Edvard Beneš

80 let od volby prezidentem

Edvard Beneš, Pavel Carbol, Jindřich Dejmek
Jaroslav Hroch, Drahomír Jančík, Václav Klaus
Jan Kuklík, Robert Kvaček, Marie Neudorflová

Věra Olivová†, Jiří Weigl, Josef Zumr

Publikace č. 26/2016

Vydává Institut Václava Klause

Šárecká 29, 160 00 Praha 6

e-mail: office@institutvk.cz

Editoři: Marek Loužek, Jana Čechurová

Sazba: Vladimír Vyskočil – KORŠACH

Tisk: UNIPRINT s.r.o.

Vydání první, květen 2016

ISBN 978-80-7542-013-8 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-7542-014-5 (e-book)

MK ČR E 14013

Předmluva

Osmdesát let od inaugurace Edvarda Beneše prezidentem první Československé republiky, které uplynuly v prosinci 2015, je výročím, které si zasluhuje i dnešní reflexi. Institut Václava Klause si toto výročí připomněl seminářem a tímto sborníkem textů.

V části A uveřejňujeme texty ze semináře IVK „Edvard Beneš – 80 let od volby prezidentem“ z 15. prosince 2015. Profesor Filosofické fakulty Univerzity Karlovy Robert Kvaček popisuje těžký volební souboj o prezidentskou funkci. Děkan Právnické fakulty Univerzity Karlovy Jan Kuklík nastoluje právnicko-historické téma, zda byl Edvard Beneš prezidentem i v londýnském exilu. Profesor Pedagogické fakulty Jihočeské univerzity Jaroslav Hroch ukazuje, že Beneš nese historickou a mravní odpovědnost za osud českého národa. Podle výkonného ředitele IVK Jiřího Weigla Beneš byl výjimečný nejen proto, že žil ve výjimečné, přelomové době, ale i proto, že činil fatální, pro svůj národ existenční rozhodnutí. Předseda Společnosti Edvarda Beneše Pavel Carbol uvedl několik příkladů odkazu Edvarda Beneše po únoru 1948.

V části B přinášíme doplňkové texty. Uveřejňujeme projev Václava Klause u hrobu Edvarda Beneše v Sezimově Ústí 3. září 2008. Jindřich Dejmek z Historického ústavu Akademie věd ČR nabízí pokus o bilanci Benešova prezidentství. Bývalá předsedkyně Společnosti Edvarda Beneše Věra Olivová líčí okolnosti první volby Beneše prezidentem v roce 1935. Josef Zumr z Filosofického ústavu Akademie věd nastiňuje filozofii dějin Edvarda Beneše. Profesor Filosofické fakulty Drahomír Jančík zkoumá pojetí bezpečnosti a ekonomiky ve středoevropských koncepcích Edvarda Beneše. Dlouholetá pracovnice Masarykova ústavu Akademie věd ČR Marie Neudorflová analyzuje Benešovy Úvahy o slovanství.

Do příloh v části C zařazujeme výňatky z díla Edvarda Beneše – chronologicky od nejnovějších k nejstarším. Z knihy „Demokracie dnes a zítra“ (1946) přinášíme dva úryvky, kde Edvard Beneš vysvětluje rozdíly mezi autoritativním a demokratickým režimem a nevyhnutelnost boje za demokracii a svobodu. Dále přinášíme projev v Národním shromáždění z 28. října 1945 o obnovené Československé republice a rozhlasový projev z 10. září 1938 vyzývající ke klidu a rozvaze. Z knihy „Světová válka a naše revoluce“ (1927) přetiskujeme pasáž, která vykládá první světovou válku jako boj za demokratizaci Evropy. Nechybí ani zajímavé fotografie.

Celoživotním tématem Edvarda Beneše bylo úsilí o prosazení, obhájení a zajištění naší nezávislosti, suverenity a svobody. Během války, během svého pobytu v Anglii a bohužel ani po válce zřejmě Beneš nedocenil podstatu sovětského komunismu. Jeho zásluhy na obnově československé státnosti jsou však nepopiratelné. Velkého demokrata Edvarda Beneše bychom měli pozorně studovat i dnes. Přeji inspiraci a příjemné čtení.

Marek Loužek
V Praze, 12. dubna 2016

| A |
Texty ze semináře „Edvard Beneš – 80 let od volby prezidentem“
(15. prosince 2015)

Volební souboj

Robert Kvaček, emeritní profesor Filosofické fakulty UK

K příznačným vlastnostem Edvarda Beneše patřila schopnost vytvářet si celé zástupy politických nepřátel a protivníků. Závist a nechuť vzbudil hned svým strmým vzestupem na politické scéně: neprošel žádnou „zavedenou“ stranou, nečekal trpělivě na přízeň stranických vůdců, ač mladý, měl vlastní názory na politiku a diplomacii. Od mírové konference v roce 1919 ho znala celá Evropa a sám se pak stal jejím povolaným znalcem, byl v meziválečné době nejdéle působícím ministrem zahraničí.

Osobitě si počínal i ve vnitřní politice, třebaže nebyla jeho hlavním působištěm. I tady, stejně jako v zahraniční službě, žádal pracovitost, znalost a odpovědnost, tedy nezbytnosti, jež mu byly vlastní. Neměl rád táborové mluvky, aféristy a kořistníky, prosazovatele a obhájce jen stavovských zájmů, militantní nacionalisty české i jiné. Dostával se s nimi do křížku, ba do politických pranic; hlavní z nich vyhrál dokonce až po čestném soudu. Nevyhýbal se ani metodám drsným, nikdy však nesledoval zištný prospěch. Vším se mu stala politika: pojal ji jako službu československému státu, s nímž se ztotožnil natolik, že se časem pokládal za nejpřednějšího znalce a uskutečňovatele jeho potřeb.

Nebylo tajemstvím, že některé z útoků proti němu mířily ve skutečnosti na prezidenta Masaryka. Je tomu tak dodnes a navíc se objevily snahy Masaryka a Beneše od sebe zcela oddělit. Charisma prvního stále jakoby bránilo některým neuctivostem a tak se střílí na Beneše i tam, kde je terčem míněn také Masaryk.

Autoři před lety vydané knihy o nemocných prezidentech, v níž o Benešovi popletli, co se jen dalo, Masarykovi dokonce vyčetli, že si svého nástupce „vybral“ Beneše. Jakoby jim nebylo známo, že Masaryk posuzoval lidi náročně a přísně a že si své soudy stále ověřoval. Beneš a Československo patřili od první světové války pevně k sobě. „Spolupráce s doktorem Benešem byla snadná a účinná,“ vzpomínal Masaryk na protihabsburský odboj. „Nebylo třeba mnoho řečí; byl politicky a historicky tak vzdělán, že stačilo slovo. Plány v podrobnostech vymyslil a provedl, brzy dovedl postupovat o své újmě a dobře… Jeho iniciativnost byla značná a pracovitost neúmorná. Oběma nám prospělo, že jsme měli tzv. trpkou zkušenost životní; probili, propracovali jsme se z chudých poměrů, a to znamená nabýt praktičnosti, energie, odvážnosti.“

Masaryk také cenil, jak se Beneš staral o jméno Československa v mezinárodní politice. V září 1925 byl československý ministr zahraniční zvolen Rady Společnosti národů, aniž vůbec kandidoval – takové důvěře se těšil. „Uznání Evropy, ba světa zasloužil jste si znalostí, poctivostí, konciliantností a vytrvalostí,“ napsal mu při té příležitosti Masaryk. „Dovedl jste náš humanitní program zkonkretizovat a prakticky provádět. Řídil jste se v politice zahraniční i domácí Havlíčkem, jeho politikou rozumnou a poctivou.“ V Ženevě, kde sídlila Společnost národů, se vykládalo, že každý nový ministr zahraničí by se měl nejdříve setkat a radit s Benešem. Prý nikdo lépe neovládá vývoj mezinárodních vztahů než právě on. Jeho úvahy měnící rozhovory v Benešův monolog, jeho formulace, postřehy, charakteristiky se staly pověstnými.

Ministr zahraničí malého státu má však omezené možnosti působení. Beneš se je snažil překračovat – i kvůli Československu, i kvůli sobě – uměl myslet v evropských souvislostech, ale nemohl je výrazně ovlivňovat, jen na ně upozorňovat a podle jejich poznání jednat. Vše se ještě ztížilo v čase vlády totalitních uzurpátorů, jichž přibylo ve 30. letech. To už byl Beneš prezidentem.

Masarykův nástupce

Chtěl jím být a také Masaryk si to přál. O Benešovi jako o svém nástupci uvažoval dokonce již na počátku roku 1919, kdy se cítil nemocný a zestárlý. S myšlenkou zvolit Beneše za druhého československého prezidenta se tehdy svěřil několika politikům, které to překvapilo. Domnívali se, že po Masarykovi přicházel v úvahu nejznámější český politik z nedávné „rakouské“ doby, za světové války původně k smrti odsouzený Karel Kramář.

Masarykovi se nezdálo, že by Kramář zvládal citlivé národnostní prostředí v Československu a orientoval nový stát účinně zahraniční politikou. Kdysi bývali politickými přáteli, už se ale odcizili. Kramář přesto doufal, že se na Hrad jednou dostane, s léty však tato naděje ztrácela na realitě. Pro Benešovu kandidaturu získal Masaryk načas předsedu nejsilnější strany, agrárníka Antonína Švehlu, ve vnitřní politice osobnost nejvlivnější. Po jisté době se však Švehla od Beneše odvrátil – zjistil, že i vnitropoliticky je Beneš tvrdým a ambiciózním soupeřem a že v zahraniční politice nepreferuje agrární zájmy. Příštím prezidentem měl být podle Švehly už jen reprezentant, „nějaký akademik“, „monstrance ukazovaná lidu“.

Švehlovo úmrtí v prosinci 1933 se zdálo odstraňovat vážnější překážky pro Benešovu volbu. Beneš si ji chtěl připravit tak, aby proběhla bez politických komplikací. Masaryk je poznal v roce 1927, kdy málem na svou třetí kandidaturu rezignoval. O sedm let později kandidoval už z jisté nutnosti, Beneš neměl ještě politické podmínky připraveny. Masaryk, volený poprvé ve Vladislavském sále, byl již vážně nemocný. Úřad mu dělal obtíže, nemohl ho plně vykonávat.

Na podzim 1935 byl už Beneš přesvědčen, že prezidentskou volbu zvládne, a proto navrhl Masarykovi, aby podal demisi. Domluvil se s ministerským předsedou, agrárníkem Milanem Hodžou, že bude vyhlášen za jediného vládního kandidáta. Masaryk 14. listopadu Hodžovi sdělil, že odstoupí; předpokládal, že ho nahradí Beneš, což dal najevo zanedlouho i veřejně, při oficiálním ohlášení demise. Situace v politickém zákulisí se však mezitím už zdramatizovala, Beneše čekal souboj, který nepředpokládal.

Stranická podpora

Beneš se mohl opřít o socialistické strany a stranu lidovou a také o demokratické strany německé. V případě převahy pravice by pro něj hlasovali komunisté. Sestavu Benešových volitelů potřebovali ale její tvůrci rozšířit, získat pro ni Hlinkovu slovenskou ĺudovou stranu. O ni se ucházeli i ti, kteří Beneše odmítali, a ještě dříve než Beneš. Podporu čekali od mladého, radikálního Karola Sidora, Hlinkova oblíbence. Sidor rostl v nového vůdce strany, byl ostrým kritikem vládní politiky a vůbec Československa. Líbil se mu režim v Polsku vytvářený autoritativními politiky Pilsudským a Beckem. Jezdil si do Varšavy pro podporu, inspiraci a peníze. Vracíval se povzbuzen ve své nechuti vůči Masarykovu Hradu a zvláště vůči Benešovi, jehož ministr zahraniční Beck považoval za svého soupeře. Ostatně se s Pilsudským domluvili, že budou polskou zahraniční politiku orientovat také na rozbití Československa.

Ve vedení agrární strany, stále více ovlivňovaném Benešovými odpůrci, se počítalo s tím, že Hlinka a Beneš mají k sobě daleko. Důvodů tohoto vzájemného chladu bylo více, plynuly z rozdílností ideových, z neshod v pohledech na podstatu a podobu národnostních problémů, z odlišných názorů na správu státu a jeho charakter. Benešova stanoviska se tu kryla s Masarykovými, postoj Hradu i k ludové straně a k Hlinkovi určoval ostatně především Masaryk. I Hlinkův poměr k Masarykovi byl také hlavním měříkem pro jeho vztah k prezidentskému úřadu. Úsudky obou stran nebývaly jednoznačné a pro všechny se nacházela zdůvodnění. Přicházely i střety, až prudké a vášnivé, také známka toho, že partner či protivník není podceňován. Na Hradě se nikdy nepřehlíželo, že vnitřní vývoj Československa nemálo závisí i na politice Hlinkovy ĺudové strany.

Beneš se s Hlinkou sešel 5. prosince 1935. „Vyložil jsem mu své zásady politické,“ zapsal si Beneš. Patřily k nim „žádný kulturní boj, pokračování politiky církevní jako dosud, demokratismus a žádné převažování jedné strany proti druhé“, také „decentralizace“, která by se týkala právě správy Slovenska. Beneš jistě mluvil obšírně, bylo to jeho zvykem, a v tomto případě mu na ohlasu zvlášť záleželo, i když připomněl, že „rozmluva je zcela volná“ a Hlinku nijak nezavazuje. Zatím se také zdálo, že u Hlinky se prosadí spíše Benešovi protivníci: ministra zahraničí pokládal Hlinka za kandidáta „socialistického“, stály za ním strany, které – přehnaně – pokládal za příliš levicové.

Antibenešovskou agrární skupinu vytvářeli a seskupovali Viktor Stoupal, Josef Vraný a novinář Ferdinand Kahánek. Ovládnutí funkce prezidenta pokládali za součást pravicového posunu v politickém systému Československa ulehčujícím i soužití s autoritativními režimy v Evropě a rozsáhleji naplňujícím agrární hospodářské zájmy. V Benešovi – prezidentovi viděli „levicovou“ překážku své koncepce československé politiky.

Soupeři varovali před důsledky, které byly podle nich s to ohrozit stát a způsobit ústavní krizi. Jeden z nich, sociálně demokratický ministr Bechyně, o tom psal až vášnivě, když líčil předvolební situaci: „Pro svého kandidáta mohla agrární strana míti majoritu, jakmile si zabezpečila hlasy luďáků, živnostníků a henleinovců. Ale byla to majorita na jeden den. Druhého dne po svém vítězství byla by pravděpodobně shledala, že není parlamentární většiny, která by schválila státní rozpočet. A že není většiny, která by byla s to utvořit parlamentární vládu. Zdá se, že byly chvíle, v nichž agrární vedení opustily úvahy o státním zítřku. Naslouchalo jenom zpěvu cifer, který se podobal svůdnému hlasu Loreley. Cifra znamená v demokracii mnoho, rozhodně však ne všechno. Prezidentská volba, provedená přes hlavy a proti vůli rozhodné koaliční většiny, byla by se nezbytně stala východiskem vášnivých zápasů; demokratický režim by se byl ocitl na příkře nakloněné ploše.“

Benešovým protivníkům šlo nejdříve o to zabránit jeho prezidentské kandidatuře. Nabídli Masarykovi pokračování ve funkci – odmítl. Uvažovalo se o volbě agrárního politika Jana Malypetra, který o ni stál – zůstalo o chvilkové myšlenky. Hledal se tedy protikandidát k Benešovi, reprezentativní „monstrance“: několik oslovených osobností z intelektuálního prostředí odmítlo. Kandidát se přeci jen nalezl – univerzitní profesor Bohumil Němec, vynikající přírodovědec. O politiku se zajímal, v Národním shromáždění zastupoval nacionálně laděnou národní demokracii, předsedal České národní radě, která však už mnoho neznamenala. Počítal s tím, že bude prezidentem nezasahujícím příliš do politického vývoje. Spoléhal na příští vládní koalici, která ho zaštítí a bude rozhodovat. Byla by jiná než dosavadní. Prosadit Němce vyžadovalo především získat pro něho Hlinkovu ĺudovou stranu, případně i Henleinovu Sudetoněmeckou stranu bohatě zastoupenou poslanci a senátory. Ta byla ochotna pro Němce hlasovat, pokud ho podpoří právě ĺuďáci a bude zajištěno jeho vítězství.

Ministerský předseda Hodža marně ve vládní koalici prosazoval Beneše jako jejího jediného kandidáta. Podal proto 11. prosince 1935 demisi, Masaryk ji ale nepřijal. Socialistické strany a lidovci byli připraveni utvořit vládu v čele s předsedou lidové strany Šrámkem a prosadit Benešovu volbu. Chtěli zároveň omezit vliv agrární strany, Hodžova vláda však pokračovala.

Famózní úspěch

Masaryk 14. prosince 1935 oficiálně abdikoval. Za svého nástupce doporučil Beneše – „pracoval jsem s ním v zahraničí i doma a znám ho. Mám plnou důvěru, že vše půjde dobře.“

Volit se mělo za čtyři dny. Poprvé se před prezidentskou volbou ozvala i veřejnost, ta její část, kterou aktivizovalo Masarykovo doporučení Beneše – organizace Sokolů, legionářů, učitelů. Nominaci Němce považovaly za nepřijatelnou intriku. Vrcholilo zákulisní vyjednávání, v němž šlo hlavně o hlasy luďáků. Beneš našel obratného vyjednavače v Janu Jiřím Rücklovi, průmyslníku, funkcionáři lidové strany a katolickém činiteli, který měl pro své zprostředkování podporu papežské nunciatury. Vatikánu záleželo na tom, aby se Beneš prosadil: jako ministr zahraničí se zasloužil o modus vivendi, o slavnostní vyznění mezinárodního katolického sjezdu v Praze a také představoval už jedinou parlamentní demokracii ve střední Evropě. S jejími nacistickými likvidátory v Německu se Vatikán dostával do stále zřetelnějšího napětí.

Rückl zajel za Hlinkou do Ružomberku, aby ho přesvědčil, že i zájem církve velí hlasovat pro Beneše. Na Hlinku měli také působit slovenští biskupové, jimž Rückl napsal zvláštní dopisy, a rovněž druhý muž lúdové strany Jozef Tiso, kterému Rückl naznačil, že pro Vatikán je Beneš politickou zárukou budoucnosti katolicismu v Československu. Benešův protikandidát – upozorňoval Rückl Hlinku – takovou garanci nedává. Vyslovil se přece v prvním Národním shromáždění pro oddělení teologické fakulty od univerzity, připomínal Rückl. Snad ani nikdo nevěděl, že takové odloučení by tehdy Vatikánu docela vyhovovalo, univerzita umenšovala jeho vliv na výběr profesorů a duch výuky. I dříve i teď byla však Němcova řeč hodnocena v Československu jako protikatolická. Navíc se připomínalo, že Němec se stavěl i proti katolické tělovýchovné organizaci Orel.

Kolísavého Hlinku Rückl přece jen přemluvil, aby se při nové cestě do Prahy 17. prosince 1935 zastavil u Beneše. Pro jistotu si však pro něho ještě dojel na nádraží. Audience byla už polovičním vítězstvím, které Beneš dokončil. Jednal předtím i s Tisem, ale hlavní byla domluva s Hlinkou.

Beneš mu vysvětlil, jak si představuje „decentralizaci“ – Hlinka v ní viděl vývoj ke slovenské autonomii – a slíbil zmoci některé finanční a politické starosti ĺudové strany. „Hlavní můj argument byl,“ zapsal si Beneš po rozhovoru, „že jsem mu vyložil, že půjde-li se mnou, že volbu rozhodnou oni, Slováci vůbec. Kdyby šel s Němcem, bez Henleina Němec vyhrát nemůže, kdežto půjde-li se mnou, s jeho hlasy já mám nyní již v každém případě nadpoloviční většinu. Zdá se mi, že tomu dobře porozuměl, že se pak dohodl v tomto směru s Hodžou, že to budou Slováci, kteří volbu prezidenta rozhodnou, a to nejvíc působilo.“ Hlinkovou stanovisko bylo v té chvíli i rozhodnutím pro Československo.

O rozhodnutí volit Beneše informoval Hlinka Kahánka a ten vedení agrární strany. Vraný se téměř zhroutil, fakticky předseda strany Rudolf Beran začal však okamžitě „likvidovat“ Němcovu kandidaturu. Večer to sdělil Benešovi. Ještě v noci bylo oficiálně oznámeno, že Němec požádal o „upuštění od kandidatury“. Beneš se stal jediným kandidátem vládní koalice. Ve Vladislavském sále získal 18. prosince 1935 340 hlasů z 440 platných. Počet hlasů znamenal vítězství, jehož se Masarykovi v takovém rozsahu nedostalo. Také ale nemusel čelit tak obtížným, tragickým problémům, jaké čekaly na Beneše.

Benešovo prezidentství v londýnském exilu

Jan Kuklík, děkan Právnické fakulty Univerzity Karlovy

Když jsme si v roce 2015 připomněli osmdesáté výročí od první volby Edvarda Beneše prezidentem republiky, většina diskuzí se týkala dramatických okolností samotné volby, popřípadě osobnosti druhého československého prezidenta jako takové. Zajímavé souvislosti však může přinést i úvaha, do kdy byl vlastně Beneš poprvé československým prezidentem a jak to bylo s jeho prezidentskou funkcí v londýnském exilu.

Mnichovské trauma

Tato otázka úzce souvisí s Mnichovem a československým exilem za druhé světové války. Vynucené přijetí Mnichovské dohody znamenalo pro Edvarda Beneše nejen ztroskotání jeho dosavadní zahraničně politické koncepce československého státu, ale i osobní trauma, které významně ovlivnilo jeho počínání až do konce jeho života. Navíc následná jednání v Berlíně o definitivní podobě československých hranic byla využita německou stranou i k útoku na jeho osobu, která pro Hitlera symbolizovala demokratické meziválečné Československo. Podle poválečného vyjádření Arnošta Heidricha přišla německá strana s požadavkem, aby prezident Beneš urychleně odstoupil. Státní podsekretář v německém ministerstvu zahraničních věcí Weiszäcker Heidrichovi řekl, že „má-li Československo vůbec míti nějakou naději na slušnou dohodu s Německem, musí odstoupit prezident Beneš, poněvadž Hitler k němu chová osobní nechuť.“ Stejný názor tlumočil vyslanci Mastnému i Hermann Göring (Dejmek, J. (ed): Dokumenty československé zahraniční politiky, rok 1938, Svazek II., Praha 2001, dok. č. 819, s. 489 an).

Benešova pozice nicméně nebyla udržitelná ani vnitropoliticky a 5. října 1938 večer na svůj úřad rezignoval. V abdikačním dopise premiérovi zdůvodnil své rozhodnutí přáním „usnadnit vnitropoliticky i vněpoliticky další vývoj státu a národa“. Ani abdikace však Beneše neuchránila od nevybíravých útoků tisku, který právě z Beneše udělal obětního beránka celospolečenské frustrace. Jeho osoba také překážela v prosazení nového politického kurzu kombinace českého nacionalismu a autoritářských forem vlády spojené s politickým systémem tzv. druhé republiky. Dokonce se objevily snahy oficiálně jeho činnost v době mnichovské krize vyšetřit. Jedním z nejhlasitějších kritiků Benešova postupu byl i československý vyslanec v Paříži Štefan Osuský spolu s novým ministrem zahraničních věcí Františkem Chvalkovským a vyslancem v Berlíně Vojtěchem Mastným. Podle Osuského měl Beneš převzít za Mnichov plnou zodpovědnost. Z iniciativy Národního sjednocení pak byl již koncem října připraven návrh na zřízení „zvláštního vyšetřovacího výboru Senátu Národního shromáždění ke zjištění příčin, které vedly k dnešní naší státní a národní katastrofě“, do jehož čela byl v prosinci jmenován dr. J. Matoušek.

Avšak i když je období od října 1938 do března 1939 dobou Benešovy těžké osobní i politické krize, objevily se u Beneše i náznaky optimismu, co se týče jeho role v budoucím vývoji. Po částečné rekonvalescenci ve vile v Sezimově Ústí se bývalý prezident rozhodl odletět již 22. října do Londýna, do svého druhého politického exilu. Neodletěl ale proto, že by utíkal od odpovědnosti, ale již v té době se připravoval, jak ostatně ukazují i jeho Paměti, na budoucí změnu mezinárodní situace, ke které se až úzkostlivě upínal. Podle záznamů Benešova synovce Bohuše odletěl na naléhání „jeho anglických přátel“, kteří měli obavu o jeho život a zdraví, o čemž svědčí i osobně laděný zápis Roberta Bruce Lockharta v jeho deníku. Navíc Beneš v pamětech uvádí, že pražská vláda pod dalšími pohrůžkami Berlína jej prostřednictvím přednosty politického odboru kanceláře prezidenta Josefa Schiezla žádala, aby „opustil zemi, jak jen nejdříve budu moci“ (Beneš, Paměti, 1948, str. 75).

Beneš ale před odjezdem nejen písemně komunikoval s některými politickými činiteli, ale zejména inicioval schůzku svých politických stoupenců, s nimiž konzultoval další politický vývoj a způsob spojení i přípravy pro případ válečného konfliktu, což mu mělo i v exilu zajistit přísun zpráv a spojení s domovem. Beneš se ale na pobyt v exilu připravil i po stránce finanční a majetkové, což uskutečňoval za pomoci advokáta JUDr. Ivana Kloudy. Do převodu finančních prostředků byla zasvěcena i Národní banka a ministr financí J. Kalfus. K argumentům, které se objevily již za druhé republiky, že Beneš zanechal národ svému osudu a sám si užíval v exilu vyvezených značných finančních prostředků, je třeba uvést, že Beneš od počátku hodlal i svých vlastních finančních prostředků užít pro přípravu politické činnosti v zahraničí a za žádných okolností nechtěl připustit, aby musel být odkázán na finanční pomoc jiných států. Osobní finanční prostředky pak skutečně převážně použil pro potřeby zahraničního odboje.

Výše uvedené by tedy mohlo naznačovat, že odpověď na naši otázku, jak to bylo s Benešovou prezidentskou funkcí, je jednoznačná. 5. října 1938 rezignoval a do exilu tedy odešel jako soukromá osoba. Tak se k němu chovala i britská vláda, když dorazil do Londýna. Beneš navíc přijal pozvání do Chicaga, kde se měl na tamější univerzitě věnovat krizi demokracie ohrožované nacistickou a komunistickou ideologií. Jeho postavení soukromníka vynikne, když čteme Benešův dopis po volbě dr. Emila Háchy prezidentem druhé republiky, kterým mu 30. listopadu 1938 z Londýna k volbě osobně poblahopřál (Kuklík, Londýnský exil, 1998, s. 78).

To, co zdánlivě jednoznačnou situaci „komplikuje“, je Benešovo působení po 15. březnu 1939 a zejména jeho snaha postavit se do čela československého odboje za obnovu Československa v předmnichovských hranicích. Kromě toho, že proti vytvoření Protektorátu protestoval u velmocí a Společnosti národů, věnoval se i formulaci politického programu druhého československého odboje. Ten obsahoval zejména projev, který Beneš přednesl 8. června 1939 v chicagském Pilsen Parku k československým krajanům v USA. Beneš v něm mimo jiné k otázce kontinuity ČSR prohlásil: „Nejsme… mnichovskou dohodou vázáni, jednak proto, že ústavně nikdy přijata nebyla, jednak proto, že byla nacistickým diktátorským Německem násilně a svévolně zrušena, provedením takzvaného protektorátu. Pro nás tudíž dnes vzhledem k Německu neexistuje. Půjdeme do boje za svobodu své staré vlasti a za vydobytí své staré Československé republiky. Neuznáváme a neuznáme ani právně, ani politicky žádného fait accompli. Neuznáme žádného obsazení, a proto náš stát legálně pro nás existuje dál. Nepřijmeme ani vídeňskou arbitrážní dohodu o Slovensku a Podkarpatské Rusi, kterou Maďarsko svévolně a násilně porušilo. Jdeme světem dál hrdě a pevně, jako občané Československé republiky…“ (Blíže viz Kuklík, J.: Londýnský exil, 1998, s. 79 a 122). Ještě uvidíme, že tato „teorie kontinuity“ se o několik měsíců stane i základem Benešovy snahy zpochybnit svoji rezignaci na funkci prezidenta, jinými slovy spojit odpor proti Mnichovu a 15. březnu s jeho osobní ambicí.

Boj za obnovu Československa

Benešovo pojetí obnovy Československa se však neprosadilo automaticky. Jeho politické vůdcovství a programové cíle bylo nutné prosadit nejen mezi československou emigrací (zde se proti Benešovi postavili se „slovenskou kartou“ nejprve Štefan Osuský a poté Milan Hodža, generál Lev Prchala a Beranův exponent F. Kahánek v Polsku, komunisté a postupně též němečtí sociální demokraté Wenzela Jaksche) v domácím odboji a na Slovensku, ale zejména též na mezinárodně politickém a diplomatickém fóru. Právě to se Benešovi v počáteční fázi „zahraniční akce“ nepodařilo. Velmoci nehodlaly pro obnovení Československa učinit nic více než jen formální protest proti 15. březnu 1939 (a jejich postoj se s přibývajícími měsíci spíše zhoršoval) a Společnost národů, na kterou Beneš v meziválečném období často spoléhal, se československou otázkou nehodlala zabývat a neměla k jejímu řešení ani dostatek kompetencí a politické vůle.

Situace se tak pro „československou věc“ i pro Benešovy aspirace mohla zásadním způsobem změnit teprve s vypuknutím války demokratických velmocí s Německem. V září 1939 se nejprve zdálo, že obnova Československa se stane jedním z válečných cílů Francie a Británie ve válce s Německem a že československému exilu bude umožněno nejen vytvářet vojenské jednotky, ale i vytvořit prozatímní exilovou vládu, v niž by kromě Beneše byli i čs. vyslanec ve Francii Osuský, generál S. Ingr a generální ředitel Zbrojovky Brno ing. E. Outrata. Nakonec byl ale vytvořen jen Československý národní výbor (ČSNV) s omezeným mezinárodním statusem a Beneš se mohl jen pro interní fórum stát jeho předsedou.

Myšlenka vytvořit v emigraci nejen exilovou vládu, ale celý systém prozatímního státního zřízení se zrodila u Edvarda Beneše na jaře 1940, když zahájil s britským ministerstvem zahraničí (Foreign Office) jednání o zlepšení postavení ČSNV. Své myšlenky vtělil do memoranda ze dne 26. dubna 1940 „O dnešním stavu akce pro osvobození Československa, které předal vysoce postavenému britskému diplomatu Alexandru Cadoganovi. Ve složení prozatímního státního zřízení se inspiroval u polských exilových orgánů a kromě exilové vlády uvažoval i o exilovém quasi – parlamentu – Národní radě, jejíž koncepci rozvedl v dalším dokumentu předloženému britské straně o dva dny později. Právě do Národní rady počítal Beneš i se svými oponenty, zejména s Milanem Hodžou. Národní rada byla vhodnou alternativou i pro eventuální německé zástupce v orgánech odboje. Právě v této souvislosti se u Beneše také reálně objevila i úvaha o pozici exilového prezidenta.

Pro vytvoření exilové struktury a její uznání ze strany Velké Británie popřípadě Francie uváděl Beneš i důvody politické, neboť by posílilo domácí odboj a vytvořilo i řádnou autoritu československým vojenským jednotkám v zahraničí. Zároveň tu byly i důvody mezinárodně politické, neboť uvažovaná spolupráce mezi Československem a Polskem na federativní úpravě střední Evropy vyžadovala shodné postavení obou exilových reprezentací a eliminovala by se tím také nepřátelská propaganda.

Vlastní jednání o Benešových návrzích však byla v květnu 1940 podmíněna dosažením důkazu o česko-slovenské jednotě (kterou se rozuměla především dohoda Beneše s Milanem Hodžou) a zejména větší reprezentativností československých exilových orgánů. Britská strana též požadovala, aby se Beneš pokusil o dohodu i s československými Němci, které pro ni reprezentoval zejména předseda sudetoněmecké sociální demokracie Wenzel Jaksch. Benešovi a celému zahraničními odboji pomohly dvě skutečnosti. Nejprve to byla výměna na postu britského ministerského předsedy, kdy Nevilla Chamberlaina symbolizujícího mnichovskou politiku vystřídal Winston Churchill a poté vojenský pád Francie.

Zejména pád Francie v létě 1940 přinesl i změnu postoje Velké Británie k československé otázce. Edvard Beneš spojil jednání o evakuaci československých vojenských jednotek z Francie do Británie s politickými požadavky. Dne 21. června 1940 předal Foreign Office klíčové memorandum nazvané The Constitution of the Czechoslovak Government – Vytvoření československé vlády. V něm již uvažoval o celém prozatímním státním zřízení uznaném britskou stranou a složeném z Beneše jako prezidenta, exilové vlády jako pokračovatelky Československého národního výboru a Státní rady. Britské straně předložil i personální naplnění těchto orgánů, což poté rozvedl v dalším dopise předloženému Foreign Office dne 9. července 1940.

Spor o kontinuitu prezidentské funkce

Nicméně po peripetii, kterou přinesl dopis ministra zahraničí Lorda Halifaxe z 18. července, v němž nesouhlasil zejména s Benešem formulovanou teorií kontinuity, britská vláda nakonec 21. července 1940 s určitými zahraničněpolitickými a právními výhradami uznala československou prozatímní vládu a celý systém prozatímního státního zřízení ČSR v emigraci. Sám Beneš byl však z výsledku poněkud rozpačitý, což dokumentuje i jeho výklad procesu uznání, přednesený na první schůzi exilové vlády 23. července 1940. Beneš uvedl, že hlavní nevyřešenou otázkou je fakt, že se britská vláda odmítla vázat v otázce určení budoucích československých hranic, a dále skutečnost, že nesouhlasila s teorií kontinuity. To se v praxi promítlo tak, že britská strana odmítla přiznat československým exilovým orgánům plné pravomoci nad těmi československými občany v zahraničí, kteří se jim dobrovolně nepodřídili. Za nevyřešenou otázku označil Beneš i otázku „finanční“. Otevřená totiž zůstala možnost využít tzv. zbylého československého zlata, uloženého v Bank of England. Z přídomku „prozatímní vláda“ však vyplývaly i další obtíže. Bylo jasné, že existuje rozdíl mezi postavením ostatních exilových vlád v Londýně a vládou československou, ačkoli se sám W. Churchill snažil tento dojem ve svém vystoupení v Dolní sněmovně britského parlamentu rozptýlit a hovořil jen o rozdílech ve formě exilových vlád ustavených na britském území. Britská vláda totiž na rozdíl od ostatních exilových vlád nejmenovala k československé prozatímní vládě mimořádného a zplnomocněného vyslance, ale pouze „diplomatického zástupce“, jímž se stal Robert Bruce Lockhart. Neuspěla ani Benešova snaha jmenovat nového československého vyslance u britské vlády namísto dosavadního československého chargé d’affaires a. i. Karla Lisického.

Přes výše uvedené výhrady mělo britské uznání z 21. července 1940 pro obnovu československého státu zásadní význam. Tvořilo totiž ideový, politický a právní základ, o který se československé prozatímní státní zřízení v emigraci opíralo. Je též možno konstatovat, že s vývojem válečné situace se postavení československého prozatímního státního zřízení dále zlepšovalo, což se projevilo v rozsahu jeho mezinárodního uznání i narůstajícím počtem jeho orgánů.

Exilové prozatímní státní zřízení vzniklo z dosavadního Československého národního výboru a zpočátku, v roce 1940, mělo tři základní součásti: prezidenta, vládu a Státní radu. Někdy bývají do širší struktury prozatímního státního zřízení zařazovány i československé vojenské jednotky, soustava polních soudů a československé zastupitelské úřady.

Funkci prezidenta zastával v rámci „prozatímního státního zřízení ČSR v emigraci“ E. Beneš. To uvedl již v dopise lordu Halifaxovi z 9. července 1940 a jako „president Republiky československé“ za druhé světové války poprvé veřejně vystoupil v rozhlasovém projevu do vlasti 24. července 1940. Svoji funkci opíral o teorii, podle níž byla jeho abdikace z funkce prezidenta v říjnu 1938 neplatná, neboť byla vynucena výše uvedeným nátlakem německých představitelů a hrozbou užití síly ze strany Německa, zejména v souvislosti s jednáním o konečnou podobu pomnichovských hranic. Spojil tak neplatnost své abdikace s teorií právní kontinuity Československé republiky a s neplatností mnichovské dohody, když označil za neexistující a bezprávné všecko to, k čemu jsme byli od září 1938 nezákonně a neústavně přinuceni.

Kontinuita Benešovy prezidentské funkce je dodnes předmětem odborných i politických sporů a v současnosti je možné její původní výklad bez výhrad přijmout jen s obtížemi. Podle kompromisní interpretace profesora ústavního práva Václava Pavlíčka, která nejvíce odpovídá skutečným historickým faktům, byla Benešova abdikace 5. října 1938 platná, když později uváděný nátlak na abdikaci nemůže být považován za důvod pro její neplatnost, neboť „demise hlavy státu je vyvolána často nátlakem v monarchiích i v republikách a přesto se nepovažuje za neplatný akt.“ Avšak Pavlíček dovodil, že prezident se své funkce v roce 1940 po britském uznání znovu ujal, „jako hlava domácího a zahraničního odboje“ (Pavlíček, V.: O dekretech prezidenta republiky, 1995, s.41 an.).

Vzhledem ke klíčovému postavení prezidenta republiky ve vztahu k ostatním orgánům prozatímního státního zřízení, ale i ve vztahu k mezinárodnímu aspektu je nutno připomenout, že jak z mezinárodněprávního a mezinárodněpolitického hlediska, tak i uvnitř československého exilu se prosazení nároku E. Beneše na prezidentskou funkci neobešlo bez komplikací a nestalo se tak automaticky ani po 21. červenci 1940. Řadu argumentů proti Benešově prezidentství uváděli především příslušníci protibenešovské opozice v Londýně, jako byli Štefan Osuský, František Schwarz či Karel Locher, a britská diplomacie jim až do konce roku 1942 dopřávala sluchu. Zejména Osuský kritizoval Benešovu „ústavnů švejkovinu“ a nedemokratičnost prozatímního státního zřízení. Dovolával se faktu, že Beneš abdikoval dobrovolně, blahopřál Háchovi ke zvolení a v emigraci vystupoval jako soukromá osoba. Zpochybňoval i Benešova prohlášení, že je za prezidenta a hlavu odboje uznáván i doma, a to poukazováním na malou podporu na Slovensku. Podle Osuského nebylo možné britské uznání prozatímní vlády považovat za uznání Beneše prezidentem. Na mítinku protibenešovské opozice 14. února 1945 v Kingsway Hall Osuský označil právní základ celého exilového státního zřízení za „legend of constitutionality“.

Počáteční problematické období však bylo překonáno vývojem válečných událostí. Beneš se mohl opřít o výsadní postavení a podporu velké části československé vojenské a politické emigrace a jeho funkce politicky a morálně spočívala i na základě uznání celým demokraticky orientovaným domácím odbojem. Beneš sám zdůrazňoval, že britské uznání potvrzuje i jeho postavení v domácím odboji a naopak, že domácí odboj a styky s protektorátní vládou pomohly uznání prosadit. Významný představitel domácího odboje V. Krajina v rukopisu svých pamětí nazvaných Ve službách odboje a demokracie (rukopis uložen v Ústavu pro soudobé dějiny, AV ČR, s. 117), v záznamu z listopadu 1939 uvádí, že v Benešovi celý domácí odboj „viděl skutečného prezidenta, Hitlerem umlčeného“.

Válečné okolnosti

Od července 1941 byl Beneš jako hlava československého státu uznáván Velkou Británií (tou však s výhradou, že je to „vnitřní věcí československé demokracie“) a SSSR, od roku 1942 i USA. Definitivního potvrzení, že mezi Benešem a ostatními hlavami spojeneckých států nejsou žádné právní rozdíly přinesla nóta A. Edena zaslaná 5. srpna 1942 J. Masarykovi v souvislosti s britským „oduznáním“ Mnichova.

Prezident Beneš se po britském uznání v červenci 1940 postupně stal klíčovým činitelem celého prozatímního státního zřízení a tím i zahraničního odboje, zatímco jeho dosavadní političtí odpůrci, zejména M. Hodža a Š. Osuský, ztratili reálnou možnost předkládat v rámci prozatímního státního zřízení jakékoliv realizovatelné alternativy. Ostatní oponenti (mezi které se v roce 1941 zařadil i dosavadní předseda Státní rady Rudolf Bechyně) se dostali na úplný okraj exilového společenství a Benešovi nakonec pomohli v boji o politické vůdcovství v exilu i sami Britové. Beneš si také vytvořil, respektive obnovil, velmi úzké vazby na ministerstvo zahraničních věcí, které do značné míry – zejména v osobách Jana Masaryka a Huberta Ripky – jeho politiku prakticky realizovalo, a to jak formou klasické diplomacie, tak i prostřednictvím pročeskoslovenské propagandy.

Pro administrativní zajištění úřadu prezidenta sloužila Kancelář prezidenta republiky (KPR). V jejím čele stál Jaromír Smutný. KPR měla civilní a vojenskou část, vedenou gen. Antonínem Hasalem-Nižborským, a ke kanceláři náležel i diplomatický protokol, vedený vyslancem Jaroslavem Šejnohou. Prezident a KPR sídlili v Londýně původně v rámci budov vyslanectví Grosvenor Place 9. V důsledku bombardování se přestěhovali do Aston Abbotts v hrabství Buckinghamshire, kde sídlil prezident a sousedním Wingrave, kam se přemístili úředníci KPR.

Z hlediska československého práva upevnil Beneš základ své funkce na konci roku 1942, kdy vypršela sedmiletá lhůta trvání úřadu od voleb z roku 1935. Na počátku listopadu 1942 se exilová vláda rozhodla pro vydání zvláštního ústavního dekretu, který měl doplnit ústavu z roku 1920 a prodloužit Benešovu funkci až do konce války (Kuklík, J.: Londýnský exil a obnova československého státu, 1998, s. 100 an. a příloha č. 2).

Návrh konstatoval, že od 18. prosince 1942, vzhledem „k nemožnosti provésti volbu prezidenta republiky Národním shromážděním pro nové období.....“, vchází v platnost pátý odstavec § 58 Ústavní listiny, dle něhož dřívější prezident zůstává ve své funkci, pokud nebyl zvolen prezident nový. Dále stanovil, že „nerozhodne-li osvobozený československý lid právoplatně jinak, budiž nová volba provedena dle předpisů Ústavní listiny co možná nejdříve, kterýkoli den po uzavření příměří mezi republikou Československou a Říší německou, nejpozději však v období mezi koncem třetího a šestého měsíce po podpisu uvedeného příměří.“ Důvodová zpráva k dekretu označila vše, co proběhlo od Mnichova až po 15. březen 1939 za akty „vesměs způsobené násilnými a výhružnými akty především říše německé, a už proto mezinárodně-právně pro Československou republiku neplatné a nezávazné.“ Z hlediska československé ústavy „žádná z těchto událostí nemůže býti pokládána ani za normální, ani za legální, a tudíž ani za ústavní. Proto stát a lid československý nikdy nezavazovaly a nezavazují.“ Důvodová zpráva se snažila vysvětlit i fakt, proč nikdo z československých politiků s tímto názorem nevystoupil až do uznání prozatímní vlády, která jediná mohla prohlásit, že „se ve všem svém politickém konání a jednání“ vrátila k „zákonitosti a k ústavnosti Československé republiky z doby před krizí zářijovou z roku 1938.“

Prezidentské dekrety

Na schůzi ministerské rady konané 21. listopadu 1942 se však vláda usnesla řešit tuto otázku nikoli dekretem, ale vládním prohlášením. Usnesení vlády z 3. prosince 1942 (publikované v Úředním věstníku československém) konstatovalo, že prezident Beneš „sice se vzdal prezidentské funkce podle § 59 ústavní listiny 5. 10. 1938, avšak vláda československá ve shodě se všemi věrnými občany československého státu, jakož i ve shodě s právním a politickým přesvědčením vlád Spojených národů, jež Československou republiku a její vládu postupně mezinárodně uznaly, nepokládá tuto rezignaci za platnou, neboť byla protiprávně vynucena násilím. Proto prezident republiky dr. Eduard Beneš zůstal hlavou československého státu nepřetržitě od 18. prosince 1935, i když dočasně z důvodů mezinárodněpolitických svou prezidentskou funkci vykonávat nemohl, a proto též volba nového prezidenta dr. Emila Háchy včetně výkonu jeho prezidentských funkcí jest neplatná, neboť nebylo vakace prezidentského úřadu ve smyslu § 59 ústavní listiny.“ Vzhledem k nemožnosti konat novou prezidentskou volbu prohlásila vláda, že Beneš zůstává ve svém úřadě až do „volby nového prezidenta, která bude provedena, jakmile bude možno, aby se sešla volební schůze Národního shromáždění“. Vláda se na tom usnesla jednomyslně a uložila předsedovi vlády, aby s usnesením seznámil prezidenta, československý lid, Státní radu a mezinárodní veřejnost. Proto předseda vlády J. Šrámek předstoupil 4. prosince 1942 před Státní radu a konstatoval, že Edvard Beneš „i po 18. prosinci prezidentem republiky zůstává“. Toto tvrzení odůvodnil tím, že „formální rezignace dr. Beneše na prezidentský úřad byla mnichovským násilím vynucena a je ústavně a právně stejně neplatná jako všechno, co německý útok podnikl proti naší státní celistvosti a svrchovanosti“. Beneše ve funkci prezidenta poté ze stejných důvodů podpořil i předseda Státní rady.

Po tomto aktu byl Beneš jako prezident (hlava státu) až do konce války skutečně uznáván velmocemi i dalšími státy protihitlerovské koalice (jako prezident vykonal především dvě významné zahraniční cesty do USA a SSSR v roce 1943) a výše zmíněná konstrukce exilové vlády a Státní rady byla po válce schválena Prozatímním Národním shromážděním a definitivně potvrzena po parlamentních volbách v roce 1946 novou prezidentskou volbou.

Jako prezident republiky Beneš v Londýně využíval zejména pravomoci vyplývající z Ústavy z roku 1920, které se prozatímní státní zřízení dovolávalo všude tam, kde to bylo i v podmínkách exilu možné. Podle jejího § 70, odst. 1 Beneš jmenoval předsedu vlády a její členy (ministry), jimž zároveň podle § 72 určoval i jejich resorty. To činil po celou dobu existence prozatímního státního zřízení. Zároveň je třeba připomenout i § 1 ústavního dekretu č. 2 Úředního věstníku čsl. o prozatímním výkonu moci zákonodárné, podle něhož pokud nebylo „možno prováděti ustanovení hlavy druhé ústavní listiny z 29. února 1920 o moci zákonodárné, bude president republiky úkony, které mu ukládá par. 64 č. 1 a č. 3 ústavní listiny, pokud k nim je zapotřebí souhlasu Národního shromáždění, vykonávati se souhlasem vlády“. Jednalo se o zastupování státu navenek, sjednávání a ratifikaci mezinárodních smluv, prohlašování válečného stavu a vypovídání války. I když byla právě Benešova pozice právně (ale zejména též politicky) pro londýnské poměry klíčová, exilová vláda nebyla jen nějakým vykonavatelem prezidentovy vůle. Svědčí o tom bouřlivé vládní diskuze o celé řadě otázek, což nám dobře ilustruje i právě dokončovaný projekt edice Zápisů exilové vlády v Londýně.

Nejdůležitější pravomoc však byla ta vydávat prezidentské dekrety. Nejčastěji jsou s pejorativním nádechem označovány jako Benešovy dekrety, což má vyjadřovat osobní odpovědnost Edvarda Beneše za politiku, kterou realizovaly. Dekrety prezidenta republiky přitom, podobně jako u prezidentské funkce, řešily stav ústavní nouze, do kterého se Československo vinou německé agrese dostalo. Podle již zmíněného ústavního dekretu z 15. října 1940 o prozatímním výkonu moci zákonodárné prezident vydával dekrety na návrh vlády a za jejího spolupodpisu. Vláda dekrety připravovala, schvalovala a poté prováděla. Dekrety mělo po válce dodatečně schválit Národní shromáždění. I v Londýně, kde bylo Benešovo postavení nejsilnější, se nejednalo o projevy Benešovy absolutní vůle. Od roku 1942 se k dekretům závazně vyjadřovala i Státní rada.

Dekrety, které byly vydány do roku 1943, se týkaly budování státního zřízení v emigraci a vojenských jednotek. Po podepsání čs.-sovětské smlouvy z 12. prosince 1943 se londýnský exil začal politicky polarizovat. Vláda zahájila přípravu obnovy osvobozené ČSR. To ovlivnilo i prezidentské dekrety. Dekrety připravovaly obnovu ústavních orgánů, státního aparátu (ve formě národních výborů) a rekonstrukci ekonomiky. Beneš s vládou ještě v exilu připravili právní rámec pro retribuce a diskutovali i otázky spojené s odsunem. Dekretem byla upravena činnost vládního delegáta, stejně jako otázka právních důsledků doby nesvobody, tj. doby od Mnichova do konce války. Dekret o mimořádných opatřeních k zajištění hospodářského života měl zajistit nepřátelský majetek, jakož i majetek „státně nespolehlivých osob“.

Přípravy exilové vlády byly konfrontovány s reálnou situací na osvobozeném území. Československé exilové vládě se podařilo (na rozdíl od vlády polské) alespoň částečně se podílet na první poválečné vládě. Prvky diskontinuity s londýnským obdobím pak představuje působení Slovenské národní rady (SNR), účast komunistů v poválečné vládě a fakt, že řada londýnských dekretů se na osvobozeném území vůbec neuplatnila, nebo byla poválečnou vládou změněna. To je však již další kapitolou československých dějin i Benešova působení.

Závěrem je možno konstatovat, že nepřerušená kontinuita první Benešovy prezidentské funkce po celou dobu jeho mandátu a po dobu války je fikcí a z formálně právního hlediska je těžko udržitelná. Ukazuje nicméně, do jak složité situace se nejenom Beneš, nýbrž celá myšlenka samostatné československé státnosti po Mnichovu a po 15. březnu 1939 dostali a jak bylo nutné mimořádnou situaci řešit mimořádnými prostředky. Zdá se, že ti, kdo proti Benešovi jako prezidentovi Československé republiky v emigraci vystupovali a dodnes vystupují, zpochybňují nejen Beneše jako osobnost, ale zejména jeho politiku obnovy Československa. To však na druhou stranu neznamená, že bychom Beneše a jeho počínání měli hodnotit nekriticky.

Literatura:

BENEŠ, E.: Paměti. Od Mnichova k nové válce a k novému vítězství: Praha, Orbis 1948.

BENEŠ, E.: Šest let exilu a druhé světové války: Praha 1946.

DEJMEK, J. (ed): Dokumenty československé zahraniční politiky, rok 1938, Svazek II: Praha 2001.

KUKLÍK, J.: Problémy kontinuity Benešovy prezidentské funkce: Český časopis historický, 1997, č. 2, str. 411–447.

KUKLÍK, J.: Londýnský exil a obnova československého státu: Praha Karolinum 1998.

KUKLÍK, J.: Mýty a realita tzv. Benešových dekretů: Praha, Linde 2002.

NĚMEČEK, J. – KUKLÍK, J. – ŠŤOVÍČEK, I. – NOVÁČKOVÁ, H. – BÍLEK, J. (eds.): Zápisy ze schůzí československé vlády v Londýně, díly I. – IV.: Praha 2009– 2015.

OSUSKÝ, Š.: Triedenie duchov nastalo: Londýn 1942.

PAVLÍČEK, V.: O dekretech prezidenta republiky. In: Jech, K. – Kaplan, K. (eds.): Dekrety prezidenta republiky 1940–1945: Brno, Doplněk 1995.

K pojetí historické odpovědnosti u Edvarda Beneše

Jaroslav Hroch, profesor Pedagogické fakulty Jihočeské univerzity

V této úvaze si nekladu za cíl reflektovat Benešovo filosoficko-politické myšlení v celé jeho komplexnosti, chtěl bych pouze postihnout hlubší historická a filosoficko-etická východiska konkrétních rozhodnutí Edvarda Beneše ve významných momentech našich národních dějin a poukázat na jejich aktuálnost v současné době, kdy jakoby se zrychlovaly dějiny Evropy. Jistým metodologickým východiskem je pro mne hermeneutický důraz na dějinnou tradici, vycházející z podnětů Hanse-Georga Gadamera i Carla Gustava Junga. V tomto kontextu jsem zároveň přesvědčen, že také idea národní tradice je živá a aktuální právě v současné v době. V Gadamerově pojetí přitom tradice (Überlieferung) představuje dějinný ontotvorný činitel, který je hybným momentem stále pokračujícího procesu zhodnocování a zpřítomňování minulosti (srov. Gadamer 1990, s. 286). Pojem národní tradice souvisí s principy historické kontinuity a národní suverenity, které samozřejmě nemohou vyhovovat dnešním hlasatelům centralizovaného evropského superstátu.

Beneš frankofil

Nejen po metodologické, ale i po obsahové stránce mne velmi inspirovala studie Josefa Zumra Filosofie dějin Edvarda Beneše, publikovaná ve Filosofickém časopise roku 2013, jakož i kniha Erazima Koháka Domov a dálava. Kulturní totožnost a obecné lidství v českém myšlení, vydaná nakladatelstvím Filosofia v Praze poprvé roku 2009.

Z hlediska srovnávání osobností Tomáše Garrigua Masaryka a Edvarda Beneše odmítám vycházet ze zjednodušené teze, že Masaryk byl velký myslitel a teoretik, kdežto Beneš povrchní pragmatik. Nikoliv, právě v souvislosti se svým pojetím historické odpovědnosti Edvard Beneš v celém svém politickém a diplomatickém působení vždy v sobě spojoval zkušeného praktika a zároveň vynikajícího teoretika.

Výchozí předpoklady k formování duchovního profilu osobnosti jednoho z největších evropských státníků 20. století byly dány mimo jiné tím, že Edvard Beneš od počátků svých vysokoškolských studií doma i v zahraničí věnoval velkou pozornost filosofii a jejím dějinám, jakož i dějinám sociálních a politických teorií, sociologii a právní vědě. Již na Univerzitě Karlově, kde studoval v akademickém roce 1904-1905, chodil kromě přednášek z romanistiky a germanistiky také na přednášky z filosofie. V letech 1905 až 1908, během studia v Paříži, patřily k jeho hlavním studovaným oborům kromě politických věd především filosofie a sociologie.

K vysoké úrovni teoretických základů Benešovy politické praxe přispělo jistě i studium práva a sociálních věd v Dijonu v letech 1907– 1908, kde za disertaci Problém Rakouska a česká otázka (Le Problěme autrichien et la question tchěque) získává v roce 1908 doktorát práv. V tomto kontextu však Josef Zumr ve článku Filosofie dějin Edvarda Beneše správně připomíná, že ve své disertační práci Beneš „jako politický myslitel… obhajoval Palackého federalistickou koncepci reformy Rakouska“ (Zumr 2013, s. 289). Josef Zumr zde také upozornil na řadu vlivů, které působily na Edvarda Beneše v souvislosti s jeho studiem na pařížské Sorbonně. Poukazuje například na tuto pasáž v Benešově knize Světová válka a naše revoluce: „Francii jsem si vcelku zamiloval pro tradici veliké revoluce, pro velkorysost její národní historie, pro její úctu k svobodě myšlení, pro plnost života kulturního, pro velikost její filosofické, vědecké, literární a umělecké kultury, pro tradiční její tendence humanitní, všelidské, všesvětové, hledající opravdový kult lidství.“ (Beneš 1935, s. 4. Citováno podle Zumr 2013, s. 290.) V době studia na pařížské Sorbonně působila také do jisté míry na Edvarda Beneše kritika gnoseologického racionalismu, scientismu a jednostranného intelektualismu, jak ji ve svém filosofickém myšlení uplatňoval Henri Bergson.

V kritice plochého, jednostranného racionalismu se Beneš shodoval s Masarykem, byl však přece jen ještě více než Masaryk, zvláště v období svého studia ve Francii, ovlivněn osvícenskou filosofií francouzskou. V této souvislosti vysoce hodnotil francouzskou revoluci jako vrchol myšlenkového boje o vítězství rozumu a o svobodu člověka. Francouzská revoluce mu byla výrazem myšlenkové práce racionalistické filosofie Descarta, osvícenské filosofie Montesquieho a Voltaira i hlubokého filosofického myšlení o člověku v díle Pascalově a Rousseauově.

Jak Beneš uvádí v knize Demokracie dnes a zítra: „Prohlášení lidských a občanských práv francouzskou revolucí je politický a filosofický čin, v němž je zhuštěna myšlenková a politická práce pěti století, ba možno říci, boj o politický vývoj a politickou organizaci společnosti všech věků. Proti staré scholastické filosofii středověké, katolické teologii a náboženské netoleranci je to triumf rozumu a svobody svědomí, vědy a svobodného bádání, triumf racionalismu jako filosofické metody i filosofického systému. Revoluční ,kult rozumu’ byl sice přehnaností, avšak byl zároveň charakteristickým znakem doby“ (Beneš 1946, s. 17).

Když Edvard Beneš v roce 1908 po dvouletém pobytu v Paříži odjížděl do Berlína, Němci mu na hranicích zkonfiskovali knihy, které pojednávaly o syndikalismu, anarchismu a socialismu a přechodně mu zabavili rukopis dijonské disertace. Odmítl ji přeložit do němčiny, věděl, že by měl problémy kvůli kritickému postoji vůči Rakousko-Uhersku. Podobně kritický byl k Německu, kde vládl duch nesvobody ve vojensky organizované společnosti v kontrastu se svobodným životem ve Francii a v Anglii. Beneše zvláště znechucovalo, jak to uvádí jeho anglický životopisec Edward B. Hitchcock, „autokratické chování univerzitních profesorů a militarismus studentů, prušácká nadutost okořeněná cenzurou a všudypřítomným špiclováním“ (srov. Hitchcock 1948, s. 61–63).

Vztah k německým zemím

V Berlíně Edvarda Beneše zaujala teorie pangermanismu, hlásající, že Němci jsou panským národem („Herrenvolk“), rasou vyvolenou Bohem, aby vládli nad jinými národy a proto musí být politicky sjednoceni. Postřehl, že Němcům živeným touto ideologií ani nevadil celkový útisk. Tušil, že se Německo chystá na válku: „Zajímalo mne, jaké jsou asi účinky propagandy pangermanistických pamfletistů, šířících ve statisíci letáků, brožur, pamfletů plán Berlín – Bagdad a žádající jednak zbudování velikého vzduchového loďstva, jednak loďstva námořního. V brožurách vládního rady Martina, šířených v roce 1908, bylo například vykládáno názorně, jak, kdy a za jak dlouho vzduchové loďstvo německé bude moci vyloditi u Londýna statisíce vojáků, jak brzo dopraví podobnou pomoc do Cařihradu, Bagdadu a k Perskému zálivu.“ (Beneš 1994, s. 13)

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Edvard Beneš: 80 let od volby prezidentem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.