v roce třetím

výběr textů

Publikace č. 25/2016

Vydává Institut Václava Klause

Šárecká 29, 160 00 Praha 6

e-mail: office@institutvk.cz

Editor: Filip Šebesta

Redaktor: Marek Loužek

Sazba: Vladimír Vyskočil – KORŠACH

Tisk: Uniprint s.r.o.

Vydání první, duben 2016

ISBN 978-80-7542-009-1 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-7542-010-7 (e-book)

MK ČR E 14013

ISSN 1213-3299

Úvod

Institut Václava Klause (IVK) na počátku nového roku opět přichází s výběrem z textů, které byly jeho pracovníky publikovány v předešlém, tentokráte třetím, roce jeho působení. Veřejná debata byla v roce 2015 zcela dominantně ovlivněna pro Evropu zásadním tématem masové migrace, ale rovněž pokračující řeckou krizí, či z hlavních stránek novin sice ustoupivší, ale nadále nevyřešenou krizí na Ukrajině. IVK jako jeden z nejvýznamnějších českých think tanků byl i v roce 2015 nedílnou součástí této debaty jak u nás, tak v zahraničí. Ke všem těmto otázkám se nám dařilo aktivně vyjadřovat a uplatňovat ve veřejné debatě jasné a srozumitelné názory zakotvené v našem liberálně-konzervativním pohledu na svět.

Tyto naše pohledy jsme prezentovali nejen prostřednictvím komentářů, polemik a dalších textů v řadě novin a časopisů, ale rovněž také prostřednictvím četných mediálních výstupů, projevů, rozhovorů a vystoupení doma i za hranicemi. Podařilo se nám uspořádat celou řadu seminářů, na kterých v roce 2015 převládala témata historická. I přes toto zdánlivé ukročení směrem k nekontroverzní – protože vzdálené – historii, věříme, že se nám podařilo nalézt a upozornit na četné historické paralely se současným děním. Kromě historických seminářů zabývajících se osobnostmi Otto von Bismarcka, Jana Husa a Edvarda Beneše jsme již na počátku roku, kdy migrační krize ještě ani zdaleka nebyla v plném proudu, uspořádali seminář na téma Masová migrace a prosperita Evropy. V závěru roku jsme se pak zabývali aktuálním, po dlouhých letech stagnace relativně vysokým hospodářským růstem České republiky a jeho možnými faktory na semináři Boom české ekonomiky.

Ekonomickým otázkám jsme se ale věnovali již na samém počátku roku 2015 na dalších z řady Rozmluv na Hanspaulce na téma současné české měnové politiky. Na jaře jsme navázali tématem ryze domácí politiky, když jsme se sešli na v pořadí již osmých Rozmluvách na Hanspaulce nad problematikou státního zastupitelství. Nesmíme opomenout ani mimořádně pěkné setkání a diskusi s jedním s nevýznamnějších současných ruských spisovatelů Viktorem V. Jerofejevem, stejně jako setkání s neméně významným a svébytným Milanem Knížákem, který se letos stal laureátem Výroční ceny IVK.

Výstupem většiny těchto akcí byly sborníky a další publikace, kterých jsme letos vydali celkem jedenáct – ať již v naší ediční řadě nebo ve spolupráci s vydavatelskými domy. Výsledkem sedmých Rozmluv na Hanspaulce byl sborník textů Spor o měnovou politiku v kontextu devizových intervencí, následoval sborník textů k nelichotivému výročí Pět let řecké krize. Petr Žantovský vydal v IVK svou monografii Mediální manipulace a krize v České televizi v roce 2000 a Stanislava Janáčková pak ekonomickou publikaci Lesk a bída měnové politiky – peníze tajemství zbavené? Ze seminářů vznikly sborníky Otto von Bismarck a Jan Hus. Na předchozí úspěchy navázal třetí díl causerie Václava Klause Zápisky a postřehy z cest vydaný ve spolupráci s nakladatelstvím Grada. Ve stejném nakladatelství pak vyšla i kniha kolektivu autorů IVK pod vedením Ivo Strejčka Fenomén Knížák. Úspěchu mezi odbornou veřejností dosáhl sborník textů Václava Klause Velcí ekonomové jsou mou inspirací, který byl v anketě Hospodářských Novin vyhodnocen jako nejlepší ekonomická kniha roku 2015. Na samém závěru roku pak IVK ve spolupráci s nakladatelstvím Olympia vydal knihu Václava Klause a Jiřího Weigla Stěhování národů s.r.o. – Stručný manuál k pochopení současné migrační krize.

Publikace, kterou právě držíte v rukou, obsahuje jak výběr z nejlepších textů publikovaných ve výše zmíněných knihách, tak i texty v  jiných našich publikacích nepublikované. Samotné rozdělení textů a jejich uspořádání považujeme svým způsobem za výpověď o tom, co bylo v roce 2015 z našeho pohledu podstatné a určující. Namísto předmluvy předřazujeme (či vytýkáme) před pomyslnou závorku rozhovor Václava Klause pro deník Právo ze samého počátku roku 2015, i s vědomím, že rozhovory většinou v těchto výročních výběrech z textů nepublikujeme. V tomto případě jsme však přesvědčeni, že máme a musíme udělat výjimku. Rozhovor Václava Klause z prvního měsíce roku totiž do takové míry předjímá a upozorňuje na události, které později skutečně nastaly, ke kterým jsme se v průběhu roku vyjadřovali, a který tak kopíruje tematicky i strukturu sborníku, že jej považujeme za vhodné i nezbytné uvedení všech dalších částí knihy.

První kapitola nabízí texty Jiřího Weigla a Václava Klause k nejaktuálnějšímu a nejpalčivějšímu tématu současnosti – zmíněné migrační krizi a s ní souvisejícím tématům, jako je islám nebo multikulturalismus. Druhá kapitola Evropská unie a eurozóna přináší texty k tradičnímu tématu IVK, kterým je úskalí evropské integrace a eurozóny, v loňském roce silně zastoupené tématem i dále ne(vy)řešené řecké krize. Navazující kapitola Mezinárodní politika pak dává oběma předchozím tématům širší a obecnější rámec. Naleznete zde texty o ukrajinské krizi, ale také polemiky se současným směřováním zahraniční politiky Západu apod. Čtvrtá kapitola zabývající se domácí politikou potvrzuje námi v loňském roce silně vnímaný fakt o dominanci zahraničněpolitických událostí a témat nad těmi domácími a každodenními. Texty, které ji tvoří, by se daly označit jako nadčasové a s přesahem, nikoli reagující na aktuality či detaily vládní politiky. Pátá kapitola se věnuje ekonomii a ekonomice. Její páteř tvoří zejména texty polemizující s pokračujícím režimem devizových intervencí a měnovou politikou České národní banky. Šestá kapitola přináší tři texty k výročím významných historických osobností z pera Jiřího Weigla, najdete zde například text k výročí úmrtí Winstona Churchilla, ale i zásadní eseje o Otto von Bismarckovi a Janu Husovi. V závěrečné kapitole pak naleznete například zamyšlení Václava Klause nad střední Evropou, ochutnávku z oblíbených zápisků z cest Václava Klause, či zásadní polemiku o kulturní politice z pera kolektivu autorů Ladislava Jakla, Václava Klause a Jiřího Weigla.

Vážení čtenáři, věřím, že v této publikaci naleznete právě to, co Vás zajímá a že Vás naše pohledy a názory na svět zaujmou a podnítí k přemýšlení. Přeji Vám příjemnou a inspirativní četbu.

Filip Šebesta, Institut Václava Klause V Praze, 1. března 2016

Namísto předmluvy – Lednový rozhovor Václava Klause

Jedním z výrazných destabilizačních prvků, které negativně ovlivňují naši a evropskou ekonomiku a konkrétně kurz rublu, jsou sankce odůvodňované konfliktem Ruska a Ukrajiny.

Já hned musím protestovat, protože nazvat ten problém, který tam je, konfliktem Rusko-Ukrajina, je přijetí určité apriorní hypotézy. O konflikt Rusko-Ukrajina se vůbec nejedná. I když vím, že je to menšinový názor, já ho obhajuji po celém světě a budu s tím pokračovat dále. Popírám, že se jedná o konflikt Rusko-Ukrajina. Pro mě jasnou příčinou celého problému je naprostý neúspěch a nezdar Ukrajiny při zvládnutí postkomunistické éry. Ukrajina zvládla politickou, ekonomickou, sociální, transformaci daleko méně úspěšně než jakákoli jiná země střední a východní Evropy. To vyvolalo naprostou zranitelnost, chatrnost stability Ukrajiny, kdy stačilo jakékoli „drcnutí“ z jedné či druhé strany, aby Ukrajina začala mít vážné problémy. První příčina je tedy domácí.

Nicméně konflikt se přesunul do mezinárodní roviny.

Dnes se přeměnil v konflikt Východ-Západ, kde Ukrajina de facto je pouze pasívním hráčem, tedy prostorem, kde se ten konflikt odehrává, a zbytečně jsou přitom zabíjeny tisíce lidí. Když říkám konflikt Východu a Západu, hybatelem konfliktu nebylo Rusko. Prvotním hybatelem byly nepochybně Spojené státy a jejich přátelé v západní Evropě i někteří naši politikové, kteří nadšeně jezdili řečnit na Majdan. To je moje hluboké přesvědčení.

Sankce uvalené na Rusko ale reálně způsobí ekonomické problémy, a nejen Rusku. Mohou přispět k destabilizaci Ruska. Nebude to mít bumerangový efekt?

Já to považuji za krátkozrakou, hloupou politiku, která hrozí destabilizovat celý svět. Z jednoho hlediska je to pokračování neexistujícího, naprosto vyčpělého náhradního boje s komunismem. Vy pořád bojujete s Leonidem Brežněvem a Sovětským svazem, říkám často svým partnerům v debatách. Ani jeden však již neexistuje. Rusko je někde úplně jinde, snaží se nacházet své místo ve světě, najít sebe sama, definovat sebe sama v nových poměrech. Začalo být trochu sebevědomější, než tomu bylo v uplynulých dekádách od 90. let, to se leckomu na Západě a zejména v USA nelíbí. To je pro mě jediné vysvětlení.

Trochu mne překvapuje, že s takovou lehkostí v Česku mluvíme o rozpadu Ruska, o embargu, o ztrátě trhů. Je tak snadné najít nové trhy?

Prázdné, neobsazené trhy nejsou. Dostat se na obsazený trh je obrovská práce, není to zadarmo, vyžaduje to přijít s něčím novým. Lehkovážně opustit trhy na východě je politika, kterou snad dělal Václav Havel, Topolánek, Schwarzenberg. Já ale doufám, že už nedominuje naší politice, i když možná od toho zase tak vzdáleni nejsme.

Vliv na ekonomiku má i nástup islámského fundamentalismu. O Islámském státě například ještě před rokem nikdo neslyšel, teď se jím zabývá celý svět, na boj s ním se vyčleňují miliardy. Co si o tom myslíte?

Mám obavy, že se to už rozjelo tak, že to jistým reálným faktem je. Islámský stát je vytvořená entita hloupou politikou Západu. Té využily skryté síly fundamentalistů, aby dnes dělali to, co dělají. Největší příčinou bylo v roce 2003 napadení Iráku a vše, co následně z toho vzešlo. Kdy už mně dá někdo za pravdu, protože jsem byl jeden z mála, a z prezidentů jediný, který si troufl říci, to je hloupost, to nedělejme.

V USA ale najdeme dost politiků a ekonomů, kteří mají obdobný názor.

Tím to ale vše začalo, destabilizovalo to již sám o sobě dosti destabilizovaný Střední východ. Pohár přetekl, teď se sklízejí výsledky. Druhou fází byla vnější organizace tzv. barevných revolucí v arabském světě. To byl další faktor, který vyvolal v život Islámský stát. Ve čtvrtek jsem jednal se syrským chargé d’afaires. V debatě mimo jiné řekl, že všechny zbraně, na což mají podle jeho slov důkazy, které používá Islámský stát na území Sýrie, jsou zbraně, které byly přesunuty z Libye. Když tam selhal pokus o revoluci v souvislosti s likvidací Kaddáfího, zbraně se přesunuly. My jsme neznali Islámský stát, pro nás to byla novinka jako pro vás, říkal. Když se najednou zjistilo, že tento stát začal za tři dny intenzivně fungovat. Kde stát vezme během několika dní peníze, zbraně, okamžitě přístup do světových médií? Vliv importu revoluce z vnějšku je strašně nebezpečný.

Není důvodem to, že politici v USA, Evropě často nechtěně berou třetí svět jako stejný svět, pouze o sto či více let zpožděný za Evropou?

Hrozbou všeho je pokus o univerzalismus, o nastolení jednotné kultury, civilizace, hodnot atd. po celém světě. Tento univerzalismus, který byl vyvážen Západem do Nezápadu, se v podstatě snažil říkat, že nic jako Východ a Západ neexistuje. Proto je třeba, aby byl Východ poučován, vzděláván, kárán, vylepšován bohulibou osvícenou politikou, která přichází z center Západu. Já tak svět nevidím.

Na Evropu se valí masy migrantů, právě v důsledku událostí na Středním východě. Jsme na ně ekonomicky, ale i psychicky připraveni?

Multikulturalismus považuji za šílené zlo současného světa. Ono zlo započalo právě vnášením ideologie univerzalismu a jeho rodného bratra či stínu, ideologie multikulturalismu. Je to fatální omyl.

To se nebude líbit ministru pro lidská práva Dienstbierovi...

Ten člověk se mimochodem mýlí prakticky ve všem. Ale já vůbec nejsem nepřítelem migrace, tedy toho, aby se člověk jako individuum, jako jednotlivec rozhodl, že se pokusí žít v jiné části světa. Proti tomu nejsem, stejně jako žádný liberálně uvažující člověk. Masová migrace prováděná v současné Evropě je ale úplně jiný proces než tato individuální možnost přesunout se z jedné země do druhé. Masivní migrace je organizována, vytvářena záměrně a uměle. Na anglickém internetovém serveru jsem si přečetl článek, který cituje Petera Sutherlanda, který býval mimo jiné i evropským komisařem za Velkou Británii. Citovali jeho větu z roku 2012 – imigrace je nezbytná, nevyhnutelná pro ekonomický růst v Evropě. Zároveň bude znamenat posílení EU a likvidaci národních států. Byl jsem oslněn bezelstností tohoto citátu. Někdo, kdo organizuje onu masovou migraci, si skutečně možná myslí, že to prospěje ekonomickému růstu Evropy, což je ale dětinská hloupost. Rozhodně však bude podrývat národní stát v Evropě, což už taková hloupost není. Když se oslabuje národní stát, tak se posiluje Evropská unie. Evropa udělala tragickou chybu v tom, že si myslela, že migranty potřebuje.

Pár dní či hodin nás dělí od vládního prohlášení nové vlády Řecka, kterého se obávají zejména evropské země, kterým Řecko dluží. Nová vláda totiž již oznámila, že skončí se škrty a bude požadovat restrukturalizaci či odpuštění řeckého dluhu.

Nemám křišťálovou kouli, nevím, jaké budou dopady kroků řecké vlády. Ale také vím, že jednou věcí jsou předvolební sliby a druhou povolební realita, když vláda nemá z čeho rozdávat. Každý rozumný člověk ví, že Řecko (a nejenom ono) nemělo nikdy do eurozóny vstupovat. Krach byl nezbytný, šlo jen o to, jak rychle k němu dojde. V rozhovoru pro největší bavorský deník jsem to přirovnal k tomu, jako by se chtělo postavit nové auto z náhradních dílů trabantu a mercedesu. Díly se k sobě nehodí. Řecko do eurozóny nepatřilo. Spíše bychom se měli ptát, zda to mělo vědět Řecko, nebo to měli vědět šéfové EU a eurozóny. Jenže ti dělali vše pro to, aby se do eurozóny zapojilo co nejvíce států. Aby jich tam co nejvíce nalákali, slibovali jim všechno možné a nemožné. Za dnešní tragédii jsou odpovědní významní evropští politikové tehdejší doby i doby dnešní. To měli vědět. Ale oni spíše umlčovali ekonomy, kteří jím říkali, že je to risk.

Jak ale řecký problém řešit?

Dá se zakrýt profinancováním, přelitím masou peněz. Provokoval jsem v Německu myšlenkou, že kdyby naši sousedé souhlasili a začali posílat do Řecka jako fiskální transfery tolik peněz, kolik jako každý rok ještě dnes posílají do oblastí bývalé NDR, tak je Řecko v pohodě, jako je dnes oblast bývalé NDR. Do bývalé NDR se totiž dvacet let posílá tolik, kolik Řecko dostalo v roce 2010 nebo 2011. Tedy zhruba 110 miliard eur. Jestli jsou všichni tak neuvěřitelně solidární, jak o tom mluví, tak to mohou posílat a žádný řecký problém by nevznikl. To samozřejmě asi není standardní názor.

Když jsme u názorů, ty vaše jsou často skutečně neortodoxní. Kvete v Česku volná debata? Hemží se to nezávislými ekonomickými studiemi?

Když jsme hodnotili 25. výročí pádu komunismu, tak jsme samozřejmě konstatovali, že žijeme zcela jinak a lépe. Jenže tím, jak jsem nazval svoji poslední knihu, „Chtěli jsme více než supermarkety“, jsem chtěl říci, že nám šlo i o svobodu dialogu. Tady jisté zklamání cítím. Je to proto, že ani Západ nemá svobodu výměny názorů, svobodný dialog. Západní Evropa se dostala do postdemokratické fáze.

Možná je to tím, že všeobecně chybějí lídři, autentičtí, charismatičtí, nové, neotřelé myšlenky, názory. Na druhé straně některé názory politiků jsou tak neotřelé či svobodné, že se společnost podvědomě brání.

Jeden německý profesor mi řekl, já si myslím totéž co vy, ale já to nemohu říkat, protože mne přestávají zvát do televize. Takto svoboda umírá. Síla establishmentu je tak mocná, i když samozřejmě jinými metodami, než byla síla establishmentu v Sovětském svazu, kde to řešili gulagem. Současný establishment přes politickou korektnost občas dospívá k totální ostrakizaci lidí, kteří si dovolili jakýkoli jiný názor, včetně vyhánění je z akademických pracovišť, nezvoucí je do televizí, nepublikující jejich texty. V dnešní éře postdemokracie, mediokracie a soudcokracie je síla a moc establishmentu, likvidující do značné míry lidskou svobodu, hrozivá. Lidé jsou tlačeni do kouta. Jste-li tlačen do kouta, tak kopete všemi možnými prostředky, uchýlíte se k výrazům, které ostrakizaci ještě zesílí.

Vraťme se k ekonomii. Růst zemí eurozóny není nijak oslnivý. Má to být v nezměněné podobě stále naše meta, vzor?

Eurozóna v posledních šesti letech má průměrné tempo růstu minus 0,4 procenta. To skutečně není smysluplný vzor. Mám ale hrůzu, že jakkoli jsme dlouho odolávali a prosazovali, že vstupovat do eurozóny není rozumné, je chybou a že nás tam nic dobrého nečeká, tak mám dojem, že dnešní vláda, veřejné mínění, média mají nakročeno do eurozóny vstoupit. Je to iracionální záležitost, svévolná a zbytečná. Vznik eura nebyla ekonomická nutnost, byl to čistě projekt, který se do nehomogenní Evropy nehodil. Pár zemí se samozřejmě mohlo spojit, vytvořit nějaký společný ekonomický prostor, kde by hospodářské parametry na sebe navazovaly. Platíme za euro obrovskou cenu – ta nespočívá ve finančních transferech do Řecka, Portugalska, Irska, Španělska. Cena je v nulovém ekonomickém růstu. V dlouhodobé stagnaci.

Ale nulový růst nelze udržet donekonečna, stejně jako rostoucí míru zadlužení.

Do nekonečna to nepůjde, ale mám obavu, že ještě dlouho to lze provádět, Evropa je stále dosti bohatá. Za komunismu jsme říkali, už to musí prasknout, to nepřežije příští rok. Ukázalo se, že to trvalo dlouho, a přitom byl komunismus ekonomicky výrazně slabší, chudší. Mám strach, že pro představitelnou budoucnost jsme zakleti v málo rostoucím, stagnujícím ekonomickém prostoru. Čím více se do něj budeme zaplétat, tím budou pro nás náklady větší a větší. Nečekám okamžitý rozpad, ale brodění se v bažině.

Kde vy, dlouholetý kritik evropské integrace, vidíte důvod, že opoziční hlasy v Evropě jsou roztříštěné, jednotlivé kritické skupiny se „drží pod krkem“, neexistuje názorový proud, který by nabízel ucelený koncept změn?

Roztříštěnost je dána tím, že pokud lidé nejsou dotlačeni k nějakému rozhodnutí, aby museli říci to či ono, nejsou ochotni volit jiná řešení. My jsme v době pádu komunismu u nás v takovém bodu byli. Nebylo nutné nikoho přesvědčovat, že je třeba změny. Proto vznikly sice různé proudy, strany, seskupení, ale směřující jedním směrem. Řada lidí si může koupit, co chce, jet na dovolenou kam chce, a proto si řekne, vše je v pořádku. Úkolem lidí, kteří vidí hlouběji, je říci, že je to částečně žití na dluh, z podstaty a na dluh budoucnosti. A teď ještě přijde Evropská centrální banka, která nám začne tisknout peníze. Jakékoli tištění nekrytých peněz považuji za hrozivé nebezpečí. Toho se skutečně bojím.

Vraťme se ze světa domů. Mělo tolik diskutované oslabení koruny pozitivní, nebo destabilizační efekt?

Ničemu to nepomohlo, žádný pozitivní výsledek v měřitelných veličinách nevidím. Jsem si naprosto jist, že destabilizace kurzu znamenala výrazné znejistění ekonomických subjektů, jak našich, tak zahraničních, vůči české koruně. Tento efekt je v každém případě minusový.

Dá se v dnešním složitém světě, kterým zmítají hrozby, kolísají měny, udržet v naší zemi alespoň mírný ekonomický růst? Co by bylo k tomu potřeba?

Abychom importovali ekonomický růst z našeho okolí, tedy hlavně z Evropy, kterou zmítají její vnitřní problémy, to se očekávat nedá. Když jsme dělali naši polistopadovou transformaci, tak jsme věděli, že je třeba zásadně změnit systém. A jsem přesvědčen, že bychom se k tomuto závěru měli propracovat i nyní. My jsme v listopadu 1989 věděli, že v tu chvíli není možné dělat pouze nějakou racionálnější měnovou a fiskální politiku, že by nepomohlo lít peníze do ekonomiky, odkoupit všechny dluhy bank a státu atd. Jestli teď jsme my a celá Evropa dospěli k závěru, že současnou dostupnou munici měnové a fiskální politiky už nemáme k dispozici, že jsme ji spotřebovali, tak na to já odpovídám – pak už nezbývá než se vrátit k tomu svobodnému trhu, zkusit další fázi deregulace a liberalizace. Když už jsme vyčerpali jinou munici a případy měnového uvolňování jsou do očí bijící, pak zbývá návrat k těm prvním, ale zásadním principům – svobodný trh a omezování vlivu státu.

Jiří Vavroň, Právo, 31. ledna 2015

1. Masová migrace

Kde hledat příčiny pařížského masakru

Jiří Weigl

Pařížské vraždění islamistických teroristů nepochybně vyvolá další várku disputací o islámu jako příčině tragédie, protiislámskou hysterii a další eskalaci pochybného západního angažmá na Blízkém východě. Ve skutečnosti je islám jako náboženství původcem vystřílení redakce francouzského týdeníku asi stejně jako křesťanství může například za masakry spáchané ugandskou Armádou Božího odporu Josepha Konyho, jehož příběh před dvěma lety tolik rozhořčil světovou facebookovou komunitu. Příčiny současných problémů nehledejme ve svatých knihách, ale ve společnosti, jíž se problém týká, tedy především té naší západní.

Islámský terorismus si do Evropy zatáhla západní společnost sama a umožnila mu stát se skutečnou hrozbou. Důležité kořeny hledejme v modelu evropského sociálního státu, který v letech prosperity ve druhé polovině XX. století otevřel doširoka dveře pro rozsáhlou imigraci pracovních sil z civilizačně odlišných muslimských zemí do západní Evropy, kde prakticky monopolně vykonávají většinu manuálních, fyzicky náročných a neatraktivních profesí. Je to evropský sociální stát, který umožňuje masám Evropanů dlouhodobě existovat na podporách v nezaměstnanosti a přenechávat milióny pracovních příležitostí imigrantům. Působí i popletené vize o tzv. vzdělanostní společnosti, v níž se prakticky celé populaci má dostat vysokoškolského vzdělání. Vedle degradace skutečného vzdělání mají takové kampaně jediný efekt – noví „vzdělanci“ v oborech na trhu neuplatnitelných jsou odsouzení k nezaměstnanosti, jíž si mohou díky štědrosti sociálního státu dovolit, zatímco nabídka reálných pracovních míst je uspokojována většinou imigranty ochotnými pracovat.

Stárnoucí společnost, nízká porodnost, krize rodiny, kolabující důchodové systémy – to vše ohrožuje udržitelnost dosavadního blahobytu. A tak jako centrální banky zaplavují ekonomiky natištěnými penězi ve snaze udržet při životě firmy, které by měly zkrachovat, tak se vlády pokoušely oddálit zásadní řešení zmíněných problémů otevřením stavidel imigrace. Zpočátku to fungovalo, muslimští imigranti byli šťatni, že se dostali z marasmu svých zemí do konzumního ráje a za svou práci dostávají násobky toho, co by si kdy byli schopni v původní vlasti vydělat. Stále si udržovali spojení s domovem a neměli velkou ambici stát se součástí evropské společnosti. A ona sama o to ve skutečnosti ani nestála a nestojí.

Přes politicky korektní rétoriku se zdálo docela pohodlné nechat ty Araby a Turky žít někde stranou, v jejich čtvrtích a podle jejich zvyků. A vymyslel se pro to vznešený název – multikulturalismus, tj. paralelní existence importovaných menšinových kultur vedle té domácí západní bez snahy o jejich asimilaci a podřízení většinovým hodnotám, tradicím a způsobu života. Prý nás taková koexistence všechny nesmírně obohatí. Výsledky jsou tragické.

V druhé a třetí generaci původních imigrantů vzniká v důsledku multikulturního skoroapartheidu vykořeněná masa nikam nepatřících Arabů, Turků atd. s občanstvím evropských zemí, v nichž se narodili a vyrostli, ale Francouzi, Němci, Španěly, Belgičany a Skandinávci se nestali a stát ani nemohli. Jejich identitu dále určuje islám a s ním spojený způsob života, který není s tím evropským kompatibilní. S původní vlastí svých předků však kontakt ztratili a podřadné práce svých rodičů vykonávat nechtějí. Zneužívají tak sociální systémy, plní věznice a nenávidí společnost, jíž se necítí plnoprávnou součástí. Pro většinovou společnost se stávají obtížnou, nepřizpůsobivou a potenciálně nebezpečnou minoritou, od níž je lepší se držet stranou. Vzniká těžko řešitelný začarovaný kruh.

Smysl života nejaktivnějším a nejradikálnějším ze západoevropských muslimů dává opět západní politika, tentokrát ta mezinárodní. Zatímco ve vnitřní politice současný západní politický mainstream fanaticky akcentuje toleranci všech menšin a multikulturních odlišností, na mezinárodní scéně se projevuje netolerantním lidskoprávním fundamentalismem vnucujícím nátlakem a silou západní hodnoty a konvence společnostem, které na jejich přijetí nejsou připraveny a nerozumějí jim. Výsledkem jsou fatální neporozumění, konflikty, násilí a intervence, které žádné pozitivní výsledky přinést nemohou. Afghánistán, Irák a vůbec dnes celý Blízký východ jsou toho dobrým příkladem.

Ideologií odporu proti západní dominanci se po pádu komunismu stal islám ve svých nejradikálnějších inovativních interpretacích a není divu, že se šíří nejvíce tam, kde je interakce mezi muslimy a západní společností nejintenzívnější, tj. v Evropě. Příslušníci frustrovaných, vykořeněných minorit získávají radikální ideologii a náplň života. Západní liberální a přehnaně tolerantní společnost jim vytváří podmínky pro jejich radikalizaci a protizápadní aktivitu.

Situaci dále zhoršuje to, že rozvrat zemí Severní Afriky, Blízkého a Středního východu, k němuž politika Západu velmi přispěla, vyvolal spontánní vlny uprchlíků před tamějšími válečnými a humanitárními katastrofami. Kdysi chtěná a podporovaná imigrace potřebných pracovních sil do Evropy se stala nekontrolovatelným problémem přílivu orientálních ubožáků, který ohrožuje sociální i politickou stabilitu západní Evropy. Muslimské minority dosáhly takového rozměru, že u většinové populace vzniká pocit ohrožení, který občasné teroristické akce muslimských fanatiků eskalují.

Ukazuje se, že paralelní koexistence civilizačně rozdílných komunit na území jednoho státu vyvolává neřešitelné problémy a že multikulturalismus selhal. To je dnes jasné západoevropské politické pravici i levici a bude to téma, které bude rozhodovat o politické budoucnosti řady zemí kolem nás.

Odporný masakr francouzských novinářů vyvolal ohromné rozhořčení a solidaritu v celém světě. Nepochybně přispěje k eskalaci problému imigrace a soužití s menšinami, ale obávám se, že je již pozdě. Západní Evropu čeká nelehké období hledání východisek z multikulturní pasti.

Mimochodem – v den, kdy teroristé vystříleli redakci pařížského listu, zabili příslušnici islamistické sekty Boko Haram v severní Nigérii 2000 lidí. Tragédie 12 francouzských novinářů dominuje po právu světovému zpravodajství a vyjadřují se k ní světoví vůdcové. O nigerijských obětech je však jenom malá noticka v zahraniční rubrice novin. To je ten náš multikulturalismus v praxi.

Server Echo24.cz, 10. ledna 2015

Kvóty, imigrace a nerozhodnost bojácné Evropské unie

Václav Klaus

Kvóty, které Evropská komise navrhuje, zneklidnily veřejnost. Jsou však druhotným problémem. Také proto, že rozdělení dvaceti tisíců migrantů mezi dvacet osm členských států EU se netýká statisíců migrantů, kteří do Evropy už dříve přišli nebo teď přicházejí. Tyto kvóty jsou spíše nabídkou dalším, aby o vstup do Evropy usilovali. Řešením by bylo něco úplně jiného: hlasitě sdělit, že každý, kdo se nelegálně dostane do Evropy, bude okamžitě poslán zpátky.

Možnost Evropské komise, aby jednotlivým zemím autoritativně určovala, kolik migrantů mají přijmout, je přímým důsledkem přijetí Lisabonské smlouvy. Bez ní by takový „úkol“ z Bruselu nemohl přijít. Lidé se dnes ptají, co mají dělat. Něco dělat mohli před šesti lety – podpořit mne, abych Lisabonskou smlouvu nepodepisoval.

Kvóty nejsou podstatou problému. Ten je ve výrazném nárůstu žadatelů o „přijetí v Evropě“ a o podílení se na jejím „sociálním komfortu“. V médiích i v politických debatách používané slovo uprchlíci, je chybné. Nejsou to uprchlíci, neboť oni před ničím neutíkají, oni utíkají za něčím. Neutíkají kvůli hladu. Kvůli hladu v Africe umírají jiní, ale ti nemají dostatek prostředků na zaplacení velké sumy převaděčům za transport přes Středozemní moře. Masově neutíkají ani ti, kteří jsou bezprostředně ohroženi na životě, ti utíkat nemohou.

Zmatek vnáší do diskuse názor, že Evropa vymírá, že ubývá potřebných(!) pracovních sil, že migranti věc vyřeší. Těm bychom měli říci, že drtivá většina migrantů nejsou „hledači práce“. Zmatek vnáší i ti, kteří si ve své poblouzněnosti myslí, že je monokulturalismus pozůstatkem minulé, nedostatečně vyspělé éry lidstva, a proto propagují multikulturalismus jako jakousi novou vyšší etapu vývoje lidského rodu.

Politici se o skutečných příčinách masové migrace do Evropy neodvažují vážně přemýšlet. Nabízím dvě hypotézy:

1. Příčinou je destabilizace relativně stabilních, jakkoli nám se nelíbících režimů v arabském a africkém světě. Bez nedomyšlené Bushovy invaze do Iráku by nevznikl dnešní Islámský stát, a tím dnešní emigrace ze Sýrie. Bez destabilizace arabských států severu Afriky spoluorganizováním a podporou tamních „arabských jar“, by se tak snadno migranti z hloubi Afriky do Evropy nedostávali. Kdybych neseděl v březnu 2011 na summitu Evropské unie, tak bych možná neměl nárok něco říkat. Tam se – s mým nesouhlasem (stejně nesouhlasila Angela Merkelová a rumunský prezident Basescu) – přes velký tlak Sarkozyho a Camerona sice ještě nerozhodlo o bombardování Libye, ale hned v následujících dnech Francouzi bombardovat začali. To způsobilo dnešní migraci z Libye.

2. Příčinou je i evropský sociální stát. Před deseti lety jsem na jiném summitu EU protestoval proti zprávě prezidenta Chiraca, jak zabránit migraci ze severní Afriky. Mluvil jenom o policii, vojsku, strážních člunech. Replikoval jsem, že k nám svou iracionální sociální politikou migranty lákáme. Prezident Chirac začal křičet, slovo křičet je adekvátní, že Klaus chce zlikvidovat evropský sociální stát. To sice chci, ale to jsem si na tomto zasedání navrhovat nedovolil. Pouze jsem chtěl jasně říci, kde je skutečná příčina.

Recept na to, co s migranty dělat, Evropa nemá. Bude organizovat sběrné či uprchlické tábory, které jsou – a palestinská zkušenost to jasně ukazuje – pouze čekárnou na jakousi neznámou budoucnost? Že v těchto palestinských „čekárnách“ vznikl Hamás, ví snad každý.

Někteří z nás jsme si už dávno dovolili říkat, že Schengen, neboli nezodpovědné rušení vnitroevropských hranic, v sobě skrývá mnohá nebezpečí. Nikdo to nechtěl slyšet. Každý se radoval, že může bez ukazování pasu projet Evropou. Kdo je dnes odpovědný za hranice EU? V Schengenské dohodě je napsáno, že tzv. „hraniční země“. Ani Itálie se proto nesmí schovávat za EU. Ona má nejen právo, ale i povinnost hranice – své i EU – střežit. Ona nemá migranty na své, a tím i naše území vpouštět. Ona má armádu a policii, Evropská unie nikoli.

Řešení vyžaduje odvahu, rozhodnost, rezolutnost, nikoli nezodpovědnost, která převládla v evropském superstátě, v EU. Tady to všechno začíná a končí. Sebevědomé státy, jako jsou USA, Austrálie, Japonsko či řada dalších, by to, co se děje v Evropě, nikdy nedopustily. Viníkem je opět mylný koncept Evropské unie.

Časopis Týden, 18. května 2015

Nepodléhejme proimigrační propagandě

Jiří Weigl

V souvislosti se současnou přílivovou vlnou imigrantů z Afriky a Blízkého východu do Evropy a snahami Evropské komise o jejich nucenou distribuci mezi členy EU se objevuje řada velmi sporných či zcela nepravdivých tvrzení a argumentů, u nichž stojí za to se podrobněji zastavit.

Tak například nám proimigrační propaganda tvrdí, že není přijatelné odmítat běžence přijmout, neboť nikoho prý nelze zbavit práva na důstojný život v materiálním dostatku a bezpečí. Takové právo však nikdy neexistovalo a existovat nemůže. Jen v utopických snech může platit, že na blahobyt a bezpečí existuje nárok. V dnešním světě jsou to jenom obyvatelé vyspělých zemí, kdo mohou říci, že poprvé v historii jejich dnešní generace dosáhly vysokého životního standardu a relativního bezpečí, ale ne proto, že by na to měly nárok, ale dlouhodobým úspěšným historickým vývojem svých zemí a současnou příznivou mezinárodní situací.

Problém chudoby a regionálních konfliktů nelze vyřešit přestěhováním obyvatelstva méně rozvinutých zemí zmítaných konflikty do nejbohatších regionů světa. Paralely s naší posrpnovou emigrací neplatí. Dnes totiž nehovoříme o migraci jednotlivců, dnes jsme svědky exodu statisíců a miliónů. Ten je třeba zastavit, nikoliv stimulovat.

Namísto toho je třeba pomoci stabilizovat rozvrácené země a napomoci jejich rozvoji. V tomto kontextu je hluboce amorální dále zhoršovat šance na zlepšení jejich situace tím, že je zbavíme velké části jejích elit a produktivního obyvatelstva tím, že budeme stimulovat a usnadňovat jejich odchod do Evropy. Právě oni totiž mezi běženci převažují, nikoliv ti nejubožejší, jak se nám snaží namlouvat proimigrační propaganda. A místní elity, které dnes odcházejí, jsou nenahraditelné pro jakoukoliv šanci na pozvednutí svých mateřských zemí z rozvratu a chudoby. Podporou a umožněním jejich emigrace poskytujeme těmto zemím medvědí službu a dále podlamujeme jejich rozvojové šance.

Argument, že se bez imigrantů neobejdeme my, neboť Evropa stárne a vymírá, nemůže obstát. Žádný nedostatek lidí Evropě nehrozí. To by totiž nesměla existovat v EU chronicky vysoká nezaměstnanost, na jihu Evropy přesahující 20 % a u mladých lidí dokonce více než 50 %. To je problém neméně vážný než stárnutí populace. Imigrace není řešením, neboť příchozí bez kvalifikace a adaptability se stávají pouze dodatečnou zátěží pro sociální systémy. Na rozdíl od minulosti v dnešních běžencích nedovážíme pracovní sílu, po níž již není poptávka, ale klienty sociálních systémů.

Navíc, nelze tvrdit, že eventuální pokles počtu obyvatelstva evropských zemí by znamenal katastrofou. Minulé generace Evropanů byly méně početné než ta současná, a přesto jim vděčíme za vybudování moderní Evropy. Lze očekávat, že generace budoucí, byť méně početné, budou disponovat daleko větším objemem a kvalitou prostředků vytvářejících bohatství společnosti. Cestu k budoucí prosperitě je tak třeba spíše hledat v urychlení technologického pokroku než v dovozu nekvalifikované, kulturně odlišné a obtížně asimilovatelné pracovní síly ze zámoří. Dosavadní zkušenosti ze západní Evropy potvrzují, že tato imigrace znamená dovoz dlouhodobého společenského problému, s nímž si tyto země neví rady. Chceme jej vnutit i těm, kteří jej byli dosud ušetřeni?

Je třeba otevřeně přiznat, že současný exodus byl vyvolán a umožněn nesmyslnými představami o možnosti násilného vývozu demokracie na Blízký východ, který zničil tamní původní režimy bránící Evropu před migrací, vyvolal ekonomický a společenský rozvrat, občanské války a humanitární katastrofy. Západ tyto konflikty pomáhal vyvolat a účastní se jich. Bylo by proto namístě, aby změnil tuto katastrofální politiku a pomohl dosud fungujícím sousedním zemím vytvořit podmínky pro to, aby uprchlíci mohli zůstat v regionu. Jeho spojenci – bohaté ropné monarchie Arabského poloostrova mají pro to nepochybně více prostředků i logičtější odpovědnost za osud obětí konfliktů, na nichž se samy rovněž podílejí, než vzdálené země například střední Evropy, jako je ČR.

Server iDnes.cz, 16. června 2015

Migrace není příležitost, ale hrozba

Jiří Weigl

Problém migrace, který dnes hýbe veřejným prostorem u nás i v celé Evropě, není na našem kontinentě ničím novým. Začal v Západní Evropě v době poválečné obnovy a hospodářského rozmachu v 50., 60. a 70. letech, kdy z oblasti Středomoří proudily na sever statisíce levných pracovních sil. Nejprve Pyrenejský poloostrov a Itálie, později Balkán, Severní Afrika a Turecko, v případě Británie Indický subkontinent a Karibik byly hlavními destinacemi, odkud proudila do Západní Evropy ekonomicky motivovaná imigrace.

Tito imigranti přispěli k prosperitě západní Evropy a většina tam nalezla i nový domov. První generace imigrantů byla většinou spokojena se šancí na dosažení daleko vyššího materiálního standardu než v původní vlasti, s níž obvykle nepřestala udržovat styky a kam posílala část vydělaných peněz. Příliv levných gastarbeiterů umožnil udržovat nízké mzdy v manuálních profesích, které se staly doménou přistěhovalců. Domácí obyvatelstvo tak mohlo užívat výhod státu blahobytu a soustřeďovat se na obory vyžadující vyšší kvalifikaci nebo se svěřit péči štědrých sociálních systémů. Panovalo všeobecné přesvědčení, že imigrace přináší všestranné, nejen materiální, ale i kulturní a společenské obohacení. Objevila se teorie multikulturalismu oslavující neasimilaci přistěhovalců a prospěšnost paralelní koexistence různých kultur, náboženství a životních stylů na jednom teritoriu. Pro většinovou společnost představovala ideové ospravedlnění faktu, že se s nově příchozími není nutné plně sžívat a stýkat, a dávala jí pocit, že ghetta pro přistěhovalce jsou vlastně prospěšná.

S postupujícími hospodářskými problémy se začalo ukazovat, že věci vůbec nejsou tak jednoduché. Příliv ekonomických migrantů neustává, poptávka po jejich nekvalifikované práci ale klesá. Přistěhovalecká ghetta bohužel nejsou oázami společnost obohacující jiné kultury, ale velmi často jenom semeništěm bídy a zločinu. Potomci první generace přistěhovalců se díky neasimilaci stávají lidmi bez dostatečné vlastní identity. Do staré vlasti a její kultury, jíž plně neznají, nepatří, a v zemi, kde se narodili, se necítí doma. Již nechtějí vykonávat jako jejich rodiče podřadné profese, ale nemají šanci na společenský postup. Stát se pro Araba, Turka či Pákistánce Francouzem, Němcem či Britem není přes oficiální politicky korektní proklamace vůbec snadné. Vznikají společenské antagonismy, jejichž řešení je velmi obtížné. Vykořenění příslušníci přistěhovaleckých komunit hledají vlastní identitu a nacházejí ji často v islámu, víře svých předků, velmi často v jeho radikálních interpretacích. Posiluje to jejich nespokojenost, nepřátelství a agresivitu vůči většinové společnosti. Ta reaguje obavami a skrývaným nepřátelstvím, takže se vzájemné odcizení zvětšuje. Nově přicházející imigranti, kteří v dnešní situaci jen obtížně nalézají práci, se stávají dodatečnou zátěží sociálních systémů, jejichž štědrost se sama stává magnetem imigraci stimulujícím.

Ekonomická krize a všeobecná nejistota přilévají olej do ohně. Všude po Evropě vidíme sílící odpor vůči přistěhovalcům a přistěhovalectví, který je jednak přirozenou reakcí na skutečné problémy v soužití s neasimilovanými menšinami lidí z jiných kultur a jednak protestem proti politice vládnoucích západoevropských elit, jimž na odiv stavěná politická korektnost a „profesionální dobrodějství“ brání problémy nejen řešit, ale i vůbec pojmenovat.

V této situaci sílí současná vlna uprchlíků, která je výsledkem rozkladu států na Blízkém východě a v Severní Africe v důsledku konfliktů, občanských válek a intervencí. Smutnou skutečností je, že velký podíl na vzniku a trvání těchto krizí má dosavadní politika Západu založená na ideologii násilného vývozu demokracie a západních hodnot. Ta sice zlikvidovala místní tradiční diktátorské režimy, ale výsledkem toho nebyl trumf demokracie, ale rozklad, chaos, občanské války, násilí a humanitární katastrofy. V regionu se pohybují statisíce až milióny běženců a ti nejodvážnější, nejsilnější a nejlépe připravení z nich využívají rozkladu státních struktur a snaží se migrovat do Evropy.

Současná vlna migrace je tedy výsledkem jak neúspěšné zahraniční politiky západních velmocí v blízkovýchodním regionu, tak atraktivity „nesnesitelné lehkosti bytí“ západoevropské azylové a sociální politiky, která jako magnet přitahuje běžence z chudých zemí. Tento trend se navíc v Evropě potkává s politicky korektními názory lidskoprávních fanatiků, že migraci je třeba považovat za další lidské právo a že nikoho nelze zbavit údajného nároku na život v bezpečí a dostatku. Vzhledem ke stárnoucí populaci a nízké porodnosti jsou prý imigranti naší jedinou záchranou, která dnešním generacím bude vydělávat na penze. Fakt, že v těchto stárnoucích populacích existuje více než 20% trvalá nezaměstnanost a že práci na jihu Evropy nemá dlouhodobě šanci sehnat 50 % mladých lidí, se do této argumentace pochopitelně nehodí.

Na druhé straně sílí na základě nepříliš povzbudivých zkušeností s multikulturní koexistencí s nepřizpůsobivými minoritami až hysterický strach z přistěhovalců a zvedá se odpor vůči cizincům jako takovým.

Téma migrace se stalo nejen vážným faktickým problémem, jež země, které jsou hlavním cílem migrantů přestávají zvládat, ale také předmětem zásadního ideového střetu. Je pozoruhodné, že bruselské evropeistické elity ovládající aparáty evropských institucí spolu s na ně navázanými nevládními organizacemi a aktivisty prezentují otevření dveří neomezené imigraci jako morální povinnost všech evropských zemí. Cestu k řešení zjevných problémů vidí v nucené distribuci migrantů po Evropě, aby se ulehčilo hlavním dosavadním cílovým destinacím. Tento přístup je ospravedlňován vnucováním pocitu viny Evropanům za éru kolonialismu, globální oteplování atd. Argumentuje se tragickými příběhy jednotlivců zachraňujících si život před blízkovýchodními katastrofami a paralelami s emigrací z východní Evropy po nástupu komunismu. Zcela se přehlíží fakt, že dnešní problém migrace není problémem záchrany několika jedinců či jejich relativně omezených počtů, jako v případě protikomunistické emigrace. Dnes máme co činit s masovou migrací statisíců, možná miliónů lidí. Je jasné, že problémy Blízkého východu či Afriky nelze vyřešit přestěhováním jejích obyvatel do nejbohatších zemí světa, kde se o ně budeme starat. Evropa migraci dnešního rozsahu nemůže zvládnout, pokud se nebude snažit řešit její příčiny.

Většina bezprostředních obětí humanitárních katastrof není mezi těmi, kteří denně překračují hranice Evropy. Drtivá většina těch nejpotřebnějších a nejslabších hledá nejbližší bezpečné místo, kde zůstává. Těm je třeba pomoci na prvním místě. Ti, kteří mají sílu a prostředky překonat tisíce kilometrů na cestě do Evropy jsou ti nejsilnější a nejschopnější, kteří budou chybět doma, ve svých zemích. V Evropě jsou nepotřební, poptávka po jejich nekvalifikované práci zde neexistuje. Zato budoucí nezbytná obnova jejich vlasti se bez nich obejde těžko. A ta je jedinou šancí na zlepšení života i všech ostatních trpících.

Evropeistické elity však v dnešní vzedmuté migrační vlně vidí i novou příležitost, jak tuto krizi využít k dalšímu posílení tlaku na integrační přeměnu Evropy podle jejich představ. Nejde jen o snahu nucenými kvótami na přijímání přistěhovalců dále posílit moc bruselské byrokracie. Pokrokářští vizionáři vidí v migraci zásadního spojence, který může narušit homogenitu národních států a národní identitu jejich obyvatel, na nichž troskotají snahy o vytvoření nové „evropské“ identity a nového člověka vůbec. Proto jim nevadí, že noví přistěhovalci nepřinášejí ve své drtivé většině nic, co by jim umožnilo se úspěšně zapojit do života nové vlasti, a stávají se klienty přetížených sociálních systémů. Jejich přítomnost změní náš život, a to je podstatné. Zvykneme-li si na život v multikulturní společnosti doma, jsme blízko i přijetí multikulturního evropanství, které je podmínkou vysněného plného sjednocení Evropy.

Migrační vlna má však efekt zcela opačný. Veřejnost členských zemí unisono odmítá další masové přijímání běženců, především z muslimských zemí. Politici na národní úrovni bez ohledu na politickou příslušnost odmítají dosavadní přístup Evropské komise ve věci kvót, napříč Evropou posilují radikální strany s protiimigračním a protibruselským programem. Zdá se, že migrace může sehrát daleko spíše úlohu katalyzátoru nikoliv dalšího sjednocení, ale rozkladu EU.

Migrace není naděje pro naši budoucnost, ale hrozba schopná vrhnout nás daleko zpět. Rozumná strategie by proto měla umožnit

– soustředit se na maximální pomoc obětem konfliktů a katastrof v jejich regionech a udržet je tam, nikoliv přesouvat do Evropy

– účinně chránit evropské hranice (příklad Španělsko, Portugalsko)

– v přístupu velmocí ke konfliktům na Blízkém východě namísto „šíření demokracie“, neprůhledných intrik a rozdmýchávání konfliktů klást důraz na udržení stability s prioritou zamezení migrace (příklad Egypt)

– v zemích EU změnit azylovou politiku a sociální systém tak, aby nestimuloval příliv migrantů

– ve vztahu k existujícím mimoevropským minoritám v zemích EU opustit multikulturalistické iluze a trvat na asimilaci.

Server Echo24.cz, 27. června 2015

Zastavme nezodpovědné experimenty

Jiří Weigl

V hysterii nad záběry jednotlivých lidských tragédií migrantů, kterou média a politici rozehrávají, a ve vlně solidarity s nešťastnými běženci, kterou mají v evropské veřejnosti vyvolat, zanikají souvislosti daleko podstatnější, které s dnešní vlnou migrace do Evropy souvisejí, ale nemluví se o nich vůbec.

Nikdo se například neptá po příčinách podivného chování evropských orgánů, vlád západoevropských zemí i Řecka a Itálie, na jejichž území hlavní vlna migrantů do Evropy vstupuje. Ochrana evropských hranic, doposud klíčová mantra schengenského projektu, překvapivě nikoho z nich vůbec nezajímá. Evropská bezpečnostní i zahraniční politika potichu zcela opustila dosavadní vizi Evropské unie, jako „uzavřené pevnosti“ – elitního klubu bohatých, kam lze někoho vpustit pouze po složitých procedurách. Cíl zastavit migrační vlnu dnes západoevropské evropské elity vůbec nesledují, jediným tématem, které je zajímá, je, jak zajistit rovnoměrné usazování migrantů po celé Evropě. Schengenské hranice v souladu s dohodami zoufale chrání pouze Maďarsko, a je za to předmětem kritiky, opovržení a ostrakizace na evropské scéně. Itálie a Řecko se soustřeďují hlavně na to, jak migranty co nejrychleji dostat dále do Evropy. Otevřeně na evropských fórech zaznívá názor, že kdo chce, má být do Evropy vpuštěn a být přijat. Příčinami dnešní migrace se nikdo vážně nezabývá, země, odkud lidé prchají, jsou ponechány svému osudu.

Všechno to na první pohled vypadá jako další důkaz chronické neschopnosti Evropské unie reagovat, shodnout se na něčem a jednat. Veřejnost stále žije v iluzi, že cílem EU je blahobyt a svoboda příslušníků národů, které v Evropě žijí, a společná obrana jejich zájmů a pouze byrokratická a nedemokratická podstata EU v tom činí problémy. Současný vývoj však nastoluje závažné otázky, které tuto tradiční optimistickou představu zpochybňují.

Pokud nepřistoupíme na myšlenku, že rozhodující evropští politici jsou nesvéprávní naivkové, schopní nad fotografiemi nešťastníků z Blízkého východu zapomenout na své politické zájmy, potom musí platit, že jejich současný přístup k imigraci sleduje nějaké konkrétní politické cíle, a to nejen pouze krátkodobě konjunkturální. Pokusme se je trochu odhadnout. Věc je totiž příliš vážná. Evropská integrace je v krizi, umělé a urychlované sjednocování členských zemí narazilo na své limity, které prohloubila hospodářská krize. Národní státy se ukázaly za současné situace obtížně narušitelnou překážkou vzniku společné evropské identity a solidarity, které jsou podmínkou kýženého politického sjednocení Evropy.

V imigraci proto v této situaci část rozhodujících evropských elit vidí podobně jako kdysi ve společné měně nový impuls a politický projekt, který má rozbít a zcela předefinovat starou Evropu, na níž se velký integrační sen zadrhl. Zdá se, že byl spuštěn ohromný sociální experiment, s velkými riziky a obtížně představitelnými důsledky, od něhož si však elity určující evropskou politiku slibují, že je schopen dnešní situaci zvrátit.

Bude-li Evropa zaplavena milióny imigrantů z Asie a Afriky, kteří budou rozprostřeni po všech členských zemích EU, a dostane se jim z evropské úrovně jednotných relativně vysokých standardů kvality života a životní úrovně, o něž se s nimi bude muset podělit původní evropské obyvatelstvo, vznikne tak z těchto Afričanů a Asijců paradoxně první vrstva skutečných příslušníků vysněného evropského národa, které se zatím nepodařilo vytvořit. Tito vykořenění lidé již nebudou mít primární vazbu k zemi, v níž budou žít, ale k EU, které budou vděčit za svůj nový blahobyt. Budou žít napříč celou Evropou a tak naruší a změní dosavadní mozaiku oddělených, výlučných a těžko spojitelných národů v amalgám smíšených etnik. Migranti jako tmel sjednocené Evropy navíc vyřeší problém stárnoucí populace a multikulturní ideál pokrokářských vizionářů konečně rozkvete. Jenom tak si lze vysvětlit dnešní kroky těch, kteří evropskou politiku určují.

Představa, která na nás denně útočí z médií, že brány imigrace do Evropy jsou otevírány proto, že se lidé udusili v autech, utopili na moři či byly publikovány fotografie utopeného chlapce na turecké pláži, je pohrdáním inteligencí veřejnosti. Mezinárodní a bezpečnostní politika v tak zásadních věcech nikdy není vedena sentimentem a jemnocitem. Jde o zájmy a zcela konkrétní politické cíle.

Stejně tak je třeba hledat racionální zájmové vysvětlení zdánlivě nepochopitelného postupu evropských velmoci na Blízkém východě. Proč Západ s takovou euforií obětoval své tamější spojence a přivítal evidentní destabilizaci tohoto regionu pod názvem Arabské jaro? Proč byl libyjský lid západní vojenskou intervenci slavně zbaven diktátora Kaddáfího a poté bez dalšího zájmu ponechán v rozvratu a anarchii? Proč údajný boj za demokracii a lidská práva v Sýrii stvořil Islámský stát, dnes prý největší globální hrozbu s nejasným pozadím, financováním, vyzbrojováním i logistikou, proti jehož obtížně vysvětlitelnému vražednému šílenství živícím světová média nikdo ve skutečnosti pořádně nebojuje? Proč jsou běženci do Evropy masově transportováni z Turecka za evidentní součinnosti oficiálních kruhů této regionální velmoci a našeho spojence v NATO a nikdo z Evropy se vůbec nepokouší s tím něco udělat? Proč se italské námořnictvo zabývá především snahou zajistit bezpečnou přepravou migrantů do Itálie přes moře namísto snahy ilegální migraci bránit? Proč na to EU přispívá ze svého rozpočtu a vůbec se na Itálii nezlobí? Co to existuje za absurdní problém v Calais? Proč se novým imigrantům prý nelíbí ve Francii a za každou cenu se tlačí do Velké Británie, kam jim schengenskými mechanismy nelze zajistit automatický vstup? Jak to, že se vlna masové emigrace vzedmula najednou právě teď v tak od sebe vzdálených a odlišných zemích jako je Irák, Sýrie, Afghánistán a západní Balkán, když se tam všude bojuje dlouhá léta nebo už nebojuje vůbec a žádná podobná globální vlna imigrace do Evropy v minulosti nikdy nenastala? Jak to, že je v dnešní krizi zcela tabuizována dlouholetá negativní zkušenost Západní Evropy s muslimskou imigrací, jejím trvalým sociálním vyloučením a praktickou nemožností asimilace? Proč je za rasismus, xenofobii a nacismus šmahem označován přirozený strach evropské veřejnosti z problémů se soužitím s vnucenými cizorodými, kulturně a nábožensky odlišnými Asijci a Afričany, jejichž přijetí a alespoň elementární akulturace budou pro zadluženou stagnující Evropu představovat těžko představitelný balík problémů? Proč má být rozšířen i na chudší členy EU, kteří měli dosud to štěstí se bez něho obejít?

V dnešních diskusích se říká, že imigrační kvóty jsou nesmyslné, protože v rámci Schengenu nikdo nemůže nikomu zabránit odejít tam, kde chce žít. Měli bychom brát ale v úvahu, že ve stejné logice si lze představit po určité době i „spontánní“ masový příliv např. německých azylantů k nám. Proto zdaleka nejde jenom o otázku azylových kvót. Problémem je Schengen jako takový.

Experiment s uvolněním masové imigrace z Asie a Afriky do Evropy je nesmírně nebezpečný a nezodpovědný. Hrozí, že namísto toho, aby imigrace různorodou Evropu spojovala a tmelila, může jí spíše přeměnit na oblast nestability, etnických, náboženských a sociálních konfliktů ne vzdálených těm, před nimiž migranti prchají. Současně může evropské země vrhnout zpět k těm nejhorším etapám jejich historie. Velké sociální experimenty se málokdy podaří. Proto je zastavme, dokud je ještě čas.

Ve zkrácené verzi publikováno v deníku Právo dne 9. září 2015 pod názvem Bruselská elita si vytváří vděčný národ.

Trivializace hrozby migrace pomýlenými evropeisty

Václav Klaus

Česká, a stejně tak celoevropská debata o současné nebezpečně narůstající masové (tedy kolektivní, neindividuální) migrační vlně – založené na slovu uprchlík, místo na slovu migrant, nebo ještě přesněji ekonomický migrant – je neseriózní, zavádějící a svou přehnanou politickou korektností sebevražedná.

Společenské vědy nám (výjimečně v souladu se zdravým rozumem) říkají, že určitá míra kulturní (a civilizační) koheze je pro zajištění funkčnosti a stability jakéhokoli lidského společenství naprosto nezbytná. Ekonomové, zejména stoupenci institucionální ekonomie, připomínají, že se na tomto základě vytváří – jinak neexistující – „lidský (či sociální) kapitál“, bez něhož je zdravý a přirozený vývoj státu nemožný.

Tento elementární poznatek dnešní evropská debata o migraci naprosto ignoruje. Svedeni na scestí multikulturalistickou ideologií nám evropští ideologové tvrdí, že nic takového není třeba, resp. že je tento stav pomocí migranty „doplněné“ evropské populace lehce a rychle dosažitelný.

Proto není až tak překvapivé, že cíl zastavit dnešní migrační vlnu evropští politikové vůbec nenastolují. Zabývají se výlučně tím, jak ji zvládnout – penězi, vstřícností, nabízením příbytků a vlastně nového, lepšího života. Vážný je názor Jiřího Weigla, že to možná dělají schválně, že je jejich záměrem kohezi naší společnosti narušit, protože jedině tak mohou dospět ke svému skutečnému, nahlas nevyslovovanému cíli, kterým je vytvoření „nové Evropy“. Bez nás, kterým stará Evropa vyhovovala a vyhovuje. Z migrantů by mohla vzniknout první skupina „příslušníků vysněného evropského národa“ (J. Weigl), kteří nebudou mít žádné minulostní vazby na ten či onen domovský stát a kteří se díky tomu budou s EU snadno a rychle identifikovat. Jeho výrok „migranti jako tmel sjednocené Evropy“ je zásadní.

Druhou hypotézou o motivech jejich chování by mohla být zdánlivě nevinná naivita dnešních evropských lídrů, resp. jejich představa, že sice tato masivní migrace bude mít krátkodobě nepříjemné efekty, ale že ty dlouhodobé budou naopak výlučně pozitivní. To je naprostý omyl, neznamená-li slovo dlouhodobý vlastně nekonečno či takovou budoucnost, která se svou vzdáleností vymyká našim představám.

Předpoklad – zejména německých vládních propagandistů v čele s Gauckem a Merkelovou – že se z desetitisíců či statisíců dnešních mladých migrantů stanou motivovaní, inteligentní, vzdělaní, ihned zaměstnatelní pracovníci, kteří budou nahrazovat stárnoucí obyvatele Německa (a Evropy), je směšná. Je také v naprostém rozporu s veškerou historickou zkušeností. Zásadní věci se člověk učí v útlém věku a většinou v rodině, později v životě už to moc nejde.

Může to ale znamenat i to, že tito evropští proimigrační agitátoři věří v neomezenou moc výchovy, manipulace a indoktrinace, vlastně v to, že budou touto cestou – ve stylu geniální knihy Aldouse Huxleyho – vytvářeni jedinci k obrazu našemu či podle našich potřeb. To je však dětinský názor. Wolfgang Kasper, německý profesor žijící již asi půl století v Austrálii, říká, že „výjimky sice existují, ale většina dnešních imigrantů bude procházet pomalým, mnoho generací trvajícím procesem kulturní změny“. A že – jak ukazují západoevropské zkušenosti posledních dekád – druhá generace imigrantů odmítá jakoukoli integraci do společnosti a začíná být odmítavá k západní civilizaci jako celku. Aby tedy ten proces „kulturní změny“ nebyl nakonec s opačným znaménkem.

Za úvahu by stálo patrně i to, proč nastala tato migrační vlna právě teď? Co se právě teď stalo převratného, že minulý víkend 40 % migrantů do Bavorska přišlo z Kosova? Tam už se patnáct let nebojuje. Proč druhých 40 % bylo z Afghánistánu, kde naopak válka v té či oné podobě trvá již čtyři desetiletí? Migrantům se doma v této chvíli nic dramatického nezměnilo. Dostali však – leckdy explicitní, leckdy implicitní – sdělení, že do Evropy mohou. Vedeni svou jistě oprávněnou frustrací z domácích poměrů, rezignují na život doma. Ovlivněni a motivováni svou osobní situací – dostatkem peněz si imigraci v obřích sumách zaplatit, svou averzí k riziku, resp. podceňováním nebezpečí, která na ně po cestě (a v Evropě) číhají, svou nezodpovědností (o své rodiny, i miminka na cestách), svou krátkozrakostí a neschopností zvážit všechna pro a proti, svým sklonem k dobrodružnosti, svým chybným čtením evropských postojů, atd., atd. – si najednou masově uvědomili, že do Evropy smějí. A evropští politici typu Gaucka a Merkelové jim říkají, že je tomu skutečně tak. Tito politici mají pocit, že jsou velcí a humánní. Nejsou. Dělají Evropě medvědí službu.

Bojím se o budoucnost evropské civilizace. O nic menšího nejde.

Mladá fronta Dnes, 11. září 2015

Proč máme v Evropě s islámem problém?

Jiří Weigl

Islamistický terorismus a migrační vlna z Blízkého východu, která do Evropy přivádí statisíce a možná milióny muslimů, rozpoutaly na našem kontinentě zuřivou polemiku o islámu, jeho údajné mimořádné agresivitě a zjevné obtížné slučitelnosti s hodnotami a principy soudobé evropské liberální demokracie. Stovky nadšenců se vrhly na amatérské studium Koránu a v jeho různých pasážích nacházejí potvrzení svých zcela protikladných apriorních představ. Není divu, Korán, stejně jako křesťanské Písmo svaté, není logicky vystavěný a strukturovaný text a z kontextu vytrženými pasážemi lze zdůvodnit cokoliv.

Chceme-li islámu porozumět skutečně, je lepší zamyslet se nad způsobem vzniku tohoto náboženství a rolí, kterou ve společnosti hraje. Na rozdíl od křesťanství, které vzniklo jako náboženství pronásledované sekty a jeho jádrem byla naděje a víra v posmrtnou spásu, základ islámského náboženství je dílem jednoho muže, historické postavy – Proroka Muhammada, který se v 7. století n.l. shodou okolností stal vládcem malého městského státu v západní Arábii. Téměř od samého počátku islám vznikal jako státní náboženství, neboť Muhammad svá rozhodnutí jakožto vládce řídící obec opíral o náboženská zjevení, která mu prostřednictvím archanděla Gabriela sesílal Bůh. V důsledku toho existuje mezi charakterem, obsahem a zaměřením islámu ve srovnání s křesťanstvím podstatný rozdíl. Muhammad jako vládce a správce obce musel řešit spoustu konkrétních praktických problémů života a svá rozhodnutí vkládal do úst Bohu. Islám se tak v důsledku toho nestal pouhým náboženstvím v tom smyslu, jak jej vzhledem ke křesťanské tradici chápeme my, ale učením navíc rozsáhle upravujícím pozemský život jednotlivce, rodiny i obce. Náboženství tak hluboce prostupuje každodenní život muslima (včetně takových jeho součástí, jako je stravování, hygiena, vztahy mezi pohlavími atd.) a vytváří tak pevnou tradici a vazbu, která odolává případným vnějším vlivům. Proto jsou muslimské komunity tak odolné v odlišném, např. evropském prostředí a úspěšně vzdorují pokusům jak o asimilaci, tak alespoň integraci do jiné kultury.

Právo šarí‘a je v důsledku výše uvedeného integrální součástí islámského náboženství a není od něho oddělitelné. Požadovat proto po věřících muslimech vzdát se požadavku na uplatnění práva šarí‘a je nesmyslné, neboť spolu s náboženskými a etickými pravidly tvoří vlastní obsah islámu. Islámské právní vědě náboženský základ práva a jeho deklarovaný božský původ přináší od počátku nemalé problémy. Již v prvních staletích existence islámského světa se charakter života a jeho problémů v různých zemích podstatně lišil od jednoduchého světa Muhammadovy ranně středověké Arábie a Korán ani tradice Prorokova života nedávaly návod na řešení řady nově vznikajících situací a právních problémů. Proto vznikly známé právní školy lišící se výkladem Koránu a sunny a proto se prameny islámského práva rozšiřují i o principy analogie, konsensus právních autorit a v moderní době i znovu o nezávislou interpretaci pramenů práva nábožensky kvalifikovaným znalcem, což dnes otevřelo cestu pro vznik radikálního islamismu.

Právní systémy v současném islámském světě až na výjimky vycházejí obvykle ze západních vzorů a pouze v oblasti rodinného, dědického a trestního práva navazují na šarí’u. Rozpor, který tak vzniká mezi existující praxí a požadavky islámu, je však evidentní a permanentně přítomný.

Muhammad byl nejen prorok a náboženský vůdce, ale i světský vládce. V důsledku toho v sobě islám obsahuje silný požadavek na teokracii jako na formu vlády. Z pohledu ortodoxního islámu je tak při neexistenci chalífátu legitimita všech režimů vládnoucích v muslimských zemích pochybná.

Současně si islám z obdobných důvodů nárokuje prioritu vůči jiným náboženstvím. Přirozený stav je ten, kdy islámu a muslimům náleží vláda ve společnosti a pokud ne, tento stav je nepřirozený a měl by být změněn.

V rozporu se zažitými předsudky nebylo šíření víry ohněm a mečem v islámské tradici příliš časté. Muslimské výboje měly především dobyvačný a kořistný motiv. Na rozdíl od velmi netolerantní tradice středověkého křesťanství islám toleruje jinověrce (křesťany a židy), postuluje jejich ochranu a samosprávu jejich obcí. Proto také byl středověký islámský svět ve srovnání s křesťanskou Evropu světem tolerance a mírové koexistence různých etnik a náboženství pod ochrannými křídly dominantního islámu.

Arabové v době svých výbojů po Muhammadově smrti chápali naopak islám jako čistě arabské náboženství a bránili konverzím cizinců. Motivem šíření islámu jak na Blízkém východě, tak například v osmanské době na Balkáně byly především materiální důvody, snaha vyhnout se vyššímu zdanění jinověrců, které islám zavádí, a snaha po společenském vzestupu, který přijetí islámu umožňovalo.

Islám je svým vznikem i dlouhou tradicí náboženstvím veřejného života, které z jednotlivého muslima činí součást obce (umma). Moderní představa náboženství jako privátní, soukromé záležitosti jednotlivce je pro islám nepřijatelná. Proto tak konfliktně naráží na tradici nekonfesijního sekulárního státu na Západě. Pro islám je tato představa nepřijatelná.

Další podstatnou zvláštností islámu, která rovněž souvisí se způsobem jeho vzniku, je chápání času, respektive společenského pokroku. Vzhledem k tomu, že zakladatel islámského náboženství Muhammad je označován za posledního proroka, který lidstvu doručil závěrečné Božské poselství, jsou on, jeho doba a doba jeho bezprostředních následovníků považovány za dokonalé a jejich příklad za vždy hodný následování. Islám proto nesdílí evropskou osvícenskou představu společenského pokroku ležícího v budoucnosti. Dokonalý svět již přeci existoval v době Muhammadově. Tento retrospektivní pohled na svět a postupné zbožštění náboženských autorit nakonec postupem staletí zcela zadusily veškerý duchovní pokrok v islámském světě, který se cca od ničivého mongolského vpádu ve 13. století do střetnutí s evropským kolonialismem ve století 19. více méně zmítal ve zkostnatělém opakování a cizelování starých myšlenek, forem a postupů.

Právě šok z konfrontace s moderním Západem je fenoménem, s nímž se muslimská společnost až do současnosti není schopna vyrovnat. Posvátná islámská tradice vyhlašuje požadavek na dokonalost, převahu a nadvládu islámu jako nejdokonalejšího náboženství, ale životní zkušenost ukazuje, že muslimské země jsou ve všech ohledech zaostalé a neschopné se modernímu Západu vyrovnat, natož se mu otevřeně postavit. Tento do očí bijící rozpor již po dvě století nedává spát věřícím muslimským vzdělancům. Otázka, kterou si kladou, zní – jak je možné, že společnost, která má nejdokonalejší náboženství, podléhá nevěřícím, nad nimiž kdysi dávno v minulosti vítězila. Odpověď hledají opět v minulosti, současný úpadek si vysvětlují opuštěním principů idealizovaného islámu doby Prorokovy, a proto hlásají návrat ke kořenům islámu. Odtud islámský fundamentalismus, odtud snaha o návrat k tradici předků (salafíja, arab. salaf = předek) a nakonec agresivní reakce vůči modernímu světu a Západu.

Je to duchovní vývoj v mnohém podobný křesťanské reformaci v 16. století, připomíná kořeny protestantismu, ovšem v islámském prostředí tento myšlenkový posun nevede k osvobození jednotlivce a vytvoření předpokladů pro nastartování společenského pokroku moderní doby. Naopak, stal se nástrojem radikální negace současnosti a bezperspektivní ničivé agrese vůči ostatnímu světu i muslimům samotným.

Uvedená specifika ukazují, že věřící muslimové a jejich komunity představují v evropském prostředí problematický, velmi obtížně integrovatelný element, který specifika této víry a z ní plynoucí tradice často vedou k odmítavému či nepřátelskému vztahu vůči moderní západní společnosti. Že mezi řadou vzdělaných nebo sekulárně orientovaných muslimů existují jiné tendence a snahy, je nepochybně pravdou, ale v rámci islámských ghett, izolujících se komunit a na půdě této víry je lze jen velmi obtížně naplnit.

Server Echo24.cz, 19. listopadu 2015

2. Evropská unie a eurozóna

Z Evropy se vytrácí demokracie

Václav Klaus

Děkuji za možnost zde dnes vystoupit. Dlouho jsem přemýšlel jaké téma pro své vystoupení na Vaší škole zvolit. Nevidím důvod mluvit zde o České republice – nemám co chválit a kritizovat mám doma. Neodvážil bych se zde mluvit o Slovensku, na to nemám dostatečné znalosti. Zbývá Evropa, resp. organizace, která se jí zmocnila, která ji ovládá a která ji vede směrem, jenž považuji za zásadně chybný, Evropu poškozující, oslabující její svobodu a podrývající její prosperitu. Tedy nezbývá mi nic jiného, než mluvit o Evropské unii. Dobře vím, že mnoho lidí žijících v Evropě (záměrně nepoužívám pojem Evropanů) používá stejně kritická slova jako já, ale vím i to, že je daleko větší skupina těch, kteří vývoj v Evropě podceňují a kteří se nedívají natolik pozorně, aby se nad ním vážně zamýšleli.

Mluvit v současné době o Evropě není pro člověka, jako jsem já žádným odtažitým či pouze akademickým tématem, za jehož zpracování se dá eventuálně získat doktorát či docentura. Pro mne je to téma, které se v průběhu posledních let stalo novým klíčovým tématem mého života, srovnatelným s tím, čím pro mne byl v minulé éře komunismus. I tehdy šlo o totéž, o to, jak komunismus nakládal s naší svobodou a s naší prosperitou.

Když srovnávám dnešní, z EU řízenou Evropu a náš bývalý komunismus, nejde mi o laciné srovnávání reality včerejší (či spíše předvčerejší) a dnešní. Ty srovnatelné nejsou, ale téma naší evropské současnosti je – vzhledem k její mimořádné problematičnosti – tématem stejně velkým. Hlavně proto, že tendence a trendy, kterých jsme právě teď svědky, nebudou-li zastaveny či změněny, povedou k následkům, které se od toho předvčerejška příliš lišit nebudou.

Pokusím se proto naznačit, co vidím já v dnešní Evropě. Co vidím, když se snažím dívat se opravdu pozorně a nespokojovat se s povrchními dojmy, resp. s dobře organizovanou prounijní a probruselskou propagandou, která by – mimochodem – mohla být velmi zajímavým předmětem studia na škole zabývající se médii. Co vidím za předpokladu, že se dívám za jednotlivosti a snažím se postřehnout obecné vývojové trendy.

Zásadní problémy – bez pokusu o jejich řazení, ale s jistotou o jejich vzájemném ovlivňování se a, bohužel, v negativním smyslu i posilování se – vidím v rovině ekonomické, v rovině politické a v rovině civilizačně-kulturní (či hodnotové). Zkráceně řečeno, vidím je v již dlouhou dobu trvající ekonomické stagnaci celého kontinentu, v nebezpečném zesilování postdemokratických tendencí v rozhodování Evropské unie a ve stále se zrychlujícím opouštění tradičních evropských (západních) hodnot.

Začnu ekonomií, konce konců je to můj původní obor. V nemalé míře i dnešní. Evropa – když skončila její „Wiederaufbau“, neboli poválečná rekonstrukce, v jejímž průběhu dosahovaly západoevropské země rychlého ekonomického růstu – je již několik desetiletí pomalu rostoucím regionem, což nevidět se snad dalo v minulosti omluvit u nás, v tehdy ještě daleko více stagnujícím komunistickém světě. Nemuselo to asi být vidět třeba ani z Afriky, která ve druhé polovině 20. století procházela složitou postkoloniální etapou svého vývoje. O jiných světadílech si už v tomto smyslu jist nejsem, tam už tehdy probíhal rychlý ekonomický růst.

Evropě pravděpodobně pomohla i počáteční fáze evropské integrace, která měla – jak ukazuje její název, EHS, Evropské hospodářské společenství – primárně ekonomický charakter. S ním spojené otevírání se zemí, odstraňování nejrůznějších bariér na hranicích mezi nimi, zvětšování ekonomického prostoru (přinášející tzv. economies of scale, neboli výnosy či úspory z rozsahu), uvolňování pohybu zboží, služeb, práce a kapitálu mezi jednotlivými zeměmi znamenaly pozitivní ekonomické přínosy. V jisté chvíli – určitě ne později než v 80. letech – se však jejich efekt začal vyčerpávat.

Ve stejné době začal ztrácet svou sílu, pružnost a dynamiku postupně se zapouzdřující evropský ekonomický (a sociální) systém. My ekonomové vycházíme z hypotézy, že ten je pro ekonomický výkon naprosto dominantní – daleko více než zásoby klíčových surovin či vhodné klimatické podmínky. Evropská „Marktwirtschaft“ (tržní ekonomika) se stále více přeměňovala v „soziale Marktwirtschaft“ a s postupem času i v „sociální a ekologickou tržní ekonomiku“. To vedlo k výraznému oslabení podnětů, stimulů, motivace u ekonomických subjektů na straně jedné a k obrovské zátěži ekonomiky sociálními a ekologickými nároky a z nich plynoucího, státem vyvolaného zvyšování nákladů firem na straně druhé. Takto přetížená a stimuly ztrácející ekonomika – navíc s nesmyslnými nápady typu „každý Evropan vysokoškolákem“, s nevyslovovaným dovětkem „ať fyzicky pracuje někdo jiný“ – dobře fungovat nemůže a hlavně nemůže růst. Její stagnace je nevyhnutelná.

Pokus řešit tyto defekty utužováním integrace, tedy centralizací, byrokratizací, standardizací a harmonizací celého kontinentu, neboli přeměnou integrace v unifikaci, evidentně selhal. Vedl k posílení všech předcházejících negativních tendencí – harmonizovalo a standardizovalo se směrem k tomu horšímu, méně ekonomickému, více sociálnímu, méně tržnímu, více etatistickému.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy IVK v roce třetím.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.