechci se ještě vzdát. Je to můj domov. Nemůžou vás jen tak odvést z vašeho domova, ne?

Můžou.

Vojáci mě chytnou za paže a vynášejí z bytu. Bráním se, ale jsou velký a jsou dva. Je to všechno tak rychlý. Než si to uvědomím, jsem na konci chodby a pak na požárním schodišti a oni mě usazují do nafukovacího člunu dole pod schodama. Babka usedá vedle mě, nacpe si vypouklou tašku pod nohy a obejme mě kolem ramen. A odjíždíme, pomalu proplouváme zaplavenýma ulicema.

„To je v pořádku, Adame,“ říká, „bude to dobrý.“

Některý lidi ve člunu tiše pláčou. Ale většinou mají prázdný výraz v obličeji. Pořád se cítím hladový a ponížený. Nechápu, co se děje.

Nemám s sebou nic ze svých věcí. Nemám svůj blok. Zachvátí mě další nával paniky. Nemůžu odejít bez svýho bloku. Kde jsem ho nechal? Kdy jsem ho měl naposledy? Pak ucítím něco tvrdýho na zadku a sáhnu rukou do kapsy. Jasně, je tam. Nedal jsem ho nikam – mám ho u sebe jako obvykle.

Oddychnu si, aspoň trochu. A pak mě to praští. Opravdu odjíždíme. Odcházíme. Možná ten byt už nikdy neuvidím.

V krku mám chumel, snažím se ho polknout, ale nejde to. Cítím, jak se mi hromadí slzy v očích. Voják, co řídí člun, mě pozoruje. Nebudu brečet, ne před ním nebo babkou nebo těma ostatníma lidma. Nedopřeju jim tu radost. Zatínám nehty do hřbetu ruky. Oči mám plný slz, co hrozí vyhrknout. Zatínám nehty hlouběji, takže bolest přehluší všechno ostatní. Nebudu brečet. Nebudu. Nebrečím.

V evakuačním centru stojíme v koutě na registraci. Je tam jedna pro lidi, co mají kam jít, a další pro ty, co nemají. Spolu s babkou musíme předložit identifikační průkazy a babka vyplňuje za nás oba žádost o transport do Londýna. Přišpendlí nám kus papíru na kabáty, jako bysme se chystali běžet maraton, pak nás naženou do haly a nařídí nám čekat.

Rozdávají lidem teplý jídlo a pití. Zase stojíme ve frontě. Tečou mi sliny, když postupujem dopředu a já vidím a cítím jídlo. Jsme čtvrtý v řadě, když do haly vchází další voják a začne vyřvávat čísla, naše taky. Náš autobus je připravený. Musíme jít.

„Babi?“ Mám hrozný hlad. Nemůžu jít bez něčeho k jídlu, čehokoli.

„Promiňte,“ říkám, „můžete mě pustit?“

Žádná reakce. Každý předstírá, že nic neslyšel.

Zkouším to znovu, zatímco voják opakuje čísla. Nic. Jsem zoufalý. Vrhám se dopředu a strkám ruku dírou mezi dvěma lidma a naslepo šátrám. Mý prsty něco nahmatají – něco jako kus toustu – a já to popadnu. Kdosi mě chňapne za zápěstí a zmáčkne tak, až to bolí.

„Je tu fronta,“ říká muž přísně. „Jsme Britové. Víme, jak se chovat ve frontě.“

„Promiňte,“ říkám. „Je to pro mou babku. Je hladová a už musíme jít.“

Pohlédnu do obličeje muže, co mě svírá. Je středního věku, něco kolem padesátky. Šedivý vlasy a vzteklý výraz, jak je unavený, ale to mě nevyděsilo – bylo to jeho číslo. 01012027. Šest měsíců života. Vidím krátký záběr jeho smrti, je brutální, plný násilí, úder do hlavy, krev, mozek.

Vracím toust zpátky na podnos a couvám. Muž pouští mý zápěstí, ale asi ho na mně něco zaujalo, protože mu zjihne tvář, natáhne se, vezme toust a podává mi ho.

„Pro tvoji babičku,“ říká. „Už běž, chlapče. Ať nezmeškáš svůj autobus.“

„Děkuju,“ mumlám.

Přemýšlím, jak toust sníst v tý tlačenici, ale muž mě pozoruje a babka taky, takže nesu toust opatrně před sebou a když se s babkou usadíme v autobusu, podávám jí ho. Rozlomí ho napůl a polovinu mi vrací. Nemluvíme. Cpu si svůj kus do pusy, dvakrát kousnu a je pryč, ale babka si svůj vychutnává až do chvíle, kdy vyjíždíme z města a míříme po dálnici na východ. Silnice vede po zvýšeným pásu země a kolem jsou míle a míle zaplavených polí. Slunce konečně vychází a mění vodu ve stříbrnou plochu tak jasnou, že se na ni nevydržíte dívat.

„Babi,“ říkám, „co když bude zaplavenej celej svět? Co budem dělat pak?“

Utře si mastnou šmouhu na bradě prstem a olízne ho.

„Postavíme si archu, ne, ty a já? A pozvem všechny zvířata.“ Chechtá se a bere mě za ruku olíznutýma prstama. Na kůži mám hluboký červený srpky, jak jsem do ní zatínal nehty ve člunu.

„Co si dělal?“ ptá se.

„Nic.“

Dívá se na mě a zachmuří se. Pak mi ruku slabě stiskne.

„Neměj strach, synku. V Londýně budem v bezpečí. Sou tam povodňový hráze a všechno ostatní. Tam vědí, jak si poradit. Bude nám dobře. Starej dobrej Londýn.“

Položí si hlavu na opěradlo, zavře oči a vzdychne, šťastná, že se konečně vrací domů. Ale já nemůžu odpočívat. Musím si zapsat číslo muže ve frontě, než ho zapomenu. To mě probere. Máte cit pro čísla lidí, když je vidíte celý život. A jeho číslo se k němu nehodilo. Jsem nervózní. Bude lepší, když si ho hned zapíšu.

Vytahuju blok z kapsy a zaznamenávám všechny detaily, na který si pamatuju: popis (lepší je, když znám jméno), dnešní datum, místo, jeho číslo, jak zemře. Zapisuju to pečlivě a s každým písmenem, s každým slovem, se uklidňuju. Už je to všechno tam, bezpečně uložený v mým bloku. Můžu to kdykoli vyhledat.

Vracím zápisník zpátky. Babka začíná tiše chrápat. Je v pohodě. Dívám se na ostatní cestující. Některý se snaží usnout, ale některý jsou jako já – plný úzkosti a ostražitý. Z místa, kde sedím, vidím šest nebo sedm lidí, co jsou pořád vzhůru. Díváme se jeden druhýmu kradmo do očí a pak zase jinam, nic neříkáme, jako cizinci.

Ale stačí jeden vzájemný pohled, abych viděl jejich čísla. Každý má nějaký, nějaký datum, který značí konec jeho života.

Ale ty čísla jsou si podobný. Pět z nich má na konci 012027 a dvě jsou úplně stejný: 01012027.

Srdce mi buší v hrudi, dech se zrychluje a slábne. Sahám do kapsy a prsty nahmatám blok. Ruce se mi třesou, ale daří se mi ho vytáhnout a otevřít na správný stránce.

Ty lidi jsou jako muž ve frontě na jídlo – zbývá jim šest měsíců.

Zemřou v lednu příštího roku.

Zemřou v Londýně.

Sára

Září 2026

„Víš, proč jsi tady. Nejsi na něco takového zvyklá, ale vyčerpali jsme všechny možnosti. Nebudou ti tu tolerovat výstřelky – chodit pozdě nebo za školu nebo odmlouvat. Tohle je pro tebe šance začít znovu, tentokrát správně, přizpůsobit se. Prosím, Sáro, nezklam nás. Nezklam sama sebe.“

Bla, bla, bla. Samý kecy, samý kecy. Nechám je poletovat kolem, příliš unavená na to, abych je poslouchala. Stěží jsem minulou noc spala, a když jsem usnula, měla jsem noční můry a probouzela se. Ležela jsem, poslouchala zvuky, co vydávají domy v noci, až se rozednilo.

Neřekla jsem Mu nic, ani „na shledanou,“ když jsem vystupovala z meďáku. Zabouchla jsem dveře auta a představila si, jak mrká, jak mě proklíná, a bylo mi líp, aspoň na chvíli.

Za Mercedesem se otočily všechny hlavy jako obvykle. Nestává se každý den, že vidíte auto na školní cestě, a už vůbec ne takový bourák. Všichni si mě prohlížejí. Skvělý, dostanu nálepku někoho výjimečnýho ještě předtím, než začnu. Záleží mi na tom?

Někdo vypískne a vzdychne ‚nááádhera‘, dlouze a potichu.

Skupina asi šesti nebo sedmi výrostků se zastaví a zírá. Prohlížejí si mě odshora dolů, olizují rty jako vlci. Co tím sledují? Chtěj mě zastrašit? Pochlebovat? Neva. Ukazuju jim prostředníček a projdu bránou.

Na státní školu to není špatný, myslím. Aspoň je všechno nový, ne ošumělý, jak jsem čekala. Nový je to proto, že původní budova byla vypálená při vzbouření v roce 2022, ale něco z její pověsti zůstalo. Forest Green: drsný režim, drsný děcka. Srdce mi spadlo do kalhot, když mi máma s tátou řekli, že mě tam zapsali, ale pak jsem si pomyslela: No a co. Jedna škola stejná jako druhá. Škola, domov – všechno sou to vězení, nebo ne? Všude tě chtěj srovnat. Je jedno, kde jsem – hlavu mám vlastní, kontrolovat ji nemůžou.

Ať mě pošlou kamkoli, nezůstanu tam dlouho. Mám v hlavě jiný věci, jasně, jednu velkou záležitost, nebo možná malou, co z ní jednou bude velká. A to znamená, že musím začít myslet sama za sebe, plánovat, převzít kontrolu.

Musím něco udělat se svým životem.

Nemůžu moc dlouho čekat.

Musím se dostat pryč.

Adam

Nezačal jsem to. Nebyl jsem to já.

Babka mi kladla na srdce, abych se nedostal do maléru, když jsem odcházel to ráno, a já fakt nechtěl. Jen jsem se chtěl přihlásit, zapsat, udělat to, co mám, a vrátit se k babce.

Věděl jsem, že tam bude spousta sedmadvacítek, protože jsou všude. Celý léto jsem je registroval. Zápisy v mým bloku byly pořád stejný, ať jsem šel kamkoli.

„Killburn High Road. 84.“

„Občerstvení, sherry pro babku. 12.“

Je jich mnoho a já už si nezapisuju jejich podrobnosti. Nemůžu. Jen si zapisuju, kolik jsem jich kde viděl. Pořád si vedu řádný záznamy o lidech, co se liší, nebo když znám jejich jméno. A pak se cítím líp, o trochu líp. Pomáhá to. Ale čím déle jsem v Londýně, tím víc jsem přesvědčený, že jsme udělali chybu. Nikdy jsme se sem neměli vracet. Je to nebezpečný. Zemře tady spousta lidí.

Takže jsem si pro tentokrát řekl, že se budu pohybovat s hlavou sklopenou, aby byla babka spokojená, ale jen do doby, než vymyslím, jak se odtud dostat a kam jít. Potřebuju najít místo, kde nebudou sedmadvacítky. Když někdo nebude muset zemřít v lednu 2027, pak je větší šance, že taky já přežiju. Svý vlastní číslo totiž neznám, chápejte. Prostě neznám. Existuje jediná možnost, že najdu někoho, kdo taky vidí čísla – ale jsem si docela jistý, že jsem sám.

Do dveří recepce vede úzký průchod. Nesnáším davy lidí, odjakživa – příliš mnoho lidí, příliš mnoho smrti – ale přinutil jsem se projít bránou a přidat se do fronty. Lidi se tlačí za mnou, strkají do mě a já začínám panikařit. Pot mi vyráží v podpaží a nad horním rtem. Rozhlížím se, hledám možnost úniku.

Každý číslo končí rokem 2027 a najednou toho mám plnou hlavu – hluk, chaos, sevřený končetiny, zlomený kosti, tma, zoufalství.

Musím se vzpamatovat. Moje máma mě učila, jak to udělat.

„Dejchej pomalu,“ říkala. „Přinuť se k tomu. Vdechuj nosem a vydechuj pusou. Na nikoho se nedívej. Koukej se na zem. Dovnitř nosem – dva, tři, čtyři – a ven pusou – dva, tři, čtyři.“

Dívám se dolů na změť nohou a bot a tašek. Když nebudu znát jejich čísla, panika ustoupí. Budu v pořádku. Dech mám nepravidelný a slabý, do plic mi neproniká dost vzduchu.

Dovnitř nosem a ven pusou. No tak, to svedu.

Nezabírá to. Je mi hůř. Je mi mdlo… asi omdlím…

Někdo za mnou mě strčí do zad. Zabořím podpatky do země a zůstávám stát na místě.

Dejchej pomalu. Proč to nezabírá?

Větší tlačenice. Kluk za mnou se pokouší odstrčit mě stranou. Srazí mě během minuty. Spadnu na zem a oni mě udupou, rozkopou na kusy. Možná se to má stát, ale nechci tak skončit a nevzdám se bez boje.

Mám to!

Otáčím se a vrážím mu loktem přímo do žeber.

„Do prdele! Dávej bacha!“ Vyplivuje slova, kluk o něco menší než já, má křivý zuby a vlasy na ježka. Bolí ho to a pohled jeho očí mi říká, že mi to oplatí. Znám ten pohled – viděl jsem ho mockrát předtím. Měl bych se napřímit, zbystřit, připravit se na první úder, ale jeho číslo mě zarazí. Je jiný, chápejte, divný. Zbývají mu tři měsíce. 06122026. Vidím záblesk ostří, ostrý kovový zápach, a je mi zle. Víc než kdy jindy. Nemůžu se pohnout – jeho číslo, jeho smrt mě dostane. Zavírám oči a snažím se to dostat ven z hlavy, zlomit kouzlo. Zase je otvírám, zlomek vteřiny předtím, než mě jeho pěst zasáhne do tváře.

Někdo do něho musel strčit, protože zasáhne jen mý ucho, a ještě ne silně, ale dost na to, abych se vrátil zpátky do reality. Sevřu obě pěsti a praštím ho do žaludku. Bolí ho to, ale není úplně vyřízený, a znovu mě uhodí, jednou, dvakrát, do žeber. Lidi kolem nás křičí a baví se, ale mně je to jedno. Je to jen moje a jeho věc.

Vracím mu úder. Chci ho vyřídit. Chci, aby zmizel. Chci, aby zmizelo všechno – ten rámus, ty děcka, ta škola, babka, Londýn.

„No tak, chlapci, nechte toho!“

Je to strážný o velikosti malý hory. Razí si cestu zástupem a chytá nás oba vzadu za krk.

Krysí zub se pokouší protestovat.

„Nic sem neudělal! Začal se do mě navážet. Co sem měl dělat?“

Ale strážný mu zacloumá krkem a křičí: „Buď zticha!“

Fronta se rozestupuje, když nás maník vleče dopředu. Procházíme detektorem kovu a prohledají nás. Pak mašírujeme dolů chodbou do kanceláře, kde čeká zástupce ředitele.

„Vzhledem ke dnešnímu výstupu bychom vás neměli přijmout do této školy.“ Je to chlápek v košili a kravatě. Týpek, co na vás mluví a přitom křičí. Čte nám školní řád, ale já neposlouchám. Dívám se mu na lupy na ramenou, na odřený rukávy saka. „To je ostuda, prát se hned první den, ostuda. Co můžete říci na svou omluvu?“

Hádám, že Krysí zub, kterýmu říkaj Junior, už v takových kancelářích byl. Zná zásady. Oba tiše stojíme a asi po deseti vteřinách zamumláme: „Nic, pane, promiňte, pane.“

„Ať už se mezi vámi stalo cokoli, chci, abyste na to zapomněli v této místnosti. Podejte si ruce, chlapci.“

Díváme se jeden na druhýho a jeho číslo znovu zastíní všechno ostatní. Jsem s ním, když se nůž zabodne.

„Vem mě za ruku, ty debile,“ zasyčí na mě Junior.

Vracím se k sobě, zpátky do místnosti, učitel a on. Napřahuje ruku směrem ke mně. Uchopím ji a potřeseme si. Zmáčkne ji tak silně, že mi křupne v kloubech. Nedám to znát a stisknu ho taky.

„Odveďte je zpátky k zápisu. Nechci tady znovu vidět ani jednoho z vás, chlapci. Rozumíte?“

„Ano, pane.“

Jdeme zpátky po chodbě a stavíme se na konec řady. Stojím před Juniorem. Naklání se a mumlá mi do ucha: „Udělal si největší chybu svýho života, ty vylízanej mozku.“

Postoupím dopředu, abych byl od něho dál, a vrazím do holky přede mnou.

„Promiň,“ říkám.

Napůl se otočí, holka asi o patnáct centimetrů menší než já s pruhovanýma blond vlasama. Vystartuje po mně, zle se na mě dívá koutkem oka, ale pak se zarazí a oči se jí rozšíří jako dva talíře.

„Ach, bože,“ šeptá.

Vím, že si lidi myslí, že jsem divný. Jak se na ně dívám a někdy dost dlouho. Nechci na ně civět, ale někdy jsem jako přikovaný, zmražený jejich číslama, pocitem, co z nich mám. Jako u Juniora. Ale na tu holku jsem necivěl. Jen jsem stál ve frontě.

„Co?“ říkám. „Vo co de?“

Teď se celá otočí a nespouští ze mě oči. Jsou modrý, nejmodřejší modř, jakou jsem kdy viděl, ale pod nima má tmavý kruhy a obličej bílý a stažený.

„Ty,“ říká slabě. „To si ty.“ Ještě víc zbledne a potácí se pryč ode mě, ven z fronty, oči upřený na mě, když ustupuje, a najednou jako by všechno ostatní zmizelo.

Její číslo, její smrt, úplně mě to rozhodí.

Víc než padesát let před sebou, tak to je, lehce vyklouzne ze života, zaplavená láskou a světlem. Cítím to všude kolem sebe a v sobě, v mý hlavě. A není sama. Jsem tam s ní – ona je já a já jsem ona. Proč??

Najednou se otočí a rozběhne chodbou. Jeden ze strážných ji zahlédne a křičí na ni, ale ona se nezastaví.

„Jé! Zdrhá!“ říká za mnou Junior. „Nedostane se daleko,“ a má pravdu. Žádný dveře nejsou otevřený. Pozoruju, jak zoufale lomcuje klikou, jedny dveře, druhý. Štěnice na stropě se daly do pohybu. Dostává záchvat, buší pěstí do skla, kope nohama. A pak ji dva strážný chytnou pod paží z každý strany a nesou zpátky k nám a do místnosti vedle recepce. Vzpírá se a ječí, tvář má zkřivenou vztekem a když znovu na vteřinu otevře oči a vidí mě, je tam ještě něco, stejně zřetelnýho jako její číslo.

Je vyděšená.

Vyděšená ze mě.

Sára

Chtějí vědět, co se mi stalo, proč jsem se pokoušela utéct. Co mám říct? Co jim mám říct, abych nevypadala jako blázen? Že jsem potkala kluka, kterýho jsem viděla ve svých nočních můrách? Že jsme spolu každou noc byli uvězněný v pekle a on popadl dítě, mý dítě, a odnesl ho do ohně?

A pak je najednou tady, v mý nový škole. Ten ďábel. Ten člověk, co existoval jen v mý hlavě – je tady.

A já vím, že to není noční můra. Je to něco jinýho, něco skutečnýho.

Jasně, vědí o mně všechno. Táta jim o mně všechno řekl, mají záznamy o mým vyloučení, vyhazovech. Teď si budou ještě k tomu myslet, že nejsem jen zkažená, ale taky blázen. Tak nic neříkám. Žádný vysvětlování. Žádná omluva. Dostávám obvyklou sodu. Znají moji minulost, z jakých škol mě vykopli a kvůli čemu. Dostalo se mi výsady, ovšem, že mě sem přijali. Mám to vzít jako šanci začít znovu, obrátit list.

Stojím tam a myslím si: Víte o mně kulový hovno, a cítím, jak mě kůže na břiše tlačí do tuhý košile. Nikdo nic neví. Nikdo nezná celou pravdu.

Pak mě odvádějí zpátky k zápisu a dají dohromady s nějakým snaživým děckem, aby si byli jistý, že zase nezdrhnu bez dovolení. Přehlížím chodbu a hledám toho kluka, přízračnýho kluka. Stojím před učebnou a kontroluju děcka, co vchází dovnitř. Vejdu. Jestli je tam, v mý skupině, nezůstanu tam. Ale není. Na chvíli se uklidním. Najdu si lavici a usedám s očima na stopkách, zatímco můj vychovatel něco drmolí. Neslyším ani slovo z toho, co říká. Myslím jen na jediný: Je skutečnej, ten kluk? Kdo to je? Proč je tady? A po chvíli jsem skoro přesvědčená, že jsem si to vymyslela, že jsem fakt blázen a hlava mi začíná třeštit nejen v noci, ale i ve dne.

Během přestávky ho spatřím znovu.

Sedí sám na malý zídce v přírodovědným bloku. Z místa, kde stojím, ho můžu pozorovat, aniž o tom ví. Snažím se vyčistit si hlavu a dívat se na něho jako na normální lidskou bytost. Studuju ho.

Je jedním z těch lidí, co nedokážou sedět v klidu. Celou dobu pohupuje nohama. Co chvíli pokyvuje hlavou, jako by poslouchal muziku, ale žádný sluchátka nevidím.

Nepřekvapuje mě, že je sám. Je na něm něco divnýho, něco jinýho, způsob, jakým se pohybuje, jaký je. Čeho se bojím? Je to jen divný týpek, pošuk, nikdo.

Po chvíli vytahuje blok z kapsy a začíná něco zapisovat, sklání se s ohnutýma zádama.

Ať už zapisuje cokoli, nechce, aby ho někdo viděl. Takže má tajemství, ten kluk – to se mi líbí. A líbí se mi, že má blok, že píše na papír, protože mám ráda papír, ten pocit, když držím pero v ruce, což už dneska nikdo nedělá – všechno jsou to dotykový a hlasový záležitosti. On je jiný. Jinakost je dobrá. A já bych opravdu chtěla vědět, co má v tom bloku.

Otáčí se při psaní a světlo mu dopadá na tvář. Je fakt hezký, ne, víc než to, krásný: tvar jeho obličeje, hluboko posazený oči, pevná linie brady, křivka jeho úst. A jeho kůže. Je teple hnědá, skoro medový barvy, a tak hladká a čistá… to není v pořádku. Kluk z mý noční můry, ten, co se ho bojím, má jizvy, poznamenanou drsnou tvář.

To není on.

Nemůže být.

Potáhnu nosem a kroutím hlavou. Zbláznila jsem se a hned první den se bezdůvodně dostala do maléru. Dobrá práce, Sáro.

Musel postřehnout můj pohyb koutkem oka, protože se rozhlédl kolem sebe a uviděl mě. Zavírá blok, zastrkuje ho do kapsy a celou dobu se na mě dívá. Vypadá stejně provinile jako já, přistižený při činu. Ale neuhnu pohledem a jak se na sebe díváme, rozklepe se mi žaludek. Mezi náma existuje spojení.

Nejsem blázen.

Znám ho a on zná mě.

Ach, bože, co se to děje?

Adam

„Všechno v pořádku?“

Babka sedí na svý stoličce v kuchyni, když se vracím domů. Přesně tam čekám, že ji najdu. Ať je kdekoli – tady, ve Westonu – najde si svoje bidýlko a přilepí se na něj, popíjí čaj a kolem ní se vznáší kouř z cigaret.

Krčím rameny. „Snad jo.“

Ačkoli vypadá lhostejně, nikdy jí nic podstatnýho neujde, mý babce. Ale mně se jí nechce říkat o všem, co se stalo ve škole. Ještě ne. Nemusí vědět, že jsem si udělal nepřítele a potkal jednu holku.

Junior mě netrápí, ani jeho výhrůžky. Potkávám takový vylízaný paka ve svým životě, co říkají takový věci, pořád. Jestli chce dostat znovu lekci, má ji mít. Nebojím se ho. Ale jeho číslo, to je něco jinýho. Zapsal jsem si ho o přestávce a pořád ho nemůžu dostat z hlavy. Je to hnusná smrt a předčasná. Mám nepříjemný pocit. Musím myslet na věci, na který nechci. Jako třeba, že budu při tom, když se to stane. Možná jsem to já, kdo drží ten nůž.

Ještě teď, když stojím v kuchyni a opírám se o lavici, mi pot vyráží na těle a přemýšlím, co bude. Co když je mý číslo stejný jako jeho? Co když jsem neviděl jeho smrt, ale svojí? To, že neznám svý vlastní číslo, mě trápí víc než cokoli jinýho. Pokoušel jsem se ho vidět. Dělal všechny obvyklý věci: díval se do zrcadel, odrazů v oknech, dokonce i do vody. Ale nic nepomohlo. Musí to být z očí do očí a jediný člověk na světě, kterýmu do očí nevidím... jsem já sám.

Myslím, že proto mám fakt strach ze sedmadvacítek. Je jich tolik a možnost, že ji mám taky, je dost vysoká. Ve škole jich jsou stovky. V mý studijní skupině je jich třináct.

„Probuď se, Adame. Ptala sem se tě na něco.“

Hlas babky vtrhne do mých myšlenek a otvírám pusu ještě dřív, než to můj mozek dokáže zastavit.

„Třináct.“

Do prdele! Opravdu jsem to řekl nahlas?

„Třináct čeho, drahoušku?“ ptá se babka.

„To nic. Jen sem na něco myslel... z matyky.“

Přivře oči a vyfoukne sloup kouře do stropu. Musím ji nějak zabavit, tak se hrabu v tašce a vytahuju net, co mi dali, když jsem se konečně zapsal. Pokoušel jsem se ho použít už při hodinách, ale nikdy předtím jsem neměl vlastní počítač. Máma ho nedovolila mít v domě, takže jsem trochu pomalejší než ostatní. Vidím, jak mě lidi pozorují, smějou se mi – venkovský buran.

Babka se podívá, ale zdá se, že ji to nezajímá. Pozoruje mě a bude třeba něco víc, než nějaký IT, abych ji přivedl na jiný myšlenky.

„Máš rád matematiku, že?“ říká. „Čísla?“

Mám rád čísla? Mám je rád? Upřeně mě pozoruje a já vůbec nevím, proč se na to ptá. Nikdy jsem nikomu o číslech neříkal kromě mámy a jedný učitelky ve škole, když jsem byl malý. Předtím, než jsem zjistil, co znamenají. Máma vždycky říkala, že zůstanou naším tajemstvím, něčím mimořádným mezi jí a mnou. A já to tak bral. Nemluvil jsem o tom. Když umřela, myslel jsem, že o nich vím už jenom já.

„Nemyslim, že mám rád čísla,“ říkám obezřetně. „Ale myslim, že sou důležitý.“

„Jo,“ říká babka. „Jasně, sou důležitý.“

Chvíli se díváme jeden na druhýho a nikdo z nás nemluví. Hraje rádio – nějaký zprávy o vládě a nedodržování Kjótskýho protokolu – a vedle v bytě štěká pes jako obyčejně, ale ticho mezi náma je nabitý elektřinou.

„Vím, že si jinej, Adame,“ říká konečně a mně přeběhne mráz po zádech. „Viděla sem to na tobě ten den, kdy si se narodil.“

„Cože?“

„Viděla sem krásnýho chlapečka. Měl něco z mámy i táty. Ach, bože, si tak podobnej mýmu Terrymu. Někdy si myslim, že je zase tady, přísahám… je to jako by nikdy...“ Umlká. V očích má zvláštní jas a víčka jí zrudnou.

„A co dál, babi?“ Vím, že s ní něco je. Těžce polyká a upřeně se mi dívá do očí.

„Tvoje aura, nikdy sem nic takovýho neviděla. Rudá a zlatá. Můj bože, si tak zvláštní. Si silnej, odolnej, máš v sobě odvahu a spirituální sílu. Přišel si na svět z nějakýho důvodu. Přísahala bych.“

„A co mý číslo?“

Ztuhne.

„Já čísla nevidim, synku. Nejsem jako ty a tvoje máma.“

Takže to ví.

„Jak to víš?“

„Tvoje máma mi to řekla. Věděla sem to o ní už před mnoha lety. A když zjistila to samý vo tobě, volala mně.“

Najednou jí to musím říct, říct jí o tom, čeho jsem plný celý léto.

„Babi, polovina lidí v Londýně zemře příští rok. Nevymyslel jsem si to. Viděl jsem jejich čísla.“

Přikyvuje.

„Já vim.“

„Ty to víš?“

„Jo, Jem mi řikala vo roce 2027. Varovala mě.“

Zvedám ruce a chytám se za hlavu. Babka to věděla, máma to věděla. Třesu se, ale nejsem vystrašený, mám vztek. Jak to, že mi to neřekly? Proč mě s tím nechaly samotnýho?

„Proč si mi to neřekla? Proč mi to neřekla máma?“

Vztek mnou lomcuje, rukama i nohama. Kopnu do krabice na kuchyňský skříňce.

„Nech toho!“

Mám chuť něco rozbít. Znovu kopnu a tentokrát krabice padá na podlahu.

„Adame! Přestaň!“

Babka je na nohou a běží ke mně. Chytá mě za ruku. Pokouším se ji odstrčit, ale je silná, mnohem silnější než vypadá. Několik vteřin spolu zápasíme. Pak moji ruku pustí a vlepí mi facku.

„Tady ne!“ křičí. „Ne v mým domě. Nedopustim to!“

Přicházím k sobě a vidím věci tak, jak se jeví ostatním, teenager se pere se starou ženskou v její kuchyni. Začínám se stydět a rudnout.

„Promiň, babi,“ říkám. Drbu si tvář v místě, kam mě udeřila. Nevím kam s očima, co mám dělat.

„To bych si vyprosila,“ říká a staví konvici na sporák. „Až se uklidníš, až mě budeš poslouchat, promluvíme si vo tom.“

„Oukej,“ říkám.

„Udělej čaj. Potřebuju si zakouřit.“

Znovu si sedá, natahuje se pro krabičku a ruce se jí trochu třesou, když vytahuje cigaretu a zapaluje ji.

Když je čaj hotový, sedám si naproti ní.

„Řekni mi to, babi,“ žadoním. „Řekni mi všechno, co víš. Vo mně a mámě a tátovi. Mám právo...“

Soustředěně pozoruje desku stolu nebo to předstírá. Smete zbytky popela na podlahu, pak se na mě zadívá, vyfoukne sloup kouře koutkem úst a řekne: „Jo, máš na to právo a myslim, že teď je ten správnej čas.“

A začne vyprávět.

Sára

Zkouší otevřít dveře.

Zadržuju dech.

Ve tmě slyším, jak se klika dveří otáčí, škrábání kovu o dřevo, když dveře narazí do židle, kterou jsem o ně opřela. Ozývají se rány, jak cloumá dveřma dopředu a dozadu, nejdřív lehce, pak s větší silou. Představuju si jeho obličej – zmatek se mění v hněv – a převalím se na posteli, posadím se, kolena si tisknu k hrudi a zkřížím ruce.

V pokoji je chvíli ticho a pak je to tu zase. Nevěří tomu. Potřebuje se přesvědčit.

Vzápětí kroky a ticho.

Funguje to! Do prdele, funguje to!

Přitáhnu si kolena víc k sobě a kolébám se ze strany na stranu. Chce se mi křičet, ječet, tancovat, ale musím zůstat zticha. Nechci probudit ostatní. Martyho a Luka ve vedlejším pokoji a mámu dole v přízemí.

Měla bych už spát. Spánek je bezpečný. Natahuju nohy a strkám je pod deku. Jsem unavená, ale ne ospalá, a ležím tak celý věky. Cítím se vítězoslavně a vystrašeně zároveň. Vyhrála jsem bitvu, ale válka ještě neskončila. Do oken začíná bubnovat déšť.

Toužím po spánku, osmi hodinách prázdnoty, ale když usínám, žádná úleva nepřichází. Jsem zpátky v nočních můrách, který na mě čekají každou noc.

Plameny jsou oranžový.

Hořím zaživa. Jsem v pasti, uvězněná v sutinách.

Dítě křičí. Zemřeme tady, ona a já. Ten kluk se zjizvenou tváří je tam taky. Je v jednom ohni, hoří, tmavý obrys v ohlušujícím, praskajícím, nesnesitelným žáru.

Plameny jsou teď bílý.

A on popadne dítě, mý dítě, a odchází s ním do ohně.

V pokoji je pořád tma, když se násilně probudím. Tričko na zádech a prostěradlo jsou úplně promočený. V hlavě mám neonově svítící datum. Pálí mě zevnitř do očí. První leden 2027. Nikdy předtím jsem nic takovýho neviděla. Je to něco novýho. Přenesl to na mě. Ten kluk.

Kluk ve škole je tím klukem z mých nočních můr. Je to on. Vím to. Našel si cestu z mý hlavy do skutečnýho života. Jak? Jak to provedl? Je to v prdeli. To přece není možný. Takový věci se nedějí.

Natahuju ruku a rozsvěcím světlo. Mhouřím oči, než si zvyknu, pak zahlédnu židli opřenou o kliku dveří.

Jo, funguje to, pomyslím si tupě. Funguje.

Adam

Byli slavný, moje máma a táta. Nevěděl jsem, že byli slavný. Pár týdnů v roce 2009. Každý v zemi je znal, všichni je hledali, „nejhledanější“ osoby. Za něco, co neprovedli – jenom byli na špatným místě ve špatnou dobu. A všechno jenom proto, že máma viděla čísla, stejně jako já.

Babka si schovala nějaký výstřižky z novin – mrazilo mě, když jsem se na ně díval. Moje máma a táta, tak mladý, mladší než já teď, na mě zírali z titulní strany. Když jsem se narodil, byli ještě děti. Ale táta se o mně nikdy nedověděl. Umřel ještě předtím, než máma zjistila, že je těhotná.

Kdybych to všechno věděl. Mohl jsem se zeptat mámy, mohli jsme o tom spolu mluvit... všechno, co mi kdy řekla o číslech, bylo, že jsou tajný. Nikdy bych nikomu neřekl jeho číslo. Jediný člověk, kterýmu jsem to řekl, byla ona.

Co to s ní asi udělalo? Jaký byly její poslední roky, když to věděla? Vedle mýho bloku leží v půli přeložená obálka. Když babka skončila vyprávění o mámě a tátovi, podala mi ji.

„Chtěla, abych ti to dala. Až přijde ta správná chvíle. Myslim, že je to právě teď.“

Na obálce bylo napsaný máminým písmem mý jméno – poznal bych to písmo všude. Přísahám, že se mi na chvilku zastavilo srdce, když jsem ji uviděl. Nemohl jsem uvěřit, že je to pravda. Něco od mámy. Něco pro mě.

A babka to přede mnou schovávala. Jakým právem? Znovu cítím vztek.

„Jak dlouho to máš?“ ptám se.

„Dala mi to pár tejdnů před svojí smrtí.“

„Proč si mi to nedala? Je to moje. Je na tom mý méno.“

„Říkala sem ti,“ začne pomalu, jako by to vysvětlovala debilovi, „že mě požádala, abych to pro tebe schovala. Než budeš připravenej.“

„A ty to víš? Ty víš, kdy sem připravenej?“

Dívá se mi upřeně do očí. Musí cítit napětí stejně jako já, ale neustoupí.

„Jo, aspoň si to tvoje máma myslela. Věřila mně.“

Prskám.

„Je mi šestnáct. Nechci, aby si za mě něco rozhodovala. Nic vo mně nevíš.“

„Vim toho víc, než si myslíš, synku. A teď se uklidni a otevři tu vobálku.“

Obálka. Skoro jsem zapomněl, kvůli čemu se hádáme.

„Přečtu si to vo samotě,“ říkám a tisknu obálku k hrudi. Je moje, ne její. Vypadá zklamaně, to je vidět – chce vědět, co v ní je, zvědavá stará kráva.

Pak hlasitě vzdychne a sahá po další cigaretě.

„Jistě,“ říká, „máš pravdu. Přiď za mnou, až si to přečteš. Budu tady.“

Beru si obálku s sebou do pokoje a usedám na postel. Mý privátní místo, vlastní pokoj, až na to, že není můj. Mám tu jen pár svých věcí. Všechno ostatní je táty: kluka, mladšího než já kluka, kterýho jsem nikdy nepoznal a on se o mně nikdy nedověděl. Připadám si jako v kapli, obklopený jeho věcma. Babka nic nevyhodila, když zemřel, a možná ji bolelo, když mě sem nastěhovala. Ale neměl jsem kam jít.

Položím obálku do klína a zírám na ni. Mámino písmo. Její ruka držela obálku. Je uvnitř něco z ní? Hladím obálku prstem. Chci si přečíst to, co je uvnitř, ale vím taky, že když si to přečtu, už nic nezůstane. Žádná věc od ní. Bude to jako říct sbohem ještě jednou.

Nechci, aby to skončilo. I když vím, že to tak je. Vím, že je pryč, ale teď mám něco z ní zpátky.

„Mami,“ říkám. Můj hlas zní cize, jako by patřil někomu jinýmu.

Chci, aby tu byla se mnou. Tak moc to chci.

Otvírám obálku a ona tam je.

Jakmile začnu číst, slyším její hlas, vidím ji opřenou na posteli, jak píše. Nemá vlasy a je lehká jako pírko. Je tak hubená, že jí skoro není vidět obličej. Ale je to pořád ona. Je to pořád máma.

„Milý Adame,

píšu ti a vím, že to budeš číst až po mý smrti. Chci ti toho tolik říct, ale všechno se scvrkává v jedno, miluju tě. Vždycky jsem tě milovala a vždycky budu.

Doufám, že si mě budeš pamatovat, ale když zapomeneš, jak jsem vypadala nebo mluvila a tak, nic se neděje. Jen si vzpomeň na lásku. Na tom záleží.

Přeju si, abych tě viděla vyrůstat, ale to nejde, takže jsem poprosila babi, ať se o tebe postará. Je to poklad, ta tvoje babi, tak na ní buď hodný, neodmlouvej jí a tak.

Adame, chci, aby si něco udělal. Nebudu tam, abych tě ochránila, tak ti to říkám teď. Zůstaň ve Westonu nebo tam někde. Nejezdi do Londýna, Adame. Když jsem byla mladší, viděla jsem čísla. Jsme stejný, ty a já – vidíme věci, co nikdo nevidí. Řekla jsem to lidem, porušila svý vlastní zásady a způsobila tak jenom trable. Adame, věř mi, vím to.

Londýn není bezpečný. 01012027. Viděla jsem to číslo u tisíců lidí, když jsem vyrůstala. Najdi si místo, kde mají lidi dobrý čísla, Adame, a zůstaň tam. Nejezdi do Londýna. Nedovol, aby tě tam babi vzala, a vezmi jí s sebou. Ochraň jí.

Odcházím. Je těžký přestat psát a rozloučit se. Na světě není dost slov, abych ti řekla, jak tě miluju. Jsi to nejlepší, co mě v životě potkalo. Nejlepší. Nezapomeň, navždy milující

máma

xxxxxx“

Slza mi stekla na bradu a ukápla na papír. Inkoust se rozstříkl jako ohňostroj a rozmazal mámino písmo.

„Ne!“

Utírám papír palcem, ale je to ještě horší. Vytahuju starý kapesník z kapsy a suším papír a celou dobu mi tečou slzy po tváři. Pokládám dopis na kraj postele, aby se nepoškodil.

Nebrečel jsem už hodně dlouho, od chvíle, kdy máma zemřela. Teď nemůžu přestat. Je to, jako by se protrhla hráz – je to silnější než já.

Brečím celým svým tělem, nedokážu se ovládnout: usedavý, hlasitý vzlyky, slzy a nudle, vydávám zvuky, který jsem dřív neznal. Pak se stočím do klubka a kolébám se dopředu a dozadu, nevím jak dlouho, až pomalu přestávám. Už tam nic není. Žádný slzy.

Nejezdi do Londýna. Nedovol, aby tě tam babi vzala..

Věděl jsem, že je to špatný místo. Věděl jsem, že jsme sem neměli jet.

Prásknu dveřma a běžím ze schodů. Babka je pořád v kuchyni. Před sebou má šálek čaje a zapálenou cigaretu.

„Nechtěla, abysme se vrátili do Londýna! Chtěla, abysme zůstali ve Westonu! Věděla si to? Věděla? Věděla?“

Opírám se o protější stranu stolu, držím se ho oběma rukama tak silně, až mi zbělají klouby.

Babka si přiloží ruku na čelo a drbe se. Na chvíli zavírá oči, ale když je otevře, má v nich vzdor.

„Něco takovýho říkala, jo.“

„Říkala něco takovýho a my sme se přesto vrátili!“

„Vrátili, ale...,“ Myslí, že se mnou může diskutovat, ospravedlnit se. Ale hrozně se plete. Nic, co by řekla, ji neomlouvá: vyklubala se z ní pěkná lhářka, sobecká kráva.

„Řikal sem, že sem nechci jet. Máma to řikala taky.“

„Adame!“

„Věřila ti!“

„Vim to, ale...,“ Natahuje ruku k popelníku. Prsty se jí třesou, když zamáčkne cigaretu. Popelník je přeplněný – odporně páchne, jako ona. Natahuju se dopředu, zvedám tu hnusnou věc a mrštím jí do zdi. Když dopadne na podlahu, rozbije se. Kolem se rozletí střepy a popel.

„Adame!“ křičí. „Už dost!“

Ale není to dost. Pořád ne.

Uchopím stůl pevněji, strčím do něho a ten padá na dřez a rozbitý čínský porcelán a čaj se mísí s popelem a sklem na podlaze.

„Kristepane! Přestaň, Adame!“

„Drž hubu! Drž hubu, do prdele!“

„Nevodvažuj se…“

Popelník nestačí. Stůl nestačí. Stejně za to nemůžou, to ona.

Musím odtud vypadnout. Protože vím, že nedokážu přestat. To je špatný. A chtěl bych, opravdu, ale když jednou začnu, nedokážu přestat.

„Nenávidim tě! Nenávidim tě!“

Už jsem venku z kuchyně, běžím chodbou, pak ven předníma dveřma, abych se uklidnil. Studený vzduch mě omráčí a na chvíli se zastavím, abych se nadechl. Ale stát na místě taky není dobrý. Je ve mně tolik energie, jsem tak rozbolavělý. Vykročím, a pak se znovu rozběhnu. A jak běžím, začíná pršet, ledový kapky mě štípou do tváře.

Neutíkám pryč od ní. Utíkám pryč od toho, co jsem jí udělal. Je to tak lepší: lepší pro nás oba, když odejdu a nikdy se nevrátím.

Sára

Nemůžu si toho vzít moc. On mě pořád vozí do školy a všiml by si, že mám tašky navíc. Takže si beru jen to, co se mi vejde do normální školní tašky, a nějaký peníze. Kdybych měla dost peněz, mohla bych si koupit všechno, co potřebuju.

Když odcházím, kontrolují mi peníze. Žádají policii nebo někoho jinýho, aby si všímali, za co utrácím a kde jsem. Takže problém jsou peníze. Potřebuju mít víc peněz.

Brala jsem mámě z peněženky desetieurovky několik týdnů. Jednou za čas, aby si toho nevšimla. Vím, že táta má peníze ve svý pracovně. Ale nemám nervy na to jít tam – do toho pokoje, páchne jako On. Dokonce i když vím, že není doma a vrátí se za dlouhou dobu, nepřinutím se k tomu.

Teď je to ale něco jinýho. Chystám se odejít už zítra. Vyndávám všechny svý knihy z tašky – pomůžu si bez nich – pak pečlivě skládám spodní prádlo, oblíbený trička. Dívám se na svý džínsy složený v prádelníku. Fakt bych potřebovala aspoň dvoje – normálně nenosím nic jinýho, jen ty svý oblíbený, který jsou opraný a úplně měkký, poddajný. Ale není důvod brát si s sebou něco, co nenosím.

Počítám peníze, co jsem si ulila stranou: osmdesát pět euro, to nestačí. Vím, že Marty s Lukem mají nějaký peníze. Můžu okrást svý bráchy? Mohla bych, kdyby teď nebyli ve svých pokojích. Potřebuju víc peněz. Potřebuju tátovy peníze.

Je dneska večer venku: baví nějaký klienty na večeři. Máma se dívá na telku v obýváku. Vyjdu na chodbu a zaváhám. Je ještě jedna možnost, ne? Nemusím odejít. Mohla bych jít za ní do pokoje, sednout si vedle ní a všechno jí říct. Musela by něco udělat, ne? Zavolat na policii? Vyhodit Ho? Nebo vzít všechny naše věci a odvézt nás, mě a kluky?

Nebo by mi řekla, ať držím hubu? Poslala mě do mýho pokoje za to, že říkám tak sprostý lži. Nebo pokrčila ramena a řekla, že je to prostě tak.

Ve skrytu duše jsem věděla, že už to ví. Jak by to mohla nevědět? Ale neví o dítěti. Nikdo to neví. A proto musím odejít. To dítě je moje. On ho nikdy neuvidí. Nikdy na něho nevztáhne ruce. Je moje, roste ve mně. Ochráním ho.

Nevím jistě, v jakým jsem měsíci. Vždycky jsem měla menstruaci nepravidelnou, takže jsem si ani nevšimla, kdy přestala. Ale všechno oblečení už mě škrtí a nebude možný to dál skrývat. Je čas odejít.

Čekala jsem, že dveře Jeho pracovny budou zamčený, ale nejsou. Klika se otáčí a dveře se zlehka otvírají. Udělám krok do pokoje a začínám se dusit. Všechno v místnosti vypovídá o Něm: fotky z golfu na zdech, mahagonový stůl a židle. Skoro ztrácím hlavu, ale přinutím se jít ke stolu. Zkouším zásuvky. Jsou zamčený. Do prdele! Asi nosí klíče u sebe, tak je to. Když vylomím zámky,všimne si toho a bude po všem.

V pracovně je krb s římsou. Má na ní zarámovaný rodinný fotky umně naaranžovaný. Šťastný, usměvavý tváře, dokonalá rodina. Kamera přece nelže. Nebo jo?

Na jedný jsem taky já, je z prázdnin. Pobřeží Cornwallu. Mám na sobě pruhovaný plavky, blond vlasy mi splývají na ramena. Šilhám do kamery, protože svítí slunce, a směju se do objektivu. Milovala jsem svýho tátu. Byl můj hrdina – velký, silný, veselý. Všechno věděl, všechno uměl. A já byla jeho princezna. Na tý fotce je mi sedm, a bylo mi dvanáct, když za mnou začal v noci chodit.

Co se to stalo? Proč s tím začal? Proč nemohl život zůstat tak, jak byl na tý fotce – zalitý sluncem, nevinný?

Natahuju ruku a uchopím fotografii. To bylo dávno, co jsem byla tou holčičkou na fotce: byli jsme jiný lidi. Dívám se jí několik vteřin do očí, pak ji přitáhnu k sobě a tisknu na prsa. Chci ji chránit, jako její máma. Pro mě je už pozdě, pomyslím si, ale pro dítě ve mně ne. Můžeme znovu začít. Můžeme žít život tak, jak se má.

Přede mnou na krbový římse leží klíče. Měl je za mojí fotkou. Beru je do ruky a vracím fotku zpátky. Chtěla bych si ji vzít s sebou, ale když nebude všechno na svým místě, všimne si toho a začne se vyptávat. To nemůžu riskovat. Musím být opatrná.

Klíče patří k zásuvkám stolu. Jeho peníze jsou v jedný z nich. Jsou tam tři svazky bankovek, ovázaný gumičkou. Mám je vzít všechny a doufat, že se tam v noci nebo ráno nepodívá? Držím ruce nad otevřenou zásuvkou. Nakonec vezmu jeden svazek úplně vzadu, takže když otevře zásuvku, všechno bude vypadat tak, jak má. Přijde na to až tehdy, když vytáhne zásuvku celou.

Strkám svazek do kapsy, zavírám zásuvku, zamykám ji a vracím klíče za fotografii.

„Nashle,“ říkám holce na fotce. Zavírám za sebou dveře pracovny a jdu nahoru po schodech. Vložím peníze do přihrádky tašky a znovu kontroluju všechny věci.

Ano, mám všechno. Jsem připravená.

Adam

„Najděte si partnera, posaďte se proti sobě do lavic, obličejem k sobě. Budeme kreslit portréty. Tak prosím.“

Jsem zpátky ve škole, jak jinak. Když jsem se nevrátil domů, babka zavolala na policii, že jsem se ztratil. Nikdy jsem si nemyslel, že by to udělala, ale udělala. Našli mě hned další ráno, odvedli na policejní stanici, sejmuli otisky, vyfotografovali, ze slin vzali DNA, a pak mi dali čip, vpíchli ho injekční stříkačkou do krku a udělali to tak rychle, než jsem si stačil uvědomit, co vlastně dělají.

„Co je to, do prdele? Dejte to pryč!“ Ale bylo příliš pozdě. Už je ta věc ve mně, titěrný mikročip, co jim o mně řekne všechno.

„To nemůžete! Nic sem neudělal!“

„Byl jste pohřešovaný. Ještě vám není osmnáct. Teď už nebude tak snadné utéct. Vždycky vás najdeme.“

Když babka přišla, aby mě odvedla, nemluvil jsem s ní. Nemohl jsem se na ni ani podívat. Celou cestu domů autobusem se pokouší o smír.

„Voba sme stratili nervy a řekli věci, který sme říct neměli. Ale to nebyl důvod, abys vodešel. Měla sem vo tebe strach. Nevěděla sem, kde seš. Musíme držet spolu, Adame. Máme už jen jeden druhýho.“

Máme jeden druhýho. To je pravda, ale já o ni nestojím. Není to moje máma, skoro ji neznám a nesnáším tenhle život.

„Mám ti říct, co mi udělali?“

„Kdo?“

„Policajti. Mám ti říct, co udělali? Vodebrali mi DNA, babi. Dali mi čip. Protože si jim nahlásila, že sem zdrhnul.“

„Vopravdu? Promiň, Adame. Nevěděla sem, že něco takovýho udělaj. Ale to snad nevadí, když budeš sekat dobrotu, ne?“

„To dávaj psům, babi.“

„Dávaj to všem, ne? Pomáhá jim to při práci. Stejně by na tebe přišla řada, akorát se to stalo vo něco dřív.“

Zavřu pusu, abych už nemluvil, a otáčím se k oknu. Nemám důvod s ní dál mluvit, žádný důvod. Nechápe mě.

Vrátím se do školy, protože je to lepší než být s ní.

Židle vržou po podlaze, jak si děcka mění místa a přesazují se. Vstávám, připravený se přesunout, ale nikdo se na mě ani nepodívá. Nikdo nechce být můj partner. Na opačný straně třídy stojí osamocená holka; je to ona, ta holka se špinavýma blond vlasama, Sára.

„Oukej, vy dva, najděte si lavici.“

Sára se na mě podívá a je to, jako by vrhla nože přes celou místnost. Dívá se na mě tak nepřátelsky, jasná nenávist a ještě něco, co jsem viděl už dřív – strach. Co o mně asi ví, co si myslí? Je to určitě něco hroznýho. Fakt hroznýho.

„Ten ne, slečno,“ říká. „Nechci sedět s nim.“

Některý děcka se otočí, cítí, že se něco děje nebo dít bude.

Učitelka vzdychne.

„Nemáme na to čas. Pokud nikdo jiný nebude chtít, musíte pracovat spolu. Chce někdo?“

Všichni kroutí hlavama a posouvají židle dál.

„Posaď se.“

„Nechci sedět s nim.“

„Buď budeš sedět s ním nebo to budu muset ohlásit.“ To znamená telefonát domů, to znamená vězení. Sára chvíli váhá, promýšlí možnosti, pak se posadí do prázdný lavice. Tváří se jako fúrie. Beru si svoji tašku, jdu k ní a usedám naproti. Klídek, myslím si, neřikej nic stupidního. Nedělej nic divnýho. Chovej se mile a normálně.

„Ahoj,“ říkám, „já sem Adam.“

„Vim, kdo si,“ říká a dívá se do lavice. Pak krátce pohlédne na mě a já znovu registruju její číslo.

A znovu mě to rozhodí.

Okolní svět zmizí a zůstávám jen já a okamžik její smrti.

Cítím to v každým konečku nervu, každý buňce, v hlavě, stejně jako v celým těle – ten všeobjímající pocit tepla, poklidnou cestu z tohoto života do života jinýho. Jsem tam s ní, vím, že jsem. Objímám ji a cítím vůni jejích vlasů. Ležím tam, jsem tam – s ní, pro ni. Najednou nevím, jestli je to Sára nebo moje máma. A nevím, jestli mě opouští nebo přichází. Kde vlastně jsem?

„Přestaň. Přestaň tak čumět.“

Trhnu sebou a zase přistanu ve Forest Green School.

„Musim si tě pořádně prohlídnout, abych tě moh nakreslit,“ říkám.

„Nic si nenakreslil.“

Pohlédnu na lavici. Ona už načrtla oválnou hlavu a lehce vyznačila oči, nos a ústa.

„Dobře,“ říkám. „Jo.“ Lovím v tašce a hledám tužku, položím kus papíru na lavici před sebe a začínám kreslit tvar jejího obličeje. Má mírně zvlněný vlasy na záda. Oči nemá velký, ale jsou pronikavý, hezký, lemovaný hustýma řasama. Nos má rovný, docela silný, ne ten nahoru otočený knoflík, jaký mají některý holky, ale sluší jí. Stejně jako všechno ostatní.

Dělám, co můžu, abych nakreslil to, co vidím. Chci, aby se jí to líbilo. Ale moc se mi to nedaří – je to sice holka, ale není to ona. Pořád něco gumuju, zkouším to znovu, ale pořád to nejde. A když se podívám na její kresbu, raději toho nechám. Kreslí jako skutečný umělec, používá linie i stínování. Nějak se jí podařilo zapomenout na pocity a dívá se na mě jako na nějaký předmět.

Obličej, který nakreslila, patří mladýmu muži, ne chlapci. Silná brada a lícní kosti a měkký ústa. Ale nejvíc mě praští oči. Dívají se z papíru přímo na mě, nikam jinam. Nějak dokázala, že je v nich vidět světlo a jako by jiskřily, jsou jako živý. Je to člověk, někdo, kdo se směje a trpí a doufá. Nakreslila mě tak, jak vypadám, ale ještě něco víc – nakreslila jaký jsem.

„Jé,“ říkám. „To je úžasný.“

Zarazí se, ale nepodívá se na mě, jen na moji kresbu. Zakrývám rukou papír, aby ji neviděla.

„Ta moje je blbá,“ říkám. „Chtěl bych tě nakreslit pořádně, tvůj obličej. Přál bych si to.“

Oči jí zajiskří, ale neusměje se, ani nezrudne. Zamračí se.

„Myslel sem… snažil sem se...,“ pachtím se po správných slovech. „Jen chci říct, že máš hezkej obličej…“

Měl jsem držet hubu. Jako bych ji tím urazil. Dívá se jinam a pevně tiskne rty, aby neřekla nic sprostýho.

„... a ty si mě nakreslila skvěle. Vypadám tam… no, vypadám...“

„... krásně,“ říká tichým rozpačitým hlasem, jako by mluvila sama k sobě. Natahuje ruku přes stůl a dotkne se mý pravý tváře. Otvírám pusu překvapením a když vydechnu, slina mi zůstane v koutku úst a potřísní jí palec.

„Sáro,“ šeptám.

Dívá se hluboko do mě, otvírá ústa, aby něco řekla… vtom někdo vzadu ve třídě vypískne a ona rychle odtáhne ruku. Rozhlédnu se kolem a zjistím, že nás pozoruje celá třída.

Prosím očima Sáru o pomoc, ale ta je zase úplně netečná. Odkládá tužky a rovná je do penálu rudá hněvem. Zvonek oznámí konec hodiny a všichni vstávají.

„Dokončete kresby doma. Je to váš domácí úkol na tento týden!“ překřikuje učitelka řev.

Skládám si věci do tašky a odstrkuju židli.

„Sáro,“ říkám znovu, ale když vzhlédnu, vidím jen prázdnou židli. Nechala na lavici penál a kresbu a odešla.

Sára

V Londýně je 20 000 průmyslových kamer, nehybný oči pozorující ulice dvacet čtyři hodin denně. Sledují vás, fotografují, čtou vaše čipy, zaznamenávají: kdo, kde, kdy. Myslela jsem si, že bude snadný zmizet, prostě odejít a ztratit se v davu, ale po chvíli jsem zjistila, že je to skoro nemožný. Skoro.

Když jsem vycházela ze školy pozdě odpoledne, cítila jsem se jistá. Mám oblečení, peníze. Řekla jsem mámě a tátovi, že jdu po škole do filmovýho klubu. Měli radost, mysleli si, že jsem se zapojila. Získala jsem tak hodinu navíc.

Jdu přímo k Learning Resource Centre a pak na veřejnou toaletu. Zamknu se v kabince, svléknu školní uniformu a obléknu svoje šaty. Chystám se uniformu vyhodit – už ji nikdy nebudu potřebovat – ale v poslední chvíli si to rozmyslím a strkám ji do tašky. Mám s sebou tak málo oblečení, že se mi může hodit. Za dvě minuty jsem už zpátky na ulici. Po silnici přijíždí autobus. Běžím na zastávku a nastupuju. Najdu si sedadlo vzadu a dívám se z okna.

Nejsem nadšená jízdou autobusem, ale odváží mě pryč rychleji, než kdybych šla pěšky. Srdce mi divoce buší v hrudi, tak na minutu zavírám oči a snažím se uklidnit. Dokázala jsem to! Jedu pryč! Jedeme pryč. Nejsme tu v bezpečí. Každou minutou, každou vteřinou se vzdalujeme – od domova, od školy, od Něho, od Adama.

Adam.

Když jsem seděla blízko něj, kreslila ho, dívala se na něj, opravdu dívala, byla jsem si jistá, že je to kluk z mýho hroznýho snu. Ale zblízka není tak strašný. Je zvláštní, ano, je roztěkaný, nedokáže klidně sedět a dívá se na vás tak, jako by do vás viděl. Ale nevyděsilo mě to.

V mým snu se ho bojím. Je tam se mnou, uprostřed plamenů a bere mi nejvzácnější věc, moje dítě, bere mi ho z náruče a odnáší do ohně. Ale Adam ve snu má jizvy, jedna část jeho obličeje je znetvořená a ohyzdná. Adam ze školy má tu nejhezčí kůži – hladkou, teplou, barvy cappuccina; když jsem se jí dotkla, když jsem natáhla ruku a dotkla se jeho tváře, byla tak jemná, jak vypadala. Dokonalá. Má tak dokonalý obličej, že si na okamžik představuju, jak se ke mně naklání, jeho oči se dívají do mých, jeho rty se dotýkají mých…

Autobus sebou trhnul a já otvírám oči. Dívám se přímo do kamery na stropě. Do prdele! Ovšem. Ve všech jsou kamery. Musím vystoupit. Hned. Zazvoním a stoupnu si ke dveřím. No tak, jeď. Další zastávka je snad na míle daleko. Konečně zastavujeme a já vylézám škvírou ve dveřích a rychle vykročím. Snažím se neběžet – lidi by si toho určitě všimli a zapamatovali si to.

Na ulici jsou kamery zhruba každých sto metrů a na rohu velká informační obrazovka. Umísťují na ně fotky pohřešovaných lidí. Nikdy jsem si nemyslela, že existují lidi jako já – lidi, co nechtějí, aby je našli. Bude tam můj obličej už zítra? Musím co nejrychleji zmizet do postranní ulice.

Jdu a přitom přemýšlím. Co teď mám dělat? Když půjdu do hotelu nebo penzionu, budou po mně chtít identifikační průkaz. Potřebuju falešný průkaz nebo musím jít tam, kde ho nebudou vyžadovat. Musím se ztratit z dohledu, zmizet.

To není věc, která se dá provést bez potřebných kontaktů.

Najednou si uvědomuju svoji obtížnou situaci; šestnáctiletá holka z dobrý rodiny, těhotná, sama v cizí části Londýna s dvěma tisíci eur v hotovosti. Co jsem si sakra myslela? Jak jsem si to představovala?

Mrknu na hodinky. 16.40. Do deseti minut se máma začne divit, kde jsem. Nemám moc času. Na konci ulice rachotí vlak. Mohla bych pokračovat dál vlakem. Kdyby se mi povedlo nastoupit, aniž by mě někdo viděl, mohla bych být dnes večer padesát, sto, dvě stě mil odtud, kdekoli v UK. Mám peníze. Můžu to zkusit.

To je ono. Potřebuju se dostat do Paddingtonu.

Nevím, kde teď jsem, a to mi nepomáhá. Musím to risknout – vrátit se na hlavní ulici a nastoupit do dalšího autobusu. Máma nebude volat na policii dřív než v šest, nebo jo? A do tý doby budu pryč.

Jo. Paddington je správný místo.

Jsem zpátky na hlavní třídě a nastupuju do autobusu. Vyhrnu si límec, i když vím, že to vypadá divně, a dívám se na podlahu.

Na Paddingtonu si kupuju láhev koly a snažím se vyhnout kamerám, najít místo, kde se můžu podívat na odjezdy vlaků, rozhodnout se, kam pojedu, ale nesmí mě nikdo vidět. Jenže jasně, že mě lidi vidí. Když se dívám na tabuli, všimnu si, že mě někdo pozoruje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čísla 2 – Chaos.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.