Ashley v práci

Byla jsem v práci a kompletovala obrázky do katalogu pro naši nadcházející přehlídku umělců z pobřeží obou Karolín a Georgie. Měla se nazývat Skvosty pobřežní oblasti. Katalogy jsem sestavovala hrozně ráda, jenže jsem se nemohla rozhodnout, jaký obraz či fotografie by měly být na obálce.

Turnerovi mi tuhle práci svěřili před pár měsíci s prohlášením, že mám na takovéhle věci lepší oko. Zřejmě, nebyla jsem si jistá. Já si jen přála, aby se na obálku někdy dostala i moje práce.

„Co myslíte, pane Turnere? Měli bychom použít fotografii krajiny u Ashepoo od Jacka Altermana, nebo obraz kostelních dam od Jonathana Greena?“

Musela jsem vypadat strašně vážně, protože pan Turner se na mě usmál tím zvláštním způsobem, jakým se starší lidé usmívají, když si myslí, že jste zlatíčko.

„Kdybych tak byl o dvacet let mladší,“ pravil Bill Turner. „Ukradl bych vám srdce a chytil vás do tenat!“

„No ne, pane Turnere. To je moc milé!“ řekla jsem. „Co jsou to tenata?“

„Williame Turnere? Přestaň obtěžovat Ashley a hned pojď sem! Musíš přečíst a podepsat hromadu smluv.“

„Ano, drahá. Jistě, drahá,“ odpověděl pan Turner a odběhl jako vyplašená myš.

Zamávala jsem na něj konečky prstů a on se znovu usmál, byl rád, že jsem se neurazila. Jako bych ho brala vážně.

Judy Turnerová vyšla ze své přepychové kanceláře a zamířila do té mé, což byl ve skutečnosti přístěnek, který jsem sdílela s kopírkou, chladicím zásobníkem na vodu, náčiním na úklid, kávovarem, tou nejmrňavější ledničkou na světě a veškerými zásobami kancelářských potřeb.

„Ten starý blázen,“ prohlásila Judy. „Vůbec si ho nevšímej.“

„Jsi moje životní láska!“ zavolal zvenčí pan Turner a já se zahihňala.

„Jistě,“ zvolala paní Turnerová a protočila panenky. „A ty moje!“

„Je s ním legrace,“ podotkla jsem a předvedla jí dvě možné fotky na obálku. „Kterou?“

„Hmmm. To je těžké. Obě jsou fantastické. Na přední stranu dej kvůli lidskosti Jonathana Greena a na zadní kvůli atmosféře Jacka Altermana. V katalogu budou nejdřív práce Altermanovy a potom Greenovy. Mezi to rozhoď ostatní. Tak to bude spravedlivé. A kdyby skuhrali, sveď to na mě.“

„Výborně. Takže je rozhodnuto. Pokud se bude dělat dotisk, můžu to prohodit. Pak budou spokojeni všichni, ne?“

„Ty jsi ale hlavička! Proto tě taky tak milujeme.“

„Ha! Ha! Teď musím vybrat papír. Ta přehlídka bude skoro týden živě na našem webu.“

„Ach, Ashley, milánku, z toho webu mám noční můry! I když tě znám už odmalinka, ani ve snu mě nenapadlo, že z tebe vyroste má pravá ruka. Tvoje máma na tebe musí být hrozně pyšná.“

„Děkuju vám,“ řekla jsem, ale nedokázala jí pohlédnout do očí. Myslela jsem na něco úplně jiného. Turnerovi by nevěřili, jaké to je zkoušet vyžít s deseti dolary na hodinu. Vsadila bych se, že čínskou nudlovou polévku neměli k večeři od chvíle, kdy Nixon skončil ve funkci.

Skvosty pobřežní oblasti začínaly za pár dní. Akce pro senátora Gallowaye se však konala už dnes večer. Byla jsem dost rozechvělá, šaty jsem si přinesla ve zvláštním vaku, který jsem zavěsila za horní zásuvku kartotéky. Boty a líčidla byly na zemi ve velké látkové tašce od Vera Bradley, kterou jsem dostala k Vánocům v osmé třídě. Možná v sedmé. Teď už přesně nevím, bylo však jasně vidět, že jsem tu tašku zrovna nepřetěžovala. A ty šaty jsem si vzala prostě proto, že byly ty nejlepší, jaké jsem měla.

Večer jsem neměla na práci nic zvláštního, jen kontrolovat lidi podle seznamu hostů, ukazovat jim, kudy na toaletu, a podobně. Přesto jsem byla rozrušená, že uvidím, jaký ten Porter ve skutečnosti je. Ashley Gallowayová! Nádherné jméno. Ashley Gallowayová, první dáma Spojených států amerických. Ještě lepší.

Šťastnou náhodou jsme zrovna končili s výstavou akvarelů, které byly všechny chráněné sklem. V případě, že by někdo zakopl a vychrstl na ně červené víno, dílo by utrpělo jen minimální škodu, samozřejmě pokud by se nerozbilo ochranné sklo obrazu, což se ale ještě nikdy nestalo. Navíc jsme pronajali pouze galerii, kde bylo zařízení ohroženo jen minimálně.

Pořád jsem v duchu probírala plán pronájmu domu rodičů na různé akce a přikláněla se k němu, zvlášť když jsem otevřela obálku se šekem na dva a půl tisíce dolarů od Přátel Portera Gallowaye. Tolik Turnerovi vydělali za pouhé otevření dveří a rozsvícení. Dva a půl tisíce dolarů je hezká částka. O tom není pochyb. Třebaže mi na vymalování prvního patra našeho domu do reprezentativního vzhledu dal Ivy dost peněz, byla jsem nervózní. A přestože Mary Beth vykoumala, jak převážně formou samoobslužného bufetu podávat slušné víno a studené předkrmy pod dvacet dolarů na osobu, stejně jsem byla vynervovaná.

Nehodlala jsem se do ničeho pouštět, dokud si nebudu jistá, že máme spolehlivý plán, o němž se moji rodiče nikdy v životě nedozvědí. Kdyby mě stará Liz se starým Clayem přistihli při takhle velkém podfuku, vykopli by mě na ulici. Bydlela bych v krabici od lednice, kterou někdo vyhodil jako recyklovatelný odpad, a na cizích lidech bych žalostně vyžebrávala chvilku u elektrické zásuvky, abych si mohla dobít iPhone. V lepenkové krabici se mi žít nechtělo. To tedy ne.

Odpoledne uteklo jak voda. Kolem čtvrté se objevila cateringová firma Mary Beth a začala vše chystat. Bylo na čase vyndat z vaku ty šaty a pokusit se vytvořit si z vlasů francouzský drdol. Měla jsem za to, že s tím účesem a šňůrou perel bych se mohla podobat mladé, blonďaté Jackie Kennedyové. S úžlabinou mezi ňadry. Vklouzla jsem do malé koupelny a udělala, co jsem uměla. Když jsem vyšla ven, stál tam u kopírky Bill Turner.

Podíval se na mě, přitiskl si ruku na srdce a vzdychl.

„Bože můj!“ pronesl a snažil se odhadnout délku mých nohou.

„Bille? Nech to dítě na pokoji!“ ozvala se z obrazárny Judy, jako by viděla skrz zdi. Možná viděla. Nebo měla radar.

Zahihňala jsem se a protáhla se kolem něj, abych našla Mary Beth. Nohy mám jak plameňák, co s tím ale mám asi tak dělat? Nosit tógu?

Tyhle naše zvláštní akce jsem milovala. Se všemi těmi květinami a v záři čajových svíček vypadala galerie vždycky tak přepychově. Stoly s jídlem a pitím pokrývala černá látka sahající až na zem, překrytá kosočtverci bílých ubrusů. Na konci stolů čekaly ve vyrovnaných řadách jako vojáci v pozoru desítky vinných skleniček. Všichni číšníci, v černých košilích a kalhotách s bílými zástěrami od pasu ke kotníkům, stáli připraveni. Velice pařížské, pomyslela jsem si a povzdechla si. Boží znamení, které znovu jasně ukazovalo, že musím podniknout něco radikálního, abych se dostala do Francie. Anebo do Itálie nebo prostě jen do newyorské umělecké čtvrti Tribeca?

Zahlédla jsem Mary Beth. Skládala do vějíře ubrousky ke koktejlovým sklenicím.

„Nazdar, děvče!“ pozdravila jsem ji a objala.

„Ó zlato! To teda zírám!“ řekla.

„Vypadám dobře?“ Malinko jsem si popotáhla šaty, abych si trochu víc zakryla zadek, stejně však odhalovaly dost. „Hele, nejsou ty šaty moc krátké?“

„No, mládeži nepřístupné nejsou.“

„Kratičké, co?“

„Houby. Moc ti to sluší! Na ty staré semetriky kašli! Počkej, až zjistíš, kdo se na tebe dívá.“

„Doufejme. Nejsem ale moc jako Jackie.“

„No a co? Nebudeš věřit, kdo je dneska večer  na place.“

„Kdo?“

„Tommy Milano.“

„No, to je teda věc.“

„Prosím tě. Vždyť je milý.“

Brzy začali přicházet lidi, postavila jsem ke dveřím a odškrtávala jména ze seznamu, který dodali Přátelé Jeho samého. Jiná dívka z „Přátel“ pomáhala dávat hostům na klopy samolepicí jmenovky. Vmžiku se tam shromáždil dav prachatých lidí ve věku mých rodičů, který se motal kolem, popíjel víno, prohlížel si akvarely a s každou minutou mluvil hlasitěji a hlasitěji. Tommyho Milana jsem nikde neviděla. K mému překvapení však vešla ze tmy do galerie Maisie s nějakými lidmi, které jsem neznala.

„Maisie! To je ale příjemné překvapení!“ Objala jsem ji a políbila na tvář.

„Nazdar, drahoušku! Lorraine? To je moje vnučka Ashley Watersová. Jednou z ní bude známá malířka! Ashley? Pozdrav paní Gallowayovou.“

„Moc ráda vás poznávám,“ řekla jsem a napadlo mě: Tak to je moje budoucí tchyně. Vypadala mile. Moc se mi líbily její náušnice.

„Já vás taky, Ashley,“ odpověděla paní Gallowayová.

„S Lorraininou matkou Lucille jsem chodila do školy,“ podotkla Maisie.

„Ó,“ pronesla jsem jako blbec, ale co jsem měla říct? Ještě matka Portera Gallowaye neutekla? Proč mi Maisie neřekla, že s ní přijde? „Maisie? Mohu vám dvěma přinést sklenku vína?“

„Ne, děkuji, drahá,“ odmítla paní Gallowayová. „Já jsem dnes za řidiče.“

„Posloužím si sama,“ odpověděla Maisie. „Aspoň budu mít příležitost laškovat s barmanem.“

Pane jo, pomyslela jsem si. „Tak dobře, užijte si to! Mám tě ráda, Maisie!“

„Já tebe taky, dítě!“

Zmizely v davu a mně to začalo v hlavě šrotovat. Maisie by mi možná mohla pomoct s Porterem. Ale jak?

Když už byl můj jmenný seznam skoro celý odškrtaný, zastavilo u chodníku černé auto. Novináři z Charleston Post and Courier, City Paper, Charleston Mercury a Charleston Magazine spěchali ven na chodník. Byl tam dokonce i zástupce časopisu Garden & Gun. Poté co řidič otevřel zadní dveře vozu a na obrubníku stanul senátor Porter Galloway, se rozzářily blesky fotoaparátů. Jeho poradce vystoupil do silnice a obešel to. Senátor zapózoval, usmál se pro fotografy a odpověděl na pár otázek. Pak se otázek chopil poradce. Srdce mi bušilo jako o závod. Nemohla jsem polykat. Porter se otočil, aby vešel a zachytil můj pohled.

„Zdravím vás,“ řekl. „Jak se jmenujete?“

„Ashley. Ashley Watersová.“ Bože, jak nádherně voní.

„Hezké. Máte hezké jméno.“

Pronesl to tak zdvořile, že jsem myslela, že omdlím nebo tak něco.

„Děkuji vám,“ odpověděla jsem. „Myslím, že vy jmenovku nepotřebujete, co?“ Jakmile jsem ta slova vyslovila, už jsem toho litovala. Jak můžu být tak pitomá a trapná? Co? Proč ne rovnou ty vole? Panebože! Právě jsem zahodila jedinou šanci ho zaujmout. Mohla jsem mu přece říct cokoli jiného! Vyschlo mi v puse.

Ale on byl v pohodě.

„Ne, šetřeme stromy.“

Byl to zvláštní okamžik, kdy se mi podíval do očí a já se zase podívala do těch jeho, okamžik poznání, že něco vzniká. Nebo že by mohlo.

„Naše babičky spolu chodily na střední školu,“ prohlásila jsem. Jazyk se mi lepil na patro, jako by měl přísavky.

„Opravdu? Co na to říct? Svět je malý. Musím jít bohužel dovnitř pracovat,“ řekl. „Neuvidíme se ale později?“

„Budu někde tady,“ odpověděla jsem a napadlo mě: Fajn, to by bylo a teď se přímo tady definitivně skácím. Jenže druhá půlka mého mozku se už viděla v Bílém domě, jak se mu chystám porodit dvojčata a na houpačce houpu batole, zatímco tajná služba bedlivě přihlíží. Musím hned teď najít Mary Beth.

Zahlédla jsem ji, jak na druhém konci místnosti obchází s podnosem jednohubek ze svíčkové Wellington.

„Dáš si jednu?“ nabídla mi. „Já už měla čtyři. Opravdu lahůdka.“

V poslední době zjevně přibrala. Ale ani slovem jsem se o tom nezmínila.

„Děláš si legraci? Já jíst nemůžu. Vidělas, jak se mnou mluvil?“

„Jo, stejně jako polovina lidí tady. Nerada připomínám, že jsem ti to říkala, ale říkala.“

Odešla a já ucítila, jak mi někdo klepe na rameno. Byla to Maisie.

Zašeptala: „Viděla jsem, jak si tě ten zatracený cvok prohlíží, a musím ti o něm něco říct.“

„Co?“ šeptla jsem taky.

„Znám ho ode dne, kdy se narodil. Chodíval kolem se svou babičkou, Bůh opatruj její duši, Ashley. Ale on byl zlý. Chci říct, že byl tyran.“

„Jako proč?“

„Jednou si hrál u mě na zahradě s nějakými dětmi ze sousedství. Obrátil proti nim hadici a všechny je rozbrečel. Muselo mu být tak čtyři nebo pět let.“

„Aha. Jenže mu byly teprve čtyři nebo pět. Nebyl princ William v jeho věku taky tak trochu syčák? A vyrostl z toho!“

„Jen ti říkám, co vím.“

„Neboj se, Maisie,“ uklidňovala jsem ji.

„Teď mě poslouchej. Já tvrdím, že všichni tihle politici nestojí za špetku střelného prachu. Nečetlas v novinách o tom idiotovi, jak se jen jmenuje? Ten chlap ze Severní Karolíny s účesem za čtyři sta dolarů?“

„Ten? Je starý. Všichni jsou staří, Maisie. Jsou z jiné doby. Porter je nová generace. Nová generace politiků je o hodně inteligentnější.“

„Opravdu? Je to banda bezohledných egoistů. Pamatuješ na toho chlapa z New Yorku, který rozesílal po telefonu svůj, víš co? Nejsem si jistá, proč tohle někdo dělá, ale on to udělal. Ten starý nebyl.“

Rozesmála jsem se. Připadalo mi hrozně legrační, že se moje osmdesátiletá babička skoro vyzná v textovkách, i když ne úplně.

„Ehm, Maisie, to bylo fakt drsné, jenže tomu bylo přes čtyřicet. Takže byl starý.“

„Jak myslíš. A co jsem potom já? Sešlá věkem? Prostě si dávej pozor, to je všechno.“

„Přestaň si dělat starosti, Maisie. Nezdá se ti, že z Portera vyzařuje, no víš, něco zvláštního?“

„Jo. Moc. Což je to nejnebezpečnější afrodiziakum na světě. On je problém s velkým P.“

„Ne, není. Je moc milý.“

„Mně se politici prostě nelíbí,“ prohlásila Maisie a potřásla hlavou. Políbila mě na tvář a podala mi obálku. „To je pro tebe. Já musím najít Lorraine.“

Otevřela jsem tu obálku a uviděla dvě padesátky. Teď jsem mohla zaplatit účet za mobil!

„Ach Maisie! Díky!“

„Chovej se rozumně,“ řekla a zmizela v davu.

„Budu, Maisie. Jsem hodná holka.“

Mary Beth roznášela další chuťovky a zastavila se u mě.

„Viděla jsi Tommyho? Sekne mu to.“

„Ne. Kde je?“

„Tamhleten s těmi dozadu sčesanými vlasy v černých brýlích.“

„To je Tommy? To myslíš vážně?“

„Naprosto vážně,“ řekla Mary Beth. „Vypadá skvěle, pokud stojíš o můj názor.“

„Je rozkošný. Pořád. Kam ten se v životě vrtne?“

„Od srpna nejspíš po zbytek života na pobřeží Amalfi?“

„Jo, jasně. A spát bude na pláži v houpací síti.“

„Vždyť to říkám. S naší smůlou skončí jako multimiliardář. No nic, jdu na skleničku se Samirem.“

Samir byl bohatý Arab s ohromnou jachtou v charlestonském přístavu. Mary Beth mluvila o tom, že si vezme doktora a bude mít kupu dětí, zatím se však snažila vyspat se zástupci všech zemí Spojených národů. Jednoho dne… no, doufejme, že nebude riskovat a neudělá nějakou neuvěřitelnou blbost.

„Jen si dávej pozor.“

„Ale no tak! Já si dávám pozor vždycky!“

„Jasně. Tommy vypadá opravdu úžasně,“ řekla jsem a odcházela od Mary Beth směrem k Tommymu.

Pozdravila jsem se s ním. No jo no. Nebylo by ode mě hezké si ho nevšímat, když tu pracuju a vůbec. Kdo to však ke mně přichází z druhé strany a mává, abych si ho všimla? Poradce Portera Gallowaye.

„Ahoj!“ pozdravil a pak mi pošeptal: „Senátor chce vědět, jestli byste si s ním nedala skleničku, až to tady skončí. Řekněme v deset? Bydlí v Charleston Place.“

„Jistě,“ řekla jsem. „To by šlo.“

„Můžu tedy dostat číslo vašeho mobilu? Kdyby se něco zvrtlo, víte?“

Než jsem stihla požádat o Porterovo číslo, poradce mi podal svou navštívenku.

„Pro případ, že vám to nevyjde,“ prohlásil se širokým úsměvem.

„Díky,“ řekla jsem a pomyslela si, že je dobře, že jsem se znovu neztrapnila žádostí o senátorovo číslo. Samozřejmě že by mi ho nedal! Ze zkušenosti si mohl myslet, že bych ho vytroubila do celého světa!

Procházela jsem galerií a hledala Tommyho. Zrovna odnášel plato špinavých talířů do provozních prostor za závěsem.

„Tak co?“ řekla jsem. „Jak se máš?“

„Skvěle,“ odpověděl. „Ty jo! Sekne ti to, to teda jo.“

„Díky! Jak se ti daří?“

„Dobře. Opravdu dobře. A tobě?“

„Myslím, že fajn. Práce a pravidelný režim, znáš to.“

Všiml si navštívenky, kterou jsem držela.

„Ty půjdeš s tím kreténem?“ zeptal se.

„S jakým kreténem?“

„S tím politickým poskokem.“

Nevím proč, ale tímhle mě vážně rozčílil.

„Ne. A pro tvoji informaci. Jdu na koktejl se senátorem.“

„Fakt jo? Tak si to užij.“

Stáli jsme tam a civěli jeden na druhého. Připomnělo mi to, proč se mi ze začátku dokonce skoro líbil (protože ve mně svým zvláštním chováním vzbuzoval pocit, jako že se o všechno postará a já ať se do toho radši nepletu, přestože sám žádný životní plán neměl, pokud vím) a proč se najednou z Portera Gallowaye cítím poněkud nesvá. Jdu s Porterem na skleničku a to je vše. Co má být? Přesto mě Tommyho nesouhlas zneklidnil.

Když zhasla poslední světla, popřála jsem Turnerovým dobrou noc.

„Fantastický večer,“ prohlásila Judy Turnerová. „Nemyslíš?“

„To byl!“ přikývla jsem a vznášela se z pomyšlení, kam mám namířeno.

„Viděl jsem, jak s tebou senátor flirtoval,“ poznamenal Bill Turner.

„Mlč, Bille!“ okřikla ho Judy. „Hleď si svého! Podle mě je Porter Galloway naprosto okouzlující.“

„Podle mě taky!“ souhlasila jsem. „Dobrou všem!“

Došla jsem k autu a odjela do Charleston Place, přenádherného hotelu v centru Charlestonu. Vešla jsem do prvního baru uvnitř restaurace, ale tam po něm nebo po jeho poradci nebylo ani vidu. Přešla jsem tedy do druhého baru, kde hrál nějaký chlapík na piano. Posadila jsem se na pohovku a objednala si sklenku bílého vína. Vykašlal se na mě? Otevřela jsem kabelku a vyndala navštívenku, kterou mi dal jeho poradce. Jmenoval se George Zur. Neměla bych mu zavolat? Rozhodla jsem se a vytočila jeho číslo, k čertu s tím. Ozval se okamžitě.

„Haló? Tady Ashley z galerie. Tak kde jste, lidi?“

„No jo, jasně, já zapomněl zavolat. Senátor Galloway chce, abyste přišla nahoru do jeho pokoje.“

„Vážně? Tak to nevím, kdo je v jeho pokoji?“

„Jenom on, pokud vím. Já jdu na kutě, protože ráno brzy vstáváme. Do devíti musíme být zpátky v Columbii na pracovní snídani.“

Myšlenky mi pádily rychlostí milion mil za hodinu. A obličej jsem měla tak rozpálený, že mi bylo jasné, že rozpaky celá hořím. Abych šla do hotelového pokoje za mužem, byť by to byl sám Porter Galloway, tak to ani náhodou. Taková nejsem. Vlastně mi bylo malinko nanic při pomyšlení, že na mě čeká jen proto, aby na to skočil jako pan Neodolatelný,

„Ve kterém je pokoji?“

„Čtyři sta šestnáct.“

„Fajn, díky. Nashle!“

Típla jsem hovor a bylo mi do breku. Místo toho jsem při přemítání o tom, co dělat, vyžahla svou sklenku. Mám tam jít a vlepit mu facku, hned jak otevře dveře? Poslala jsem textovku Mary Beth.

Jsem v pekne situaci. Klepla jsem na Odeslat.

V jake situaci? odepsala.

Chce, abych prisla nahoru do jeho pokoje v Charleston Place. Stiskla jsem Odeslat.

Zvire jedno. Pak chvíli nic, načež mi psala dál: Nemoh ti napred koupit v baru piti? Tohle je na stupnici hnusaku od jedne do deseti za deset.

Treba si nemuze dovolit, aby ho videli, jak pije alkohol. Vis, jak jsou vsichni tihle chlapi dneska konzervativni?

Hele, jestli se nemuze ukazovat, jak si s tebou dava vino, tak ty se zase nemuzes ukazovat, jak jdes do jeho pokoje a pak ven. To se proste nehodi.

Měla pravdu.

Odepsala jsem: Nechte mi nejake pitivo. Za dvacet minut jsem doma.

Poslala mi smajlíka. Zadne piti se Saudskou Arabii nebylo. Vic pozdeji.

To byla úleva!

Přišel ke mně číšník. „Dáte si ještě jednu?“

„Ne, díky. Ale mohl byste to napsat na Portera Gallowaye ze čtyři sta šestnáctky?“

„Prosím, madam!“ pronesl tak samozřejmě, že mě napadlo, že takovéhle Gallowayovo jednání už zažil víckrát než párkrát. Ale možná to byla jen moje fantazie.

„Díky,“ řekla jsem a odcházela.

Portera Gallowaye jsem proklínala celou cestu po mostě přes řeku Cooper i celou cestu přes Mount Pleasant. Když jsem na Sullivanově ostrově zahnula doprava na Middle Street, proklínala jsem ho dvojnásob. A trojnásob, když jsem vystoupila z auta a šlapala schody k našemu domu. Mary Beth otevřela dveře a podala mi sklenici vína s ledem.

„Chlapi jsou bestie,“ prohlásila.

Upila jsem a zašklebila se. Ta láhev byla týden otevřená. Led to sice vylepšil, ale moc ne.

„Co si myslí, že jsem za holku? Chystala jsem se mu rodit děti, ale nechtěla jsem začít dneska večer!“

„Ale vážně. Máma říká, že chlapi chtějí jen to jedno.“

„Má pravdu a Porter Galloway to nedostane.“

„Parchant jeden.“

„To je.“ Přešla jsem do haly a hodila svou tašku ke schodům do prvního patra. Byla jsem naprosto znechucená. „Nechceš si na chvíli sednout ven?“

„Děláš si srandu? Chci to slyšet slovo od slova.“

Zabořily jsme se do polštářů na starém proutěném sofa. Každá jsme seděly na jednom konci, dala jsem si nohy pod sebe a vykládala jí ten celý pitomý příběh.

„Zatracené šaty. Spálím je.“

„Ani nápad. Jsou krásné.“

„Já jsem tak zklamaná, Mary Beth. Už o něm nechci ani slyšet.“

„Já tipuju něco jiného.“

„Jo? Na základě čeho?“

„Jeho velkého hloupého ega. Odmítla jsi jeho nechutné pozvání, zatímco každá jiná holka z Jižní Karolíny by se za ním tam nahoru hnala jako o závod. To tě dělá zajímavější.“

„Uvidíme. Ale pochybuju. Co se stalo se Samirem?“

„Asi půl hodiny jsem postávala v přístavu. Nakonec poslal chlápka v člunu, aby mě vyzvedl. Ten chlápek mi od Samira předal obálku s pěti sty dolary.“

„Ty kráso! To je spousta peněz. Cos udělala?“

„Co myslíš, že jsem udělala? Řekla jsem mu, ať Samirovi vyřídí, že nejsem na prodej.“

„Co to s těmi chlapy je?“ řekla jsem.

„Zbláznily se jim ega. Utrhly se ze řetězu.“

„Nebo to možná prostě nejsou ti správní chlapi. Páni! Pět stovek.“

„Chvilku jsem si to rozmýšlela, ale vrátila jsem je.“

„No jasně. Je to sice jako náš třítýdenní plat, ale nejsi přece kurva.“

Rozřehtaly jsme do tmy, smály jsme se naší bídné finanční i společenské situaci.

„Zatím ne. Ale stejně, dneska vypadá Galloway jako parchant, ale zítra do něj budeš znova zamilovaná.“

„To je smutné. Smutné, ale nejspíš pravdivé.“

„Jdu na kutě. Ty nohy mě ničí.“

„Jen běž... Já zhasnu.“

Mary Beth šla spát a já do kuchyně zapnout myčku. Na kuchyňské lince, poseté popcornem a drobečky, která potřebovala pořádně utřít, ležela její kabelka. Pomyslela jsem na svou matku a cítila se provinile. Možná byla stará Liz občas potvora, nikdy však nenechávala na kuchyňské lince zbytky jídla, než si šla lehnout.

Zpod dřezu jsem vytáhla čistič ve spreji a z role uškubla pár papírových utěrek. Pak jsem za jedno ucho nadzvedla Mary Betinu kabelku, abych pod ní utřela drobečky. Ovšemže se celý její obsah vysypal, včetně obálky. Srdce se mi zastavilo. Neměla jsem se do té obálky dívat, ale udělala jsem to. Spočítala jsem je. Z padesátidolarovek na mě koukalo deset malých oválných portrétů prezidenta Granta. To nebylo dobré. Schválně jsem kabelku položila dole ke schodům a obálku strčila dovnitř. Nikdy bych ji znovu nevytáhla.

Liz – Cítím se jako máma

Poté co Maisie viděla, jak Porter Galloway včera večer hltal očima mou dceru v těch krátkých šatech, první věc, kterou udělala, byla, že mi za rozbřesku zavolala. Nebylo ani sedm, když zazvonil telefon.

„Liz? Musíme si promluvit. Celou noc jsem nespala.“

„Co se děje?“ Myslela jsem, že došlo k nějakému neštěstí. Proč by někdo v tuhle hodinu volal, než aby oznámil něco jiného než děsivé zprávy?

„Je to tady. Včera večer jsem byla s Lorraine Gallowayovou v Turnerově galerii. A její syn, ten senátorský vykuk, Ashley vyloženě očumoval prsa. Všichni si toho tam všimli.“

Opravdu? A kvůli tomu mě tahá z postele?

„A co, máti? Ashley bude za pár měsíců čtyřiadvacet, nejspíš je na čase, aby se do ní někdo zakoukal, nemyslíš?

„Mně se to ani trochu nelíbí.“ Teatrální povzdech, jaký dovedla jen ona. „To není legrace, Liz.“

„Neblázni! Ashley by se o někoho takového nezajímala. Je to proutník a všichni to vědí.“

„Hm. To dokazuje, co víš o vlastní krvi. Je do něj vyloženě zamilovaná.“

„Vážně? No, to je mi teda novina. Měla stejné šaty jako na té tvé oslavě?“

„Myslím, že ano.“

V duchu jsem si poznamenala: zabavit Ashley černé šaty v zájmu zachování dobrého rodinného i jejího jména.

„No, máti, musíme čelit faktům. Všichni muži se rádi dívají na hezké ženy. Všichni očima kloužou tam, kam by neměli. A pokud ne, tak si s Ivym notují melodie z pořadu okaté Caroll Channingové, jestli víš, co myslím.“

„No, já ti to jen dávám na vědomí, to je všechno.“

„Maisie? O Ashley se neboj.“

„Možná jí koupím nové šaty.“

„Prosím tě, nedělej to. Clayton by vyletěl z kůže.“

„Clayton to nemusí vědět.“

„Není správné dávat jí pořád peníze, máti. Ona musí žít z toho, co vydělá.“

„To dítě nemůže žít z toho, co vydělá, a ty to dobře víš.“

Zavěsily jsme a já teď byla otrávená taky. Pěkně děkuju. Máti má prostě až moc času. Člověk by si myslel, že Porter Galloway tím, co provedl, znesvětil poutní kostel. Maisie si nedokáže uvědomit, že Ashley je dost stará na to, aby přitahovala pozornost mužů. Podle ní Ashley je a vždycky bude nevinná panenka. Jenže já vím svoje. Ashley žádná panenka není. Není žádné lehké zboží, ale tělesnost jí není cizí. Bylo jí kolem osmnácti, když jsem to na ní uviděla. Najednou nebyla tak náladová. Mateřská moudrost: jestliže se vaše dospívající dcera začne chovat mile, žije sexuálně.

Když jsem v Ashleyině koupelně našla antikoncepční pilulky, Maisie jsem to neřekla a ani Ashley jsem neudělala scénu. Prostě jsem čekala, až přivyknu nové realitě (čti: přestanu brečet) a dám se dohromady, načež jsem s ní měla podle mě nenucený a klidný rozhovor o sexuálním životě. Myslím, že jsem řekla něco v tom smyslu, že v téhle době je celkem normální, když má mladá žena s někým intimní styk, pokud se zamilují, ale že je nesmírně důležité, aby to bylo bezpečné a člověk zůstal zdravý.

Nejsem nějaká upjatá stará sůva. A v žádném případě jsem nemínila působit jako nějaký soudce. Prostě jsem jen nechtěla, aby nečekaně otěhotněla nebo chytila nějakou odpornou nemoc. Pamatuju si, jako by to bylo včera, jak mě sledovala s očima v sloup a hlavou na stranu s tím puberťáckým výrazem No, mami, tohle přece znám od sedmé třídy a já si uvědomila, že o sexu jsme se měly bavit mnohem dřív. Jenže všechno to, co se dělo s mým synem, mě příliš vyděsilo a poplašilo, než abych si vůbec dovolila přemýšlet o sexuálním životě kohokoli, sebe nevyjímaje.

Ale i když se už Ashley pomalu blížila pětadvacítce a do jejího intimního života mi nic nebylo, nehodlala jsem stát stranou a přihlížet, jak je moje dítě ponižováno. Nějaký vztah je jedna věc, pletky s politikem jsou však podle mě něco úplně jiného. Její půvabná tvář by mohla skončit na obálkách bulvárních plátků u pokladen supermarketů. Politici jsou to, co jsou – snadný terč pro skandály. A zrovna tak všichni kolem nich. Někdy mě napadá, že očekávání, která do politiků veřejnost vkládá, jsou směšná, zároveň jsem však unavená z toho, jak nás klamou.

O dvě hodiny později mě Maisiina zpráva o Gallowayovi pořád trápila. Ne proto, že ten chlap koukal na to, co se mu na ní líbilo, jen jsem chtěla mít jistotu, že Ashley ví, s kým má tu čest. Porter Galloway rozhodně nebyl takový ten mladistvý spolužák z vysoké školy, které brávala k nám domů. Byl to dospělý chlap věnující se kariéře, která ho mohla zavést kamkoli. Na zamilovanosti do někoho takového jako on jsem jí ve skutečnosti vytýkala jen to, že je mnohem starší než ona a má o sobě zřejmě vysoké mínění. Vím, že bych neměla být tak kritická.  Jenže co ta Ashleyina fascinace vším kolem Jackie Kennedyové Onassisové? Navíc díky těm kurzům, na které na univerzitě chodila, chápe roli politiků v americké historii. Není to hloupá holka odněkud z farmy. A tak jsem sama sebe napůl ujistila, že není důvod se znepokojovat. Až na to, že Galloway žije na očích veřejnosti.

Rozhodla jsem se přistoupit k té záležitosti s mateřskou laskavostí. Vztah mezi Ashley a mnou v poslední době poněkud ochladl a já ho chtěla znovu rozehřát. Pokud jsem se o výchově dětí něco naučila, pak tedy to, že je velice důležité o věcech neustále hovořit. Jak spolu přestanete mluvit, můžou nastat další hrůzy. Takže jsem udělala to, co by udělala každá rozumná matka. Koupila jsem krabici koblih u Dunkin’ Donuts a vyrazila na pláž. Ano, uvědomovala jsem si, že už není dítě. V mém srdci to však stále je a vždycky bude moje malá holčička. A možná jsem si na ni trošku zasedla. Jenom malinko. Jenže musíte chápat, že jsem se neovládla. Byla jsem z ní tak nervózní.

Bylo ještě brzo, před devátou, ale měla jsem za to, že Ashley bude vzhůru a bude se chystat do práce. Bylo těžké uvěřit tomu, že sama vstane, obleče se a v práci je včas. Rozhodně dozrála, ať jsem to byla ochotná akceptovat, nebo ne. Vzpomínala jsem na bitvy, které jsme sváděly, abych ji dostala z postele. To všechno už teď patřilo minulosti.

Vyrostla z ní krásná mladá žena, ale bývala i nádherné dítě. Když jsem odbočovala z mostu přes řeku Cooper na Coleman Boulevard, viděla jsem Ashley jako mladou dívku s planoucíma modrýma očima a splývajícími kadeřemi vyšisovanými sluncem doběla jako mořští ježci. Těch krásných vzpomínek bylo tolik – Ashley běží s Ivym po pláži na Sullivanově ostrově a honí racky, kteří se snášejí a pak rozlétají do všech stran. A jak se Ashley smála! I Ivy! Jejich hlasy, když volali jeden na druhého, a salvy jejich nevinného smíchu nesoucí se slaným vzduchem – bylo to tak radostné. Kdykoli si na jejich hlahol vzpomenu, skoro bych se taky přidala, jestli si něco takového dokážete představit. Ach jo. Zatímco mi hlavou táhly obrazy z jejich dětství, opravdu se mi dmula hruď. A abych byla naprosto upřímná, cesta na Sullivans Island mě pokaždé roztesknila. Myslím, že ten ostrov takhle působil na spoustu lidí, protože právě sem jezdily rodiny po generace odpočívat a být spolu mimo shon městského života. Což je přirozeně depozitář hezkých vzpomínek.

Život na Sullivanově ostrově byl pravým opakem života ve městě. Například jsme si jako mnohé jiné rodiny zařídili spaní na verandě. Skromné postele se spoustou polštářů a starých prošívaných dek podél stěn bočních verand. Zadní část naší verandy byla vyhrazena soukromí, ale žaluzie byly otevřené, aby jimi mohl proudit vzduch. Nakonec Clayton po mnoha prosbách nainstaloval stropní ventilátory. Můžu jen říct, že se pořád vyskytovaly dny a noci, kdy bylo vedro tak nesnesitelné, vlhkost tak vysoká a vzduch tak nehybný, že jsme si všichni chtěli lehnout a umřít, ventilátory neventilátory. Cítili jsme se jako Katherine Hepburnová v Africké královně – minus ty pijavice, plus komáři. Klimatizaci v plážovém domě Clayton nedůvěřoval, tvrdil, že ničí veškerý jeho původní smysl. V těch úmorných dnech a nocích lopatky ventilátoru jenom vířily dusné peklo. Ale za normální horké noci bylo spaní na verandě skvělým řešením našeho lepkavého trápení.

V určité noční chvíli se vracel příliv a přinášel vánek. Zvuk vln narážejících na pobřeží a šumících při zpětném ústupu nás ukolébával do nejhlubšího spánku, jaký jsem kdy zažila. Clayton měl pravdu. Kdyby byla v domě klimatizace, o tohle všechno bychom přišli.

Přes den jsme dělali tytéž věci jako naši ostrovní sousedé. Ráno plavání, oběd formou pikniku ve stínu, šlofík v domě a pak jsme šli zpátky na pláž, našlapujíce v rozpáleném bílém písku v řadě za sebou jako husy. Domů jsem děti brala později odpoledne po dlouhých hodinách stavění písečných hradů, hledání mušlí a všech možných dětských her, jimž se na pobřeží holduje. Kůži měly na dotek rozpálenou a pod mými polibky slanou. Venkovní sprchy smyly pozůstatky dne a u kořene nosu a na tvářích a rukou se jim jako malá trofej objevilo pár nových pih. K večeři jsme měli sendviče s vyzrálými rajčaty a ledový čaj a děti byly z toho slunce tak utahané, že usnuly dřív, než si lehly. S Claytonem jsme hráli žolíky a vychutnávali si nějaký dospělácký nápoj, zatímco se ze sterea linula třeba Měsíční sonáta nebo nějaký Chopin. Řeknu vám, že tyhle vzpomínky bych za nic nevyměnila. A věřte nebo ne, Clayton to cítí stejně – pokud jde o staré časy a ostrov. Byli jsme do sebe tenkrát tak zamilovaní. Navíc nás v těžkých chvílích spojovala společná láska k Lowcountry. No, to je možná trochu přehnané. Zdá se však, že něco společně milovat pomáhá.

Přejížděla jsem most přes Shem Creek a po pravé straně si všimla několika zbývajících lodí na lov krevet. Zpomalila jsem a dívala se. Voda byla temně modrá a velice klidná, nehybná. Lodě skýtaly proti jasně modré obloze ten nejkrásnější pohled, jaký jsem kdy viděla, a přímo volaly po fotografovi, aby jejich existenci zachytil. Byl to vymírající druh, tihle lovci krevet a jejich lodě. Většina restaurací dnes používala krevety i ryby z umělých chovů. Bůhví čím chovatelé ty svoje mrzáčky krmí, ale já měla vždycky za to, že mořské plody z umělých chovů nemohou být dobré.

Věci se mění a ne vždycky k lepšímu. Od dob indiánského kmene Seweeů v sedmnáctém století byl Shem Creek rušnou vodní cestou. Před občanskou válkou se tu na pobřeží nacházely továrny a mlýny. Odsud vyplouvaly přívozy přepravující lidi od pobřeží k pobřeží. Teď tady ale krevetové lodě kotvily spíš jako dekorace k vyvolání určité atmosféry.

Přesto to byl moc krásný pohled. Voda odrážela sítě, které visely z ramen rybářských lodí stejným způsobem, jakým visívají matně šedé závoje tilandsií z větví živých dubů v celé Lowcountry. Staré rozvrzané lodě, ošlehaní, leč stále hrdí nestoři, nesly na trupech jména jako Paní Eva, Slečna Paula, Šťastné větry a podobně. Bývalo jich mnohem víc, jenomže otcové města ve snaze zvyšovat příliv bohatých a kvůli nedomyšlenému plánu rozdělili přístaviště a donutili rybáře, aby kotvili jinde. Ale i s tímhle řídkým osazenstvem jsem cítila, jak se mi nad neomluvitelně mizející krásou té scenerie svírá srdce.

Bylo mi smutno z pomyšlení, že až budou Ashleyiny děti v jejím věku, nezbude na Shem Creek nic než neonová světla a hlídané parkoviště. Její děti možná nikdy nezažijí prostou radost z toho, že uslyší pod nohama praskat ústřicové skořápky, neucítí pach čerstvého úlovku ani neuvidí tanec živých krevet na palubě, jak ho Ivymu a Ashley předváděl pan Magwood, když byli malí.

Vyklopil na palubu kýbl živých krevet a Ashley s Ivym poskakovali a s vyvalenýma očima tleskali a pištěli radostí nad šíleně bláznivým zoufalým tancem krevet. Mám někde doma jejich fotky z lodi pana Magwooda. V duchu jsem si poznamenala, že jim je musím dát k Vánocům zarámovat. Kéž bych byla před lety věděla, že všechno tak rychle uteče. Přísahám vám, že se jednoho dne probudíte a nejlepší léta budete mít zničehonic za sebou. Snažím se na to nemyslet.

Než jsem se nadála, byla jsem na navigaci, přejížděla jsem most Bena Sawyera a přitom jsem si pomilionté lámala hlavu, kdo to ten Ben Saywer vlastně byl a co vykonal, že po něm pojmenovali most. Nejspíš to byl politik, který sehnal na stavbu toho mostu peníze. Kdoví? Slušný politik? Je to možné. Všechno je možné. Zahnula jsem vpravo a po Middle Street se začala pomalu ploužit k našemu domu na konci ostrova.

Ostrov se právě probouzel do nového dne. K pláži mířili běžci se svými psy a mladé maminky s malými dětmi si užívaly snídani na verandě Café Medley. Kdosi z Dunleavy’s Pub zaléval truhlíky s květinami, zatímco Jamie Maher byl zabrán do rozhovoru s dodavatelem alkoholických nápojů, stojícím u velikánského náklaďáku. Dunleavy’s Pub, největší podnik v okolí, měl na Nový rok patronát nad koupáním otužilců ve studené vodě, událostí, která vydělávala kopu peněz na speciální olympiádu. Byla to strašná legrace. S Claytonem jsme se snažili jít se každý rok aspoň podívat, jak se všichni účastníci ve svých bláznivých úborech hrnou do ledové vody. Pak jsme šli procházkou po Middle Street, kde všechny restaurace vyndaly stolky přímo na ulici, a dali si pro štěstí tradiční pokrm zvaný Hoppin’ John a k tomu kapustu. Kapusta se na Nový rok jí, aby se pro nadcházející rok zaručil dostatek peněz. Zelené přináší zelené? Hoppin’ John je v Lowcountry jídlo, které do budoucna zaručuje štěstí. Dělá se z hrachu a nasekané cibule, které se připravují s uzeným vepřovým kolenem. Ve zbylé šťávě pak obvykle uvaříme rýži. Když změkne, smíchá se s hrachem a cibulí. Je to dobré? Ne, chutná to jako hlína, a dobré to tedy rozhodně není. Ale je to tradiční jídlo a místní obyvatelé jsou natolik pověrčiví, že tradice nikdy nemění. Konkrétně tenhle obyčej je dobrý z mnoha důvodů, z nichž tím nejdůležitějším je, že vám o vás prozradí, kdo jste. Nikdo se zdravým rozumem netouží po misce hoppin’ Johna kromě synů a dcer Lowcountry. Maisie vždycky říká, že vědět, kdo jste a kam patříte, je jedním ze stavebních kamenů dobrého duševního zdraví. Taky tomu věřím.

Jela jsem dál, po levé straně jsem minula svou oblíbenou restauraci SALT at Station 22, opevnění, hasičskou zbrojnici a mrňavou stavbu, kde před desítkami let sídlil obchod smíšeným zbožím slečny Buddy McGinnové. Každá cesta na ostrov pro mě byla jako prohlížet si album se starými novinovými výstřižky. Nakonec jsem dojela na rozcestí u kostela Stella Maris, dala se vlevo a za minutku jsem přijela před náš dům.

Zajela jsem na prostranství u domu, vypnula motor a vystoupila. Věděla jsem, že Mary Beth obvykle jezdí do práce až pozdě odpoledne, a tak jsem dveře auta zavřela jemně pro případ, že ještě spí. Vrčící klimatizace v jejím pokoji by však bezpochyby nějaké to bouchnutí přehlušila. Vzhlédla jsem a pomyslela si, že nový nátěr by domu určitě prospěl. A je na čase vyčistit okapy od palmového listí. Centrální klimatizaci jsme nikdy nenainstalovali, do pár oken jsme však klimatizační jednotky dali v době, kdy jsme dům obnovovali po hurikánu Hugo, nechvalně známé bouři, která roku 1989 dala celé Lowcountry pořádnou ránu. Náš starý dům bouři přestál, kvůli větru a vodě jsme však přišli o všechna okna, koberce a další zařízení. Už nevím, z jakého důvodu jsme si nechali piano. Nejspíš ze sentimentu.

Ale lidi mají krátkou paměť a navzdory erozi i bouřkám nadále houfně přicházejí žít na ostrovy. Noví obyvatelé nejsou jako my. Pocházejí bůhví odkud, objevují se tu s naditými peněženkami a vyhánějí ceny nemovitostí bůhví kam. Tihle lidé vyžadují centrální klimatizaci, výrobníky ledu a komunikační vymoženosti. My domorodci jsme se zdráhali vrážet peníze do věcí, jako je bezdrátové připojení a programovatelné zavlažovací systémy, i když nakonec bychom si je patrně byli taky pořídili. A pokud ne my, tak by to jistě udělaly naše děti, které už podléhají mnohým konzumním rozmarům.

Cestou k domu jsem se zastavovala a sbírala palmové listy spadané ze stromů. Prostor před domem a příjezd k němu byl zaneřáděný. Naštvalo mě, že je hlavní schodiště plné plážového písku a různých nečistot. Mohly by si zvyknout pořádně zametat. Panebože, vždyť ty holky tady bydlí prakticky za nic, pomyslela jsem si. Aspoň ty proklaté schody by mohly zamést. Dveře byl zamčené, použila jsem tedy svůj klíč a vešla dovnitř. Zaslechla jsem, jak Ashley šramotí v kuchyni.

„Brýtro, drahoušku!“ zavolala jsem.

„Mami? Bože, k smrti jsi mě vyděsila! Nevěděla jsem, že přijedeš!“

Naznačuje mi, že než přijedu do vlastního domu, mám zavolat?

„Přivezla jsem tobě a Mary Beth koblihy. Zrovna jsem na tebe myslela a rozhodla se rozjet se sem na návštěvu,“ vysvětlovala jsem cestou do kuchyně. Objala jsem ji a políbila na čelo. V kalhotách od kostkovaného bavlněného pyžama a starém tričku vypadala spíš jako nedospělá holka než dospělá ženská. „To víš, občas se mi prostě zachce vidět svou dceru!“

„Tak to je milé. Díky! Taky tě ráda vidím. Chceš kafe?“

„Ovšem, ale obsloužím se sama.“

Sáhla jsem do skříňky pro hrnek a postavila ho na linku, na linku pokrytou drobečky. No, ne úplně. Jako by vytušila, že se zlobím, Ashley rychle navlhčila papírovou utěrku a drobečky setřela.

„Dělala jsem si předtím toast,“ řekla, utěrku zmačkala a hodila ji do přeplněného odpadkového koše. „Vlastně jsem to tady včera večer celé uklidila.“

„Ale drahoušku! Mně to nevadí!“ Nalila jsem si kávu a otevřela lednici, abych se podívala po mléku. Lednice byla nacpaná obaly na jídlo přes ulici, které byly starší než některé z mých bot. „V kolik musíš být dneska v práci?“

„V poledne,“ odpověděla a bedlivě mě přitom sledovala. „Jenom jsem vstala dřív.“

„No, to buď znamená, že jsi něčím vystresovaná, nebo… což je k smíchu,“ podotkla jsem s úsměvem, „nebo jsi šla do postele brzy, ale nedovedu si představit, proč by to někdo v tvém věku dělal.“

„Jasně,“ řekla a dala si do pusy kus koblihy. „Obyčejně jsem vzhůru celou noc a chodím po mejdanech.“

Podívala jsem se na její sarkastický výraz a pomyslela si: Tak tohle nebude žádná sranda. Sama jsem sem přišla samý med, jenže ona nevypadala, že by v dohledné době zesládla. Takže buď jsem mohla být nadále milá, nebo se jí přizpůsobit. Můžeme se navzájem vytáčet.

„No, možná jsi nebyla venku za zábavou, ale rozhodně jsi nezametala schody ani nečistila ledničku, co?“

„Mami! Tenhle týden lilo jako z konve, sakra.“

„Prosím tě, nesakruj. Je to ubohé.“

„Když myslíš. Sama víš, že po dešti je to venku vždycky zaneřáděné. Mrzí mě, že lednička není jako zrcadlo. Zrovna dnes jsem chtěla většinu těch věcí vyhodit. Vstala jsem brzy, abych vyprala a uklidila dům. Já nemám hospodyni, víš? A pracuju čtyřicet hodin týdně. Ježíšmarjá!“

Vyřítila se z kuchyně. Slyšela jsem, jak pobíhá, a za pár minut se vrátila s košem plným špinavého prádla.

„Promiň,“ omlouvala se a protáhla se kolem mě do prádelny. Z jejího hlasu ukapával neředěný ocet.

„Chceš pomoct?“

„Ne.“

„Dobře.“ Co bych mohla říct dál? „No, holčičko, potřebuju s tebou o něčem mluvit.“

Na chvíli nastalo ticho rušené jen vodou plnící pračku a pak prohlásila: „Já věděla, že ses tady objevila kvůli něčemu jinému.“

Zaslechla jsem bouchnout víko pračky a cítila jsem, jak z ní odvedle sálá zlost. Tak to je v háji, pomyslela jsem si.

Posadila jsem se na barovou stoličku u kuchyňské linky.

„Pojď si ke mně na chvíli sednout,“ vybídla jsem ji.

Usedla, odhrnula si vlasy z obličeje, vydechla a obrátila oči v sloup.

„Tak jo, co se děje, mami?“

„Podívej, Ashley, jsi prakticky dospělá ženská a mně je jasné, že si myslíš, že moje rady týkající se čehokoli nepotřebuješ…“

„Ne, tak to není. Já bych jen chtěla, aby se v téhle rodině říkala mnohem častěji pravda. Pokud jsi přijela s tím, že si se mnou chceš o něčem promluvit, proč jsi to prostě neřekla?“

„Možná jsem doufala, že to téma přirozeně vyplyne z hovoru.“

„Porter Galloway?“

„Ano,“ přisvědčila jsem.

„Volala ti Maisie?“

„Ano, ale prosím tě, jí neříkej, že jsem ti to prozradila.“

„Jasně. Další tajnost. Hele, mami, Porter Galloway je hajzl.“

„Vážně?“ Hajzl? Co to má znamenat?

„Jo. Včera večer mě pozval, abych s ním šla na skleničku. Tak jsem jela do baru v hotelu Charleston Place a čekala, že ho tam najdu. Ukázalo se, že chce, abych za ním přišla na pokoj. Řekla jsem si, to určitě. Až naprší a uschne, senátore. A tak jsem odešla, ale tu sklenici vína jsem nechala napsat na jeho pokoj.“

Věděla jsem, že mluví pravdu.

„Dobře to dopadlo! Taková urážka.“

„To jsem si taky říkala. Může mi políbit.“

„No jistě.“ Zkoumala jsem její tvář. Zmocnilo se jí zklamání a zlost. Nevyčítala jsem jí to. „Chlapi dokážou být tak pitomí.“

„Jo. Mami? Nedělej si o mě starosti. Já pitomá nejsem a jsem hodná holka.“

Vztáhla jsem ruku a přejela jí po tváři.

„Já vím, dítě. A vůbec, myslím, že bychom spolu měly vyrazit na nákup. Víš, mají tam někde černé šatečky, které nejsou tak smrtící. Ráda ti je pomůžu vybrat. Můžeme to považovat za předčasný dárek k narozeninám?“

„Možná někdy v týdnu,“ prohlásila. „Díky. Tak Maisie si myslí, že moje šaty jsou nebezpečné?“

„Ty ne?“

„Možná.“ Po tváři jí přelétl ten nejnepatrnější ze všech úsměvů v celém křesťanském světě. „No nic, říkej si o Porterovi, co chceš, ale úspěch má. Nevadilo by mi být guvernérovou ženou.“

„Guvernér! Má drahá, já myslím, že bude muset urazit ještě dlouhou cestu, než se jím stane. Navzdory všem těm řečem. A ty bys opravdu chtěla být manželkou politika? Politika je tak špinavá věc.“

„Jako všechno. S někým se oženit musí, ne? Mohla bych pak celou dobu malovat.“

„Dítě, obávám se, že to by asi byla až příliš vysoká cena za tvou uměleckou svobodu. Kromě toho se podle novin zatím nezdá, že by se chystal usadit.“

„Já vím. Maisie mi to říkala. Ale na tom nesejde, protože on už nejspíš stejně zapomněl moje jméno.“

„To si piš, že ne. Vsadím nové šaty i boty. Zavolej mi, až se ti ozve.“

„Vypadá to, že seš si docela jistá. Jak to víš?“

„Protože všichni muži chtějí to, co nemůžou mít. Do jednoho.“

„No, tak to si počkám.“

„Poslouchej svoji matku. O mužích toho vím víc, než je mi milé prozradit.“ Rozesmála jsem se, když jsem to řekla.

„Mluvíš jako Maisie,“ podotkla Ashley a taky se rozesmála.

„Bůh nás chraň. Poslyš, drahoušku, já jen doufám, že až se budeš vdávat, budeš k smrti zamilovaná a ten tvůj šťastlivec bude k tobě cítit totéž.“

„To rozhodně.“

„Láska je to nejdůležitější, Ashley. Láska, rodina… to jsou věci, na kterých záleží, věci, o které je třeba se starat.“

„Kdo by byl proti?“

Kdyby nic jiného, aspoň se mi ji podařilo rozesmát a byl obnoven smír.

Krátce nato jsem ji opustila a vrátila se do města. Slíbila, že zamete schody a vynese odpadky. A že bude vůbec pečlivější, co se domu týče. Ve svém  věku to v současném světě nemůže mít lehké. Přemýšlela jsem o tom, když jsem projížděla po navigaci a přes Mount Pleasant. Jasně je to vidět právě na Ivym. Není to lehké ani trochu.

Ashley – A jedem!

Vedle úchvatné vyhlídky je další výhodou bydlení v rodinném plážovém domě, že na zahradě máme starý domek. Naše rodina ho využívala jako jakýsi očistec, přeneseně řečeno – mezistanici mezi bleším trhem (nebe) a skládkou (peklo). Byl plný odhozeného haraburdí, nepoužívaných věcí, které se člověk nedokáže přimět vyhodit – starých postelí, rezavých bicyklů, rozbitých židlí, které se nikdy neopraví, a tak dále. Nepamatovala jsem si, že by v domku někdy bylo něco jiného. Jednu dobu jsem pomýšlela na to, že ho dám do pořádku a pronajmu, je to však hrozná ruina a moje zdroje jsou omezené, jak je dobře známo. Kromě toho jsem neměla ani ponětí, co obnáší být paní domácí.

Máma s tátou všelijak brblali a nakonec prohlásili, že jim nebude vadit, když chatku využiju jako ateliér, tak jsem si ji upravila pro sebe. Padl na to milion stromů, protože jsem spotřebovala balíky papírových utěrek, spousty láhví octa a čističů jsem vyždímala do poslední kapky a hroznou práci dalo přenést ty staré krámy a blbosti na chodník. Sousedi si museli myslet, že jsme úplní křečci. Hrůza!

V době občanské války čili nedávného zmatku, jak tomu Maisie s oblibou říká s odkazem na své stáří, sloužil ten domek jako kuchyňský barák. Oddělovat kuchyň od hlavního domu bylo celkem běžné, protože často vzplanula od odletujících uhlíků, špatně udržovaného komína a podobně. Sotva si dokážu představit, jak se někdo v lijáku a vichru žene z té chatky do domu jako o závod s mísou vepřových kotlet! Pěkná blbost. Americké dějiny jsem sice trochu studovala, ale nikdy mi nedošlo, jak hrozné to pro ženu muselo být před sto lety, natožpak v koloniálních dobách.

Jenže i po vyklizení to byl pořád děsný kutloch. Stěny ze sádrokartonu a dřevotřísky celé popraskané nešetrným užíváním a v otevřeném stropu obnažené trámy. Ve střeše chybělo tolik šindelů, že v ní zely pekelné díry. Ale trochu toho deště mi nevadilo. Pod otvory jsem prostě postavila koše na odpadky a hrnce a šla si po svém. To je toho. To mi víc vadil krysí trus. Ale hlavně že mám svůj vlastní ateliér!

Vlastně bylo dobré, že ta chatka byla taková díra, protože když malujete, nechcete si dávat bacha na podlahy. Podlahu místnosti, kde jsem měla stojan, pokrývalo to nejlevnější linoleum, jaké lidstvo před padesáti lety vyrobilo, a teď bylo postříkané všemi barvami pocházejícími z přírody i mimo ni – můj hold malíři Jacksonu Pollockovi.

Ale jo! Opravdu to vypadalo jako malířský ateliér! V obýváku byl přes dvě staré dřevěné kozy přehozený velký kus centimetrové překližky, tam jsem si napínala plátna na rámy a dávala jim dva nebo tři základní nátěry podle kvality kalika nebo struktury látky, kterou jsem používala. Dělat to sama bylo mnohem lacinější než kupovat plátno už hotové. A taky se takhle dala využít plátna nezvyklých velikostí i struktur. Klidně bych mohla malovat na džínovinu nebo pytlovinu. Jak natahovat plátno je patrně jedna z nejpraktičtějších věcí, jakou jsem se na univerzitě naučila, tedy kromě šponování dolaru.

Mimochodem, vzadu v domku byl starý plechový dřez, kde jsem si mohla prát štětce, a příšerná koupelna pro případ největšího zoufalství. V další místnůstce, kde zřejmě měli dřív spižírnu, jsem na podomácku vyrobených policích skladovala své obrazy, kdyby se náhodou Davidu Zwirnerovi nebo Larrymu Gagosianovi před naším domem porouchalo auto, a oni potřebovali někde počkat. Pokud jste o nich nikdy neslyšeli, jde o majitele těch nejúžasnějších galerií v Chelsea, pokud ne na celé planetě. Zeptali by se: Mladá dámo, co děláte tady na Sullivanově ostrově, aby vám to utíkalo? A já bych řekla: No, já ráda maluju. Načež by oni pronesli něco jako: To je ale náhoda! My obchodujeme s uměním. V New Yorku! A já bych se vytasila se všemi svými plátny a poskytla jim takový kulturní zážitek, na jaký se nezapomíná. Prosili by, aby mě mohli zastupovat, a letecky by mě i s mými obrazy přepravili do New Yorku. Tam bych uspořádala svou vlastní výstavu, která by ohromila tisk i všechny v uměleckém světě a já bych se přes noc stala senzací.

A možná že ne.

No tak, nechte holku snít. No jo, já vím. Je to trochu ujetý. Dobře, dobře.

Většina mých posledních obrazů byly krajiny. Dělala jsem je ve výrazných barvách a tu a tam jsem malovala na jiné materiály jako krep nebo džínovina kvůli jejich struktuře a plastičnosti. Figurální malbu jsem ale měla taky ráda. Čistě pro zábavu jsem pracovala na portrétu Maisie coby Mony Lisy včetně onoho vševědoucího úsměvu. Hrozně ráda jsem si vybírala známé lidi a uváděla je v kontextu, který prozrazoval, kým jsou. A místo rozostřeného pozadí, které na svém obraze použil da Vinci, jsem namalovala krajinu s lamou. Typická Maisie. Kdyby to viděla, chechtala by se. Bohužel ode dne, kdy ji Nemožní zabavili klíčky od auta, jezdívala na pláž už jen zřídka. Možná ji tím jednoho dne překvapím. Zatím ten obraz visel na stěně mé ložnice.

A měla jsem i obraz Ivyho coby malého kluka, jak sedí úplně osamělý na schodech velikánské cihlové budovy, něco jako on sám ve velkém lhostejném světě. Dělávalo mi starost, jak hrozně se do sebe uzavřel. Po jeho coming outu na něj byli naši vážně hrozní. On vlastně ani neměl možnost projevit se jako homosexuál, dokud ho nenacpali do toho děsného tábora. V táboře měl uvěřit tomu, že jestli s tím nepřestane a nepolepší se, je hříšník odsouzený přímo do plamenů pekelných. Jak to měl asi udělat? Když přijel domů, celé měsíce s nikým nepromluvil. Pořád byl jen ve svém pokoji a brečel. Nakonec se však naštval natolik, aby se vzepřel a vrátil se k normálu – svému normálu –, a naši se mu pak prý omluvili, ale zatraceně, spousta škody už bylo naděláno. Jejich zklamání z Ivyho bylo tak zjevné. Pořád jsem jim říkala, že dělají strašnou chybu, že je to jako nenávidět vlastní dítě kvůli kudrnatým vlasům nebo jednomu modrému oku nebo čemukoli jinému, s čím se dítě narodí. A vůbec, když už jsme upřímní, kdo by chtěl být jako Clayton a Liz? Amen, pravím vám.

Ach, Ivy. Můj milovaný bratr! Jeden z prvních obrazů, které jsem kdy udělala, byl akryl nás dvou, jak si jako děti hrajeme na pláži. Kompozici jsem okopírovala za staré fotografie a obraz jsem mu dala, aby si ho pověsil ve svém prvním bytě jako připomínku toho, jak moc ho mám ráda. Načež jsme se sesypali a rozbrečeli. Jak já nenáviděla, že se odstěhoval a nechal mě s nimi. Věděla jsem, že hned po Ivyho odchodu zahájí nové tažení, aby mě přetvořili do nějaké nové, vylepšené verze sebe samých, což se samozřejmě stalo. Po nějaké době to vzdali, nejspíš proto, že – jak prohlásil táta – jsem jen holka a stejně se vdám a budu mít děti, a až ty odejdou na vysokou školu, pak teprve budu možná malovat. V současné době se upínali k tomu, že když jsem si nedokázala najít lepší práci, měla bych se skvěle vdát. Až do onoho večera jsem si myslela, že skvělé bude vzít si Portera Gallowaye. Možná jsem moc velká citlivka, ale pořád jsem moc zklamaná a uražená. Vážně moc.

Tedy kdybych Portera Gallowaye malovala dneska, posadila bych ho na barovou stoličku a udělala mu vlčí ocas a tesáky. Jako na tom proslulém Coolidgeově obrazu psů hrajících poker, víte? Kolem něj by byli samí vlci a já bych s velkou svatozáří na druhém konci baru vyzařovala nevinnost. Zajímalo by mě, jak by se mu líbilo, až by to uviděl viset v muzeu či v galerii. Nebo bych mu možná provedla ještě něco horšího. Musím si to promyslet. Bože, jsem na něj pořád tak naštvaná, že bych mu dala rovnou facku. Přestože jsem měla nutkání říct o té Gallowayově urážce Ivymu, když jsem mu den potom volala do San Franciska, radši jsem to nechala být a vyptávala se na jeho a Jamesův pobyt v New Yorku. Po mých otázkách „Jaké to bylo? Líbilo se vám tam?“ nastala podivná pauza. „Co je? Co se stalo?“ ptala jsem.

„Cože? Jo. New York. No, bylo to jako vždycky – davy, špína, hrozné taxíky, skvělé jídlo… Vždyť víš, normálka. Koupil jsem si v Barneys fantastické boty za poloviční cenu a James si dal masáž za tři sta dolarů.“

Neříkal mi všechno.

„Ivy? Jak dlouho tě znám?“

„Celý svůj život.“

„Co mi tajíš?“

„Co tím myslíš? Já ti nic netajím!“

„Ale tajíš. Bylo tam ještě něco, že jo? Má táta v tom svém bytě sbírku sexuálních hraček nebo něco takového?“

„Ne! Prokrista, Ash. Sexuální hračky. Ne. Velký Clayton a tohle? Ne. Nikdy. Jediné, co si schovává, jsou chronologicky seřazené stvrzenky na každý niklák, který utratí.“

„Takže žádné překvapení.“

„Asi na mě leze rýma, to je všechno. Jsem prostě trochu mimo.“

„Tak jo,“ řekla jsem a přestala ho zlobit. „Dostanu to z tebe později. Poslouchej, ještě jednou díky za ty peníze, Ivy. Vrátím je, přísahám.“

„No jo. Neutrať je za oblečení!“

„To bych nikdy neudělala!“

„Já vím. Jen tě tak popichuju. Považuj to za příspěvek na ten starý dům.“

„Starý dům toho potřebuje tolik, až je to k smíchu. Místy skoro padá. Teda možná má strach velké oči, ale myslím, že podlahy jsou nakloněné víc než kdy jindy.“

„Třeba se propadá.“

„Asi jo. No ale dnes večer sjedeme s Mary Beth do obchodu pro barvu a tenhle víkend chceme začít malovat. Máš nějaký nápad, jak tady z té akce udělat tu nejskvělejší věc na světě?“

„Takže ty se do toho vážně pouštíš, jo?“

„Ivy, jestli nepodniknu něco radikálního, zůstanu v tomhle životě trčet napořád.“

„Dobře, hele, tady máš moji radu. Snaž se dělat všechno prvotřídně, víš, co tím chci říct?“

„Chceš tím říct, že bych singapurský ananasový koktejl neměla nabírat z popelnice plechovkou od polévky?“ Při představě jeho výrazu jsem se rozesmála.

„Mon Dieu! Quelle horreurs!“ zvolal se smíchem. „Poslouchej svýho starýho dobrýho bráchu. Zajdi v Charlestonu do jakéhokoli obchodu s gastro potřebami a kup stoprocentně univerzální sklenice na víno. Žádnou umělou hmotu! Dej pozor, aby se vešly do myčky. Nedávej za ně víc než dolar za kus, jasný?“

„Počkej moment. Musím si to zapsat.“ Popadla jsem tužku a začala si dělat poznámky na zadní stranu reklamního letáku Americké důchodové asociace. Reklama od nich vždycky vytáčela moje rodiče. „Tak jo. Můžeš pokračovat.“

„Kup tisíc bílých koktejlových ubrousků. Pak běž do květinářství a kup kapradí. Velké husté kapradí. Šest kousků. Kup bílé čajové svíčky a čiré kalíšky na ně, aspoň dva tucty, rozmístíte je na hlavní schodiště, všude po verandě, na toaletu, na stoly.“

„Vezmu čtyři tucty.“

„Jsou dost laciné. A zeptej se Mary Beth…“

„Mary Beth,“ zopakovala jsem znechuceně a uvažovala, jestli mu řeknu o tom, jak se tady kurví. Pak jsem se rozhodla nechat to být.

„Co je s ní?“

„Nic.“ Věděla jsem, že i on ví, že něco zamlčuju. Tak to mezi námi prostě chodilo.

„No dobře. Každopádně se jí zeptej, kde se dají sehnat na verandu vysoké kulaté stolky za tu nejlepší cenu. A budete potřebovat dva obdélníkové stoly – jeden jako bar a druhý na jídlo, které se nebude roznášet.“

„Moment, moment! Máma s tátou by snad neměli všechny tyhle věci vidět.“

„Víš co? Schovej je v té chatce. Je tam ještě pořád lednička?“

Máma tam měla další lednici na zimní prázdniny a v létě na pivo. Nepoužila ji deset let.

„Jo, ale je na ní škraloup z bůhví čeho.“

„Holčičko! Vezmi si houbu a pusť se do práce! Ty věci si můžeš schovávat v chatce. A ubrusy. Prádlo budete potřebovat.“

„Jasně! A co pití?“

„Pošlu ti textovku se seznamem toho, co opatřit.“

„Dobře. No teda! Jak o tom mluvíš, zdá se to dost jednoduché.“

„Něco o tom vím, slečno řeko. Svého času jsem pár večírků uspořádal.“

„To si sakra myslím.“

A tak jsme se s Mary Beth v následujících deseti dnech ze všech sil snažily vylepšit vstup do našeho domu, jímž budou lidé procházet, toaletu a velkou verandu s výhledem na oceán. Usoudila jsem, že pokud chce brát od chlapů peníze, je to její věc, což taky byla. V duchu jsem ze všech stran probrala, jak to s prostitucí je, ale mluvit jsem o tom opravdu nechtěla. Navíc jsem potřebovala její pomoc při uspořádání té akce. Skoro nás to zničilo, kromě toho šíleného malování jsme do haly ke dveřím na verandu dostrkaly dvoutunové piano a leštily ho, dokud jsme se v něm neviděly. Něco se však mezi námi definitivně změnilo. Ona věděla, že já vím, že provedla něco hrozného. Předstíraly jsme ovšem, že to neudělala.

„Tohle už nikdy nestěhuju. A je mi jedno, co na to poví máti.“

„Naprosto souhlasím! Ale abychom byly praktické, můžeme sem dát ovoce a sýr,“ řekla Mary Beth. „Na to velké prkýnko? Pořádně ho navoskuju.“

„Skvělý nápad.“

Načež jsme ze skříně v hale vytáhly i starý mosazný dalekohled a nablýskaly ho, jak nejvíc jsme mohly.

„Ten je opravdu starožitný,“ poznamenala Mary Beth.

„Jo, mám dojem, že ho dědeček koupil v Londýně nebo z Londýna pochází. Nevím. Ale je pěkně starý.“

Ten dalekohled jsme si pak oblíbily, za soumraku i později v noci za svitu hvězd jsme ho používaly ke sledování lidí na lodích proplouvajících kolem.

„Nevěděla jsem, že dalekohled může být tak skvělý,“ prohlásila Mary Beth. „Tedy věděla, ale nikdy jsem žádný neměla.“

„Já si jako dítě vždycky myslela, že je k ničemu. Ale líbilo se mi, když mi s ním Maisie ukazovala Mars.“

„Ještě víš, kde je?“

„Jo, tam nahoře,“ řekla jsem a ukázala na strop.

„Jasně. Moc vtipné. A abys věděla, to piano je rozladěné,“ oznámila Mary Beth. „Neměly bychom ho nechat naladit?“

„Ne,“ odpověděla jsem. „Kdo by na něj hrál?“

„No, ty nevíš, že Tommy Milano byl něco jako zázračné dítě?“

„Utahuješ si ze mě?“

„Vůbec ne.“

„Myslíš, že by se mu chtělo přijít zahrát?“

„Možná, kdyby bylo naladěné. A pro tebe by hrál určitě zadarmo.“

„Hra na piano by to mohla vylepšit. Kolik stojí naladění piana?“

„To nevím, ale mohly bychom se zeptat jeho. Proč mu nezavoláš?“

„Panebože, vážně do toho chceme zatahovat ještě někoho třetího?“

„Můžeme mu dát nějaký džbánek na dýška,“ prohlásila Mary Beth s výrazem, z něhož vyzařovalo přesvědčení, že právě přišla na geniální věc.

Koukala jsem na ni a přemýšlela, jestli mě rodiče zamordují umlácením, nebo podříznutím.

Vězely jsme v tom až po krk.

Vymalovaly jsme, nakoupily, zařídily – a Tommy Milano souhlasil.

„Blázníš?“ řekl. „Dovedu ho naladit sám.“

„Fakt?“

„No vážně.“

„Páni!“ Co on vlastně neumí?

Když jsme přetřely futra posledním nátěrem, dostal Tommy staré piano zase do formy.

„Úžasné,“ ocenila jsem ho, když se posadil a zahrál kousek Beethovena.

„Díky,“ usmál se a přešel na píseň Paula Simona. „Jak to vůbec dopadlo s tebou a tím sráčem?“

„Myslíš senátora Gallowaye?“

„Přesně toho.“

„Ten nestojí za nic.“ Pronesla jsem to tak vážně, jako bych udělala důležité životní rozhodnutí.

„To říkáš ty mně?“ pravil Tommy a culil se.

Přestože to přiznávám nerada, Tommy dokázal být docela milý, když chtěl. O Porteru Gallowayovi jsem se už nezmínila.

„Mimochodem, piano nemůžete používat jako bufetový stůl. Musím ho otevřít. Jinak z té věcičky nedostaneme ten nejlepší zvuk.“

„Fajn! Dělej, co musíš. Něco mi říká, že víš, co je nejlepší.“

Byla jsem hrozně nervózní, žaludek jsem měla stažený a nespala jsem. Co kdyby se objevila máti s dalšími koblihami? Úplně by zešílela a zabila mě.

Když nastalo společně dohodnuté datum, obeslali jsme Twitterem lidi, jejichž seznam jsme měli z firmy Mary Beth a taky z Tommyho styků. Já měla pár lidí, s nimiž jsem se znala od dětství, ale ani jsem nečekala, že by se objevili. V každém případě jsme všichni rozeslali tohle: Mango Sunset party dnes večer v 19.30! U Ash a Mary Beth na Sullivanově ostrově. Prvních padesát s padesátkou. Platí se hotově. Klasické koktejly a předkrmy s doprovodem piana a vyhlídkou!

Rozhodly jsme se, že toho Mary Betina dodavatele nevyužijeme, řekly jsme si, že když to zařídíme samy, mohly bychom vydělat o trochu víc. Jedna z těch starších žen od Mary Beth z práce se nabídla, že nám za nominální poplatek pomůže. Zdálo se, že se nám to rýsuje. Byla jsem vyčerpaná.

Mary Beth vymyslela menu a já ji pomohla všechno to jídlo připravit – miliony masových kuliček v jakési havajské ananasovo-rajčatové omáčce, párky v těstíčku z velkoobchodní prodejny Costco, obrovský kus sýra taky odtamtud a tuny krekrů a jahod. V podstatě jsme podávaly to, co v jednom starém televizním seriálu dělaly Lucy s Ethel Fredovi a Rickymu. A nachystaly jsme džbány koktejlu Mai-Tai zdobené trojúhelníčkem ananasu a třešní na párátku. I bílé víno bylo. A destiláty. Objevily a koupily jsme všechno, co bylo na Ivyho seznamu. Jeden z Tommyho kamarádů, Ed nějak, měl na starosti bar, celý si ho přichystal a vypadal velice profesionálně. Čajové svíčky skýtaly právě tolik teplého světla, kolik vyžadoval den dohasínající nám před očima. Zdálo se, že se všechno harmonicky propojilo a vytvořilo dokonalou atmosféru. I kapradí se ve vánku zlehka kývalo. Byli jsme na party připraveni tak, jak jsme připraveni být mohli. Třeba se to povede. V půl sedmé přijelo první auto. Vystoupili čtyři lidi. Připadali mi docela normálně. Sledovaly jsme je s Mary Beth oknem. Tehdy jsem si všimla jejích nových hodinek, nejspíš koupených za peníze od Samira.

„Pěkné hodinky,“ řekla jsem.

„Díky,“ odpověděla, hrozně zčervenala a rychle je zakryla rukou, skoro je schovávala. „Poslala mi je máma.“

„Vážně?“ Lhala jako když tiskne. Hodinky od Michaela Korse nemohla koupit v nějakém zapadákově v Tennessee. „Věříš, že jsme to opravdu spustily?“ zeptala jsem se, abych změnila téma.

„Ano. Je to v pohodě. Tyhle lidi znám,“ odvětila Mary Beth. „Neměla bych jít ke dveřím?“

„Ty se starej o jídlo. O peníze se postarám já.“

Zpražila mě pohledem, ale neřekla nic. Dobře věděla, že jí nevěřím, protože mi lhala. Nesnažila se hájit.

Aniž se ale zarazila, prohlásila: „Jasně!“ Zamířila ke kuchyni a zavolala: „Tommy! Začni hrát!“

„Co mám hrát?“ zakřičel na ni.

„Cože? Teď budeme probírat, co se má hrát?“ okřikla jsem oba dva.

„Mám to! Už to mám!“ vykřikl se smíchem.

No a pak se vzduch zaplnil starými písněmi Billyho Joela, před dům přijela další dvě auta a pak ještě tři a brzy se mi kapsy úplně nadouvaly penězi. Každou chvíli jsem mizela ve svém pokoji a házela hrsti peněz do krabice od bot. Nakonec přestala auta přijíždět a já měla pocit, že je konečně namístě trochu se seznámit. Slunce zapadalo za obzor a okraj země byl vymalovaný tak temně rudě jako šňůra rubínů. Byl to nádherný západ slunce. Prostě nádherný.

Zdálo se, že si to lidi užívají. Posbírala jsem prázdné sklenice a sbalila papírové ubrousky. Skoro všem bylo tak kolem třiceti a vypadalo to, že Mary Beth s Tommym jich spoustu znají. Musí to být krása, když může člověk jen tak utratit padesát dolarů, pomyslela jsem si.

Tommyho džbánek na dýška, což byla ve skutečnosti váza, byl nacpaný jednodolarovými bankovkami, a dokonce několika pětidolarovkami! Tommy vypadal spokojeně. Mary Beth kmitala s podnosy, usmívala se a zjevně si to vychutnávala. Naši hosté sledovali nákladní lodě proplouvající kolem a fotili si selfíčka jako o život. Byl to vážně povedený večer.

Skoro nikoho jsem neznala. Tommy a Mary Beth to museli za posledních pár týdnů rozhlásit. Spočítala jsem příchozí a bylo jich něco přes padesát. Většinou slušně vychovaných, žasnoucích nad tím západem slunce. Uf! oddechla jsem si. To je úleva! No, našel se jeden povedený párek, který se zamkl na dámské toaletě.

Všimla jsem si, že tři ženy čekají v hale.

„Jak dlouho tam někdo je?“ zeptala jsem se.

„Asi dvacet minut?“

„Na konci haly je ještě jedna toaleta,“ oznámila jsem jim a ukázala na druhou stranu. „Ne tak pěkná, ale funguje.“

„Díky,“ řekly a odpochodovaly.

Zaklepala jsem na dveře.

„Vy tam, jste v pořádku?“

Najednou bylo zřetelně slyšet tlumené hlasy, hihňání, zapínání zipů, spláchnutí a tekoucí vodu.

„Jo,“ odpověděl mužský hlas. „V minutě jsem venku.“

Čekala jsem a čekala a čekala. Potom jsem znovu zaklepala.

„Nepotřebujete doktora?“ křikla jsem přes dveře.

Ty se pomalu otevřely, chlápek s rozcuchanými vlasy a vizáží zjevného grázla se na mě jen tak podíval a prošel kolem. Za ním se objevila hezká mladší žena, která vypadala děsně zmateně. Chytila jsem ji za paži.

„Au!“ zakvílela.

„Jak se jmenujete?“ chtěla jsem vědět.

„Amy.“

„Amy jak dál?“

„Smithová. Pusťte mi tu ruku!“

„A kdo byl ten chlap s vámi?“

„Joe Blow.“

Joe Blow, no jasně. Označení pro neznámého chlápka z ulice. Ani nezná jeho jméno. Nebo je to možná drogový dealer.

„Jo, dobře, a nemyslíte, že šukat v domě někoho, koho ani neznáte, se jaksi nehodí?“

Jen na mě tak zírala, jako kdyby měla na sex plné právo i uprostřed dálnice 61, pokud se naskytne příležitost. Co si to dovoluje?

„Vypadněte, jo?“ řekla jsem. Byla jsem šíleně naštvaná.

„Jo? Tak chci zpátky svoje peníze,“ opáčila.

„Zažalujte mě,“ odsekla jsem. „Vydezinfikovat to tam po vás mě přijde na sto dolarů.“

„Jste mrcha,“ prohlásila.

„Tak jo. A vy jste… vy jste všivá coura! Teď si jděte vyzvednout toho svého všivého parťáka a vypadněte z mého domu.“

Zalapala po dechu a oddupala pryč. Srdce mi bušilo tak silně, že jsem myslela, že mi prasknou ušní bubínky.

„Hej, Ash!“

Tommy. Nechal hraní a stál teď vedle mě.

„Co je?“ zeptala jsem se a pořád myslela na to, že možná omdlím.

„Dobrá práce,“ pronesl uznale a poplácal mě po zádech.

„Díky,“ odpověděla jsem a vyšla ven na verandu, abych se ujistila, že ještě můžu dýchat. Nadechla jsem se a pomyslela si: Od Tommyho bylo hezké, že mě podpořil, ne?

U baru jsem zahlédla Joea Blowa a namířila si to rovnou k němu.

„Joe Blow?“

„Pritchard,“ řekl. „Máte nějaký problém?“

„Tohle je můj dům a vy jste na mě příliš velký parchant. Chci, abyste si sebral Amy a odešel. Jasný?“

Nevěřícně se na mě zadíval. Potom se jako by přikrčil strachy. Co se to s lidmi děje?

„Áááách! Amy? Tak se jmenuje?“

Hudba znovu utichla. Tommy nás sledoval a barman Ed byl taky ve střehu. Joe si uvědomil, že Tommy se svým kámošem Edem by mu mohli nepěkně nakopat zadek, a proto se stáhl. Sledovala jsem, jak popadl Amy a zamířil ke dveřím. Amy mi na odchodu ukázala zdvižený prostředníček a já si pořádně oddechla.

„Další sráč,“ podotkl Tommy.

„To teda naprosto souhlasím,“ přikývla jsem. „Myslím, že teď si dám sklenici vína.“

Vrátila jsem se na verandu. Někteří lidé si vyšli na pláž, aby ve slábnoucím světle uviděli proplouvající loď ještě víc zblízka. Pomyslela jsem si, že ta velkolepá podívaná na oblohu při západu slunce se mi nikdy neokouká. Že bylo slunce za obzorem, však neznamenalo, že se setmělo. Mraky zbylé na obloze měnily každých pár minut barvu − od roztřepených pruhů tmavého růženínu po ametystové chomáčky třpytivě a zlatě prosvětlené. Všechny tyhle barvy byly poskládané jedna na druhé a každých pár minut měnily sytost i tvar. Žádné dva západy slunce nebyly stejné, ale skoro vždycky byly fascinující. Dala jsem si víno a našla Mary Beth, roznášející řídnoucímu davu studené pohoštění.

„Co se to tam dělo?“ vyptávala se.

„Dva kreténi šoustali na záchodě,“ vysvětlila jsem.

„No, aspoň někdo si užil sexu,“ řekla a zahihňala se.

Protočila jsem panenky a nechala si ujít další možnost, jak ji usvědčit.

„Símtě! Copak tady je na to čas a prostor?“ Pak jsem se usmála. Ubohá Mary Beth. „Některý lidi jsou takový hovada.“

Někdo mi poklepal na rameno.

„Nejste vy Ashley?“

Otočila jsem se a spatřila opravdu půvabnou ženu oblečenou velice uměřeně jako doktorka nebo tak něco. Prostě na sobě měla šaty, které vzbuzovaly důvěru. A moc se nelíčila, jenom se korektorem marně pokusila zakrýt tmavé kruhy pod očima. Ale vypadala dobře. Mezi odbarvenou blonďatou striptérkou s rudými rty z televizní reklamy na boty a dívkou, která uvažuje o samotě kláštera, vede podle mě úzká hranice. Tím myslím, že uhodila na správnou strunu.

„Ano, já jsem Ashley.“

„Tohle je váš dům, je to tak?“

„No, je to dům mé rodiny.“

„To je vyhlídka!“ podotkla a dodala: „Ach! Kde je moje vychování? Já jsem Cindy Elderová. Cindy Lue Elderová. Ale přátelé mi říkají Cindy. Co jsem vyšla právnickou fakultu, Lue vynechávám.“

„Chápu vás. Mně říkávali Ashley Ann, ale teď jsem jenom Ashley nebo Ash. Jak jste se dozvěděla o dnešním večeru?“

„Pracuju v týmu senátora Gallowaye a jeden z jeho poradců to našel na Twitteru. Byla jsem v Turnerově galerii na té benefici, ale vy si mě nejspíš nepamatujete.“

„Ach ne, je mi líto, nepamatuju.“

„To je v pořádku, tedy, ehm, byly tam mraky lidí. Že je to ale náhoda!“

„Jo, svět je malý.“

Chvíli si mě upřeně prohlížela. Myslí mi problesklo, že se možná o Portera zajímá osobně, a záhy bylo zřejmé, že ano, poněvadž vypadala dost nervózně. A v téže chvíli, kdy jí došlo, že to vím, mě začala považovat za konkurentku. Bylo jí nejmíň třicet. Tik tak.

„Politika je nemožná,“ prohlásila s rezignovaným povzdechem.

„Pojďte, Cindy,“ řekla jsem, „dáme si starý dobrý mai-tai a kupu masových kuliček.“

„Líbíte si mi, Ashley. A ani nevím proč.“

Když později všichni odjeli domů, spočítaly jsme peníze. Sto dolarů za dvě hodiny práce jsme daly barmanovi Edovi a pětasedmdesát té paní, která uklízela v kuchyni. Tommy měl svoje dýška, hodily mu skoro dvě stě dolarů.

„Myslím, že moje dny číšníka právě skončily. Teda pokud budu mít takovéhle kšefty. Tak co lidi, zopákneme si to?“

Přes stůl jsem mu přisunula další stovku.

„Ehm, jo,“ odpověděla jsem. „Za to všechno, cos tu dělal, sis ale vydělal málo. Netušil jsi, že tu budeš taky jako vyhazovač.“

Myslela jsem si, že Mary Beth bude něco namítat, ale neřekla ani slovo.

„Ó, díky!“ řekl Tommy.

Po odečtení nákladů nám to vyneslo skoro šestnáct set dolarů. A nejlepší bylo, že nám to vyšlo a nechytili nás.

V sobotu ráno jsem ze všeho nejdřív zavolala Ivymu.

„Jak to šlo? Voláš mi z basy?“

„Ne! Ty blázne! Byl to šílený úspěch! A vydělali jsme slušný prachy.“

„Skvělý! Ale pokud jde o banku, bude lepší, když si otevřeš nový účet.“

„Proč?“

„Nemá rodičovstvo k tomu tvému přístup?“

„No jasně! Ježíš! Ale neboj, ty prachy jsem schovala. Víš co, Ivy?“

„Co?“

„Byla bych mizerný tajný agent. Nesnáším lhaní.“

„Já taky ne. Na špionáž nejsme stavění.“

Liz – Zvládnu to

Byla neděle odpoledne. Měla jsem mizernou náladu a byla jsem sama sobě protivná, že se tomu tak poddávám. Považovala jsem to za slabost. Možná jsem si to jen namlouvala, ale zdálo se, že se Clayton nemůže dočkat, až si zase sbalí aktovku do New Yorku a vypadne odsud. Bohužel jsem věděla, že to není žádná moje fantazie. Z řeči jeho těla mi bylo všechno jasné. Projevoval takovou míru nadšeného elánu, jakou jsem u něj doma vídala jen zřídka. Panebože, ten jeho elán mě ničil. Připadala jsem si jako neživý hologram, jako bych splývala s dřevěným táflováním. Jelikož mám ale tak trochu formát, rozhodla jsem se být přesto milá.

„Chtěl bys odvézt na letiště?“

Vzhlédl ke mně od stohu papírových složek, které si chystal, jako by mě deset let neviděl.

„Co? Na letiště?“

„No. Na letiště.“

„Jo, jasně, jasně. Ehm, ne, vlastně mě za pár minut vyzvedne Walter.“ Walter Whaley, majitel Chauffers Unlimited, byl Claytonův oblíbený řidič. Zmohl se na slabý úsměv. „Jaký tě čeká týden? Nabitý?“

Stačil tenhle bezvýznamný dotaz a já cítila, jak se mi znovu rozproudila krev. Staré manželce stačí hodit kost.

„No, zítra večer pořádám večeři, chci se pokusit sehnat nějaké další příspěvky. Tyhle dva páry se snažím dostat ke stolu už skoro rok. Teď je tam budu mít oba najednou. Takže docela stres. Shánět dneska peníze není lehké.“

„Někdy bylo?“

Rukojetí aktovky protáhl chlopeň s uzávěrem a zaklapl ji do zámku. Tu aktovku jsem Claytonovi dala před pár lety ke Dni otců. Byla italská a stála malé jmění. Krásné kožené věci Clayton zbožňoval a já mu chtěla udělat radost. Byly doby, kdy mi záleželo jedině na jeho spokojenosti. Na chvíli jsem se zamyslela: Co přišlo dřív? Jeho nezájem, nebo moje sklíčenost?

Sledovala jsem, jak se prohlíží v zrcadle nad stolem v hale. Šlechtil se. Kvůli komu? Mezi námi bylo něco velice falešného. Takhle nepozorný a laxní byl vůči mně už nějakou dobu. Jenže jeho lhostejnost byla jedna věc a naparovat se jako páv věc druhá.

„Ne, myslím, že ne. Ale večeře pro dárce jsou na začátek dobré, zvlášť když se jedná o menší akce.“

„Vážně? A proč to tak je?“

„No, protože lidi můžou promluvit trochu o sobě.“

Neřekl nic. Já jen pozorovala, jak si upravuje límec saka.

Pokračovala jsem: „Když je poslouchám, snadněji zjistím, jak důležitou roli chtějí v organizaci hrát. Tedy oni vědí, proč byli pozvaní. Nejsou pitomí. A tak těm lidičkám vařím. Nakonec řeknou ano. Nakonec!“

Zrovna tak jsem mohla přednášet v portugalštině o Gettysburském projevu.

„No, to by bylo hezké. Určitě to dobře dopadne. Doufám, že ti přijde někdo pomoct. Schovávej si všechny stvrzenky.“

„Já vím,“ řekla jsem. „Schovám. Pomoct mi zřejmě přijde Ashleyina spolubydlící Mary Beth. A bude tu Peggy.“

„No dobře. Nemá smysl se uštvat. Pokud jsi celý večer v kuchyni, jako hostitelka přece moc fungovat nemůžeš. To jsou nové šaty, co máš na sobě?“

„Ne. Ty už mám několik let.“

„Tak proč se nevypravíš na nákupy? Koupit si nějaké hezké nové věci? Zaplatím to.“

U dveří se ozval zvonek. Dorazil Walter.

„Domů se vrátíš… kdy?“

Zvedl tašku a zamířil ke dveřím.

„Ve čtvrtek pozdě večer, jestli to zvládnu. Ale možná až v pátek. Uvádíme na trh malou australskou farmaceutickou firmu, uvidím, jak to půjde. Zavolám ti.“

„Jistě. Potřebuju si rozvrhnout čas, víš.“

„Moc se nedři,“ prohlásil Clayton a usmál se.

„Jen se snažím dát svému životu nějaký smysl, Claytone.“

Zhluboka vzdychl, zastavil se a otočil, aby mi něco řekl, a pak se zarazil.

„Co je?“ zeptala jsem se.

„Já prostě nesnáším, když takhle mluvíš. Proč bys tedy nemohla jít dělat něco méně problematického, já nevím, třeba do knihovny?“

Podívali jsme se jeden druhému přímo do očí. Poprvé za spoustu let. Zase ten spor. Mou práci nesnášel. Muži se vymezují prostřednictvím své práce. Podle Claytonova staromódního názoru měly mít ženy „doplňkové“ zaměstnání, pokud vůbec nějaké. Moje práce byla velice neuspořádaná záležitost. Příliš nepříjemností. Ovšem nedělat nic bylo v téhle době a v mém věku stejně směšné jako nemožné, zvlášť když jsem byla provdaná za skrblíka prvního řádu. Slyšela jsem, že někde v Indii jsou chloubou tlusté ženy, které dokazují mužovu výdělečnou schopnost, manželka mimo domov nepracuje. Má sloužící a pojídá hory nudlí a dalších dobrot jako bochánky plněné kandovanou kvajávou či papájou vařené v páře. Nebo to možná bylo v Africe. Na tom nesejde. Já v takovém prostředí nežila a představy mého manžela o roli ženy byly stejně zvláštní jako Skipperovy lamy.

A pokud pomineme tu přehršel úzkostných prožitků, radši bych si vydělávala jako kopáč než prosit toho starého zazobance o peníze na nové boty. Clayton byl neskutečně posedlý kontrolou a znalci z mého oboru už dávno potvrdili, že potřeba kontrolovat jiného člověka je příkladem zneužívání. V Claytonově případě jsem měla pocit, že v tom prostě hraje roli jeho ego. Ale možná že z jeho úhlu pohledu mi práce zasahovala trochu moc do soukromí. Hmmm... Nerozebírala jsem to. Nejlepší bylo popohnat neděli, aby se přehoupla do pondělka, a jít dál. Třeba bych měla vyrazit na nákupy a utratit mu každý pěťák, když můžu.

„Jeď do New Yorku,“ řekla jsem. „Šťastnou cestu a zavolej mi, jo?“

„Zavolám, až to půjde,“ odpověděl a zavřel za sebou dveře.

Žádná pusa na rozloučenou. Ne, že bych o ni stála.

„Zavolám, až to půjde“ v claytonštině znamenalo, že zavolá, až se mu bude chtít, ne proto, že by se mu po mně stýskalo, nebo dokonce z nějakého smyslu pro zodpovědnost. Pokaždé ve mně vzbudil stesk po tom, jací jsme bývali. Jenže to, jací jsme bývali , bylo už pryč tak dlouho, že jsem si ani nedokázala představit, jak to vypadalo. Rozhodla jsem se zavolat Maisie.

„Tak už zase zmizel za Seveřany,“ oznámila jsem hlasem, jako by mi pošel pes.

„Proč tě tohle tak ničí? Dojíždí, co se pamatuju.“

„Já nevím. Myslím, že občas mi prostě chybí, že nejsem šíleně zamilovaná, to je všechno.“

„No tak se seber! Musíš naplánovat tu večeři.“

„Pravda. Přijdeš?“

„Nemůžu. Víš, že tyhle věci nesnáším. Zrovna jsem se přidala k nové skupině hráčů banku a zítra večer se poprvé sejdeme.“

„Bank? Máti! Nejsi trochu…“

Její povzdech jsem zaslechla, než jsem to stihla dopovědět.

„Stará? Musím ti oznámit, že většina lidí tvrdí, že vypadám pořád na sedmdesát! A pozvala mě Skipperova moc milá bývalá žena, kterou jsem potkala v zahrádkářském centru.“

„Radši si dávej pozor. Může jet po Skipperovi.“

„Marjápanno! To mě nenapadlo.“

„Začínám si myslet, že všichni kují nějaké pikle,“ řekla jsem, ale kromě Claytonova chování jsem nic jiného na mysli neměla. Představila jsem si ho, jak se žene vstříc jasným světlům Manhattanu, mává rukama a běží po FDR Drive jako šílený. Určitě má poměr. Ale víte co? Vlastně jsem to ani nechtěla vědět.

„Nechám si udělat vlasy,“ sdělila mi Maisie. „Pokud najdu salon, kde mají v pondělí otevřeno.“

„To je nápad! Možná to udělám taky,“ řekla jsem a zavěsily jsme.

Nechat si vyfoukat vlasy? Snad bych mohla i na manikúru. Tohle jsem potřebovala – trochu toho hýčkání. Cenově dostupného hýčkání. Znělo to jako Obamův volební program.

Moje mizerná nálada prakticky zmizela, takže jsem se rozhodla připravit stůl na tu večeři. Rozhlédla jsem se po jídelně a najednou mi připadala přeplněná jako babiččin dům. Kde se všechny ty staré krámy vzaly? Na příbornících a jídelním stole jsem měla aspoň tucet svícnů. A těch mís a všelijakých serepetiček. Všechno jsem to sbírala a schovávala pro své děti, které to nechtějí. No, Ashley se jednoho dne něco z toho možná zalíbí, ale Ivymu? Asi ne. Ten má vytříbenější vkus.

Zatímco jsem tedy čekala na pondělí, rozložila jsem stůl a přidala jeden díl, abych mohla své hosty usadit. Jídelna byla velice malá stejně jako celý dům. Většina domů na Church Street byla dvě stě let stará a postavená pro menší lidi s menším majetkem. Měla jsem to ráda, protože to bylo jako bydlet v domku pro panenky a taky protože se ze všech místností v přízemí dalo vyjít na terasu nebo na verandu. A navíc jsem měla jednu z těch proslulých charlestonských skrytých zahrad s miniaturními exempláři rostlin, starou cestičkou z ručně vyráběných cihel a s kašnou uprostřed. Na laťovém mřížoví stěn té zahrady rostl jasmínovník vonný a fíkus drobnolistý. Ve východním rohu stál starý andělský dub, jehož větve obrůstalo tolik tilandsií, že se keře kamélií a azalek vysazené pod ním mohly těšit alespoň z částečného stínu, který je chránil před smrtícím sluncem. Léto však vrcholilo, a v květu toho tedy zůstalo jen málo. Nedostatek barev dával možnost vyniknout všem možným odrůdám kapradí, protože zahrada se v této době stávala spíš přehlídkou různých struktur a odstínů zeleně. Jedinými květy byly lekníny v kašně a ty v závěsném košíku. Soudě podle jejích ironických poznámek, mě Maisie za zahradnici nepovažovala. Milé, že?

Zvažovala jsem, že pozvu ještě další členku správní rady s manželem. Bylo mi jasné, že s Mitzi Summersetovou to bude nejspíš riskantní, protože je až moc zamilovaná do zvuku svého vlastního hlasu. Dovedla jsem si představit, jak mrká očky jako děvčátko a neustále mele o sobě, zatímco ostatní hosté strnule čekají, až je pustí ke slovu.

Zvítězil zdravý rozum a já ji nepozvala. Ale nechala jsem si udělat vlasy a nakonec přišel pondělní večer. Mary Beth s Peggy připravovaly v kuchyni saláty a na velké podnosy rovnaly sýry, ovoce a krekry.

„Jsem moc ráda, žes mohla přijít, Mary Beth,“ řekla jsem.

„Já taky,“ ozvala se Peggy se smíchem. „Bude se muset ručně umýt sto sklenic.“

„Sto?“ zeptala jsem se a změřila si ji přivřenýma očima. Kristepane. Ta Peggy tak ráda přehání.

„Tak dobře. Padesát,“ řekla Peggy.

„Bez problémů, paní Watersová, ráda pomůžu!“

„Skvělé! Peggy? Ukaž Mary Beth, kde jsou zásoby vína a balená voda. Tyhle poháry na vodu naplníme za deset minut šest.“

„Platí!“ souhlasila Peggy. „Nevím, na co nám všechny ty sklenice budou, ale prosím. Promiň.“

„Milá zlatá, použijeme je všechny! Ve špinavých sklenicích spočívá jistota mého zaměstnání!“ Znovu se zasmála.

S pouhými sedmi lidmi u večeře by Peggy nejspíš Mary Betinu pomoc ani nepotřebovala. Jenže stárne a ráda jde domů dřív. Dvě ruce navíc jí usnadnily práci na polovic a já věděla, že Mary Beth potřebuje peníze. Taková malá vzájemná domácká výpomoc.

Lahodná vůně pečeného masa se nesla domem jako mytické volání sirén lákajících námořníky, aby se vrhli na útesy. Možná že moje hovězí pečeně s bramborovou kaší omámí potenciální dárce natolik, že nám napíšou hodně tučné šeky, a milé ženy s dětmi budou moct klidně spát. Musela jsem se skoro smát, protože mě zároveň napadlo, že snílci rodí snílky. Ashley přišla ke svému snílkovství zákonitě. To jsem celá já. Další mateřský postřeh – na dětech se vám vždycky nejvíc nelíbí to, co se vám nelíbí na vás samotných, protože víte, jak je ta vlastnost nebezpečná. Ale kdoví? Možná by osoba na vztahy s veřejností z firmy All Air ráda sponzorovala nový azylový dům. Možná by naše poradenské služby rád dotoval stavební podnikatel na odpočinku. Dokud mě někdo důrazně neodmítne, odpověď zní pořád ano.

Přesně v šest se rozezněl zvonek, dovnitř vpadl náš výkonný ředitel Tom Warner, dal mi na tvář zdvořilý polibek a poodstoupil.

„Tady to voní jako v nebi! Hovězí pečeně?“

„Samozřejmě!“ řekla jsem. „Kde máš Vicki?“

„Šílí z alergie. Kýchá a pokašlává. Bože! Cítíš to? Ty lidi nemají šanci. Jsem první?“

„Ano. Pojď dál. Otevřeme si víno.“

„Skvělý nápad,“ souhlasil. „Clayton je tady?“

„V New Yorku.“

Obývákem jsme prošli do jídelny, kde se chladilo víno. „Škoda. Hrozně dlouho jsem ho neviděl. Váš dům vypadá krásně jako vždycky.“

„Ó, díky, Tome. Ráno jsme s Peggy daly pryč tunu krámů a vida, najednou je tu místo na bar!“

„Je důležité mít jasno v prioritách,“ řekl a usmál se. „A teď mi ještě jednou pověz, kdo má přijít? Tedy, já vím kdo. Jen chci ta jména slyšet nahlas. Všechny ostatní neziskovky v Charlestonu umírají dnes večer závistí. “

Zahihňala jsem se a Tom otevřel láhev. Sebrala jsem ze stolu prostírání pro Vicki.

„David Malcolm z All Air se svou ženou Annie a Steve Karol, největší magnát přes stavební investice, s manželkou Michelle. Steve a Michelle žijí zrovna teď u Savannah, ale přemýšlejí o přestěhování sem. A jako zlatý hřeb přijde v osm na dezert a kávu Karen Jonesová.“

Karen Jonesová (dříve známá jako Anne Marie Wilsonová) pracovala jako asistentka lékaře a její manžel Leonard býval uznávaným ortodontistou v Myrtle Beach. Před třemi lety k nám Karen přišla − všude samá modřina − s dvěma malými, stejně pomlácenými dětmi jen v oblečení, které měly na sobě. Zcela oprávněně se bála o jejich život. Když pak dala manžela k soudu, odhalila tím jeho deviantní, ba kriminální jednání, což byl začátek jeho labutí písně. Pacientů mu ubývalo, až se nakonec přestěhoval do Salemu v Oregonu. Předtím však ještě vyhrožoval, že se pomstí. Leonard Wilson byl největší zuřivec, jakého si dokážete představit, a taky všivák k pohledání. Ze soudního příkazu, aby se k nim nepřibližoval, potvrzeného všemi možnými instancemi, na které si vzpomenete, si vůbec nic nedělal. Nakonec by byl někoho zabil – o tom nepochybuju –, ale momentálně byl v Oregonu a Karen se svými dětmi žila v Charlestonu, všichni s novou identitou. Vedla naši radu pro oběti a tu historku o domácím násilí dokázala líčit tak ohnivě, že mi vždycky běhal mráz po zádech bez ohledu na to, pokolikáté jsem ji už slyšela.

Do pokoje vešla Mary Beth se sklenkou jakéhosi průzračného nápoje a prohlásila: „Tady je to, paní Watersová, myslím, že máte ráda vodku.“

Podívala jsem se na ni a pomyslela si: Tohle dítě neví nic o tom, jaká opravdu jsem.

„Mary Beth? Tohle vylij rovnou do výlevky. Já piju jen minerálku! Dnes večer se jedná o velmi vážnou věc.“

„Tak jo!“ řekla. „Tak teda minerálku!“

„Díky. Poslyš, ty dva páry, co přijdou na večeři, by mohly změnit můj svět. Sháním peníze na stavbu nového azylového domu, který je tak zoufale zapotřebí. Potřebuju, abyste měly s Peggy oči otevřené a zapamatovaly si všechno, co uslyšíte, dobře?“

„Ano, madam! Teda Ashley mi říkala, že máte něco společného s krizovým centrem, ale neměla jsem tušení…“

„Ona si nejspíš myslí, že tlachám na krizové lince pro holky s nadváhou,“ vyhrkla jsem a sledovala její zaražený výraz. „Promiň, to nebylo hezké. Ale ať už to chceš vědět, nebo ne, musím ti říct, Mary Beth, že o mou práci se z mé rodiny nikdy nikdo nezajímal.“

„Jdu si umýt ruce,“ řekl Tom.

„Vpravo dole v hale. Víš, kde to je.“

Přikývl a odešel, vycítil, že by neměl poslouchat, oč se chce se mnou Mary Beth důvěrně podělit.

„Možná že prostě nechápou, co takové týrání ve skutečnosti znamená,“ řekla.

„Ty ale ano?“ zeptala jsem se. Co to ta holka vykládá?

„Já jen tvrdím, že se tohle všechno děje pořád a někteří lidé se příliš bojí, než aby se ozvali.“

Zadívala jsem se jí do tváře a v jejích očích pátrala po smyslu těch slov. K mé velké lítosti tam nebylo nic, co bych už neviděla ve tvářích té spousty zničených žen, jimž jsme radili a snažili se pomáhat v našem středisku My Sister ’ s House .

„Kdyby sis někdy chtěla promluvit…,“ začala jsem, ale přerušila mě.

„Místo abych tady mlela pusou, radši půjdu Peggy pomoct vyndat z trouby pečeni. A přinesu vám tu minerálku. S limetkou?“

„To bude fajn. Díky.“

Být to jiný večer, přiměla bych ji, aby se posadila a povídala o sobě, jenže u dveří se znovu ozval zvonek. Možná bych jí měla zavolat a vzít ji někam na večeři. Ano, to bych měla.

Jakmile Annie a David Malcolmovi vešli, byla mi Annie okamžitě sympatická. O pár minut později jsme se shromáždili na našem malém dvorku a usrkávali víno. Mary Beth roznášela v páře vařené garnáty s koktejlovou omáčkou.

„Postavte se tady, mladá dámo,“ oslovil ji David Malcolm. Nacpal si do pusy jednoho garnáta, pak další a další. „Bože, jak já tohle miluju!“

Je to dobrý! pomyslela jsem si. Velice se mi ulevilo, že nemám co do činění s panem Přechytralým. Takhle bude to vábení o moc snazší.

Chvíli jsem zkoumala, jaká je celková nálada. Klábosení se hezky rozjelo. Komáři ani ty mrňavé mušky naštěstí neštípali, protože to zahradník odpoledne všude vystříkal. Možná proto, že jsem využívala jeho služeb, si Maisie myslela, že já sama nejsem skutečná zahradnice. Ale nad tímhle můžu dumat jindy. Chvilkami províval vánek říznutý nějakým sladkým parfémem z Lowcountry a další den začal pohasínat. Bože, prosím, ať tu naši věc podpoří. Amen.

„Jak dlouho jste vlastně žili v Seattlu?“ zeptala jsem se Annie.

„Dvacet let. Vychovali jsme tam děti a měli jsme báječné přátele. Seattle je moc zvláštní místo.“

„Trochu tam prší, ne?“

Zasmála se a řekla: „Ve skutečnosti toho deště tolik není. Spíš celé měsíce bez ustání šedá obloha a mrholení a potom nádherné léto.“

„Jo, přesně tohle jsem slyšela. A jak se vám líbí Charleston? Našli jste si tu dům?“

„Našli! Koupili jsme krásný dům na Danielově ostrově. Musíte se přijet podívat. Vzhledem k Davidovu dojíždění je to skvělé místo. A já jsem si Charleston naprosto zamilovala. Jak mám možnost, jdu na pláž nebo do muzea. Tady je tolik historie!“

„No, starý Řím ani Atény to nejsou, ale co se týče amerických dějin? Celý život byste se mohla učit všechno to, co je tady k vědění. A vůbec, jsem tak ráda, že jsme se konečně sešli.“

„My taky,“ řekla Annie a já nějakým způsobem vycítila, že to myslí vážně.

Uviděla jsem, jak Mary Beth posílá Steva a Michelle Karolovy ven za námi. Všichni se vzájemně pozdravili. Mary Beth zmizela, aby jim přinesla nějaké občerstvení a mně další minerálku. Pro začátek se zdálo, že Tom všechny uchvátil. V každé společenské situaci byl velice okouzlující. Já byla uzlíček nervů.

Když se Mary Beth vrátila, pošeptala mi: „Jste v pořádku, paní Watersová?“

„Ovšem! Proč?“

„Vypadáte tak vážně. Víte, myslela jsem, že je něco špatně.“

Podívala jsem se na ni.

„Mary Beth? Dovol mi, abych ti vyložila, co se tady děje. V roce dva tisíce deset bylo v Jižní Karolíně skoro padesát tisíc obětí domácího násilí. Pověz mi, co může být vážnějšího?“

„Mor?“ pravila se zvláštním výrazem.

„Tohle je mor, drahoušku,“ podotkla jsem. „Skutečný mor. Vyndaly jste pečeni z trouby?“

„Ano, během deseti minut můžeme servírovat,“ řekla a spěchala zpátky do domu.

„Promiň, má milá,“ zamumlala jsem si pro sebe, jakmile byla z doslechu.

Nesnášela jsem sama sebe, když jsem lidi zahrnovala fakty, jenže jsem byla nervózní a snažila se udržet svůj neklid na uzdě. Zároveň jsem si uvědomovala, že Mary Beth má nejspíš daleko k tomu vypořádat se se svým tajemstvím. Ale proč se pro všechno na světě o tomhle tématu nemluví mezi všemi ženami nejen tady, ale po celé zemi, jsem prostě nechápala. Mou pozornost upoutaly Annie a Michelle.

Michelle pronesla: „Tom nám právě povídal, že zahajujete sbírku na nový azylový dům. Je to pravda? Jak se něco takového dělá?“

„Holky jako my přitlačí na své muže a peníze se nějak najdou,“ řekla Annie se smíchem. „Mám pravdu?“

„Myslím, že z nás budou ty nejlepší přítelkyně,“ odpověděla jsem. „Kéž by to vždycky bylo tak snadné.“

„V Seattlu jsem byla ve správní radě azylového domu pro týrané ženy,“ pravila Annie. „Vím, jak to chodí.“

„Ach, moje drahá přítelkyně, tak dlouho jsem vás postrádala! Chtěla byste být ve správní radě i u nás?“ zajímala jsem se.

„Počkejte!“ ozvala se Michelle. „A co já?“

Obě jsem je objala, všechny tři jsme věděly, že jakmile o tom uslyší jmenovací komise, po dvouvteřinovém pohovoru jim pro místa ve správní radě poskytne to nejlepší doporučení. O dobré členy správní rady je vždycky nouze, zvlášť o ty bohaté a zkušené.

Francouzské dveře do jídelny se široce rozevřely a Mary Beth zahlaholila: „Je pro vás připravena večeře!“

V bílé blůzce a černé sukni byla Mary Beth sice sladce roztomilá, nemusela však zvonit na pověstný triangl, jako bychom s karavanou mul právě přijeli zpátky na ranč Ponderosa. Tohle je Church Street v Charlestonu! Měla bych s ní později promluvit.

Obrátila jsem se na Toma a šeptla: „Tak co, máme si z holínek oklepat bláto a jít si dát něco na zub?“

„No tak, nebuď tak cimprlich, ty strážkyně etikety,“ pravil Tom, znovu se usmál a přidržel dveře našim hostům a dal jim přednost.

„Máš pravdu. Jsem prostě nervózní.“

Právě proto byl výkonným ředitelem on, a ne já. Jeho nerozházelo skoro nic kromě důvodu našeho poslání, který hluboce trápil nás oba, a to v tom pravém slova smyslu.

Usedli jsme ke stolu, víno bylo nalito a Tom pronesl přípitek.

„Děkuji vám všem, že jste dnes večer tady s námi a zvlášť děkuji Liz, naší ředitelce pro rozvoj, za tuhle skvělou večeři v jejím krásném domě! Na zdraví!“

„Na zdraví!“ pronesli jsme všichni a pak jsme se pustili do salátů.

„Je mi potěšením!“ řekla jsem a dodala: „Michelle se mě předtím ptala, jak přesně postupujeme při fundraisingu a já neměla čas jí odpovědět. Pravdou je, že existuje tolik způsobů, jak takovou kampaň zahájit, kolik si dokážete představit.“

„Ale v podstatě je cílem získat peníze, domnívám se. Je to tak?“ prohlásil David Malcolm.

„Ano,“ přisvědčila jsem, „ale stejně důležité je upoutat pozornost. A naše skvělá Jižní Karolína se může stydět, protože zde muži zabijí víc žen než v kterémkoli jiném státě v Americe. Bere se to podle počtu obyvatel, ale i tak je to prostě hrozné.“

„Bože můj!“ vyhrkla Michelle. „Číslo jedna ?“

„Ano. Pokaždé jsme v první desítce,“ řekla jsem.

„To musí přestat,“ prohlásil Tom. „Těžko se dá pochopit, jak může být Charleston celonárodní turistickou destinací číslo jedna, když stát má přitom tenhle hanebný problém.“

„Minulý týden jsem ohledně vás hodně pátral na internetu, ale nemůžu si vzpomenout na všechno, co jsem tam četl. Kolik lidí zemřelo v Jižní Karolíně minulý rok na následky domácího násilí? Kolem třiceti?“ zajímal se Steve. „A nejsou to jen ženy, co?“

„Přesně čtyřicet,“ řekl Tom. „A máte pravdu. Oběťmi jsou i muži a děti, podle národního průměru však osmdesát pět procent tvoří ženy. A potom jsou tu všechny ty nehlášené případy.“

„Ženy jsou zpravidla mírumilovná stvoření, ale pokud jde o tenhle druh kriminality, musí se brát v úvahu i duševní choroby,“ podotkla jsem.

„Panebože!“ vzdychla Annie. „To je strašné! Proč myslíte, že Jižní Karolína… anebo spíš, jak k tomu došlo? Číslo jedna, to je vážně zlé.“

„No,“ ujal se Tom slova, „na to neexistuje jediná odpověď. Je v tom rasismus, sexismus, homofobie, nezaměstnanost… skutečnost, že svět je pořád tak patriarchální… Je to kombinace okolností, nadužívání drog a alkoholu, ekonomiky, stavu životního prostředí…“

„Stavu životního prostředí? Tome, proboha! Nemohl bys být ještě antiseptičtější?“ Musela jsem se smát, i když to směšné vůbec nebylo. „Podívejte se, stavem životního prostředí míní Tom to, že u chlapce, který je svědkem domácího násilí, je desetkrát pravděpodobnější, že se v dospělosti stane sám násilníkem, což je další hrozivá skutečnost.“

„To je pravda,“ ozvala se Annie. „Tohle potvrzují statistiky všude.“

„Ehm, možná je to hloupá otázka, ale proč týraní lidé prostě neodejdou?“ zeptala se Michelle. „Tím myslím, že já bych byla v autě hned!“

„To není vůbec hloupá otázka,“ prohlásil Tom. „Ve skutečnosti se většina lidí na tohle ptá nejdřív. My bychom se ale měli ptát: Proč se všichni ti muži takhle chovají? Odpověď je složitá. Domácí násilí prochází všemi socioekonomickými vrstvami. Své rodiny terorizují i někteří z těch nejpříjemnějších lidí, jaké jste kdy poznali.“

„Tom má pravdu. Samozřejmě. Musíte vědět, jak násilníci fungují,“ potvrdila jsem. „Jsou nadměrně panovační, sledují každý partnerčin pohyb. A jakýmsi způsobem se jim časem podaří vybudovat zeď, aby ji izolovali od její rodiny. I od přátel.“

„A zatím,“ připojil Tom, „chlápek, který se vám na golfovém hřišti jeví jako Cary Grant, řve doma na ženu jako tur a peskuje ji, dokud sama neuvěří tomu, že je k ničemu. V další fázi do ní strká, pak se v jedné hádce objeví facka a v té další rána pěstí. Žena nedokáže pochopit, proč se to děje. Čím víc se snaží, tím je on prchlivější. Ale pak se zase uklidní, přemrštěně se omlouvá, prosí ji, aby zůstala, a přísahá, že už se to nikdy nestane.“

„Až do dalšího výbuchu,“ doplnila jsem. „Je to pomalý proces vyčerpávající oběť, až se zahanbená ocitne v koncích, protože ji vmanipuloval do stavu, kdy je přesvědčená, že je sama příčinou jeho vzteku. Stává se pokornou a uzavřenou a nedokáže najít odvahu k odchodu.“

„To je pravda,“ řekla Annie. „V Seattlu jsme to měli celou dobu před očima. Je to klasika. On pak tvrdí, že jestli ona odejde, tak ji zabije. Milé, co?“

„Ano. A někdy ty ženy umírají,“ podotkla jsem a dodala: „A někdy jsou zabity i děti. Podívejte, představte si tohle. Váš manžel přišel o zaměstnání, další nemůže najít a účty se začínají kupit. On pije víc, než kdy pil, a najednou má výbušnou náladu. Co uděláte? Zaštěká pes nebo se rozbrečí dítě nebo mu vadí, že musí být v sedm doma na večeři, takže se rozzuří. Ztišíte se, necháte ho řádit a doufáte, že se to přežene. Zní to věrohodně?“

„Jistě, bohužel…,“ prohlásila Michelle a ostatní souhlasně přikyvovali.

„A tak se zvyšuje napětí a roste stres, načež se začnou dít opravdu hrozné věci. Král už na hradě nevládne. Je naprosto demoralizovaný.“

„No to je strašné!“ řekla Michelle. „S tím musíme něco dělat!“

„Snažíme se,“ podotkl Tom.

„No tedy, takovýhle problém nemůže vyřešit stavba dalšího azylového domu,“ namítl Steve.

Potom stůl ztichl. Steve Karol měl naprostou pravdu. Aby se změnila celá kultura chování, to chtělo sakra víc než jeden nový azylový dům. Nepokazila se ta večeře?

„Dovolte mi, abych tu něco řekl,“ ozval se Steve. „Především jsem mírumilovný člověk. Z toho důvodu mám rád náš nový víkendový dům. Je tam klid. Můžu jezdit na koni, chytat pěkně vykrmené ryby a zaobírat se svými myšlenkami.“

„Já taky. Ale občas je tam toho klidu příliš, proto jsme taky přemýšleli o tom, že potřebujeme malé útočiště v Charlestonu,“ prohlásila Michelle.

„Přesně tak, drahá,“ přitakal Steve. „Chci říct, že jsem o tom dost přemýšlel, a domnívám se, že potřebujete mnohem větší kampaň. Pokud skutečně chcete věci důkladně změnit, je to tak.“

„Důkladnou změnu chceme víc než cokoli jiného na celém širém světě,“ pronesla jsem a uvědomila si, že jsem se projevila emocionálněji, než bych před nimi chtěla.

„Povězte nám, co myslíte?“ řekl Tom.

„Potřebujete tedy azylový dům. To není žádný velký problém, pravda, Malcolme?“

David Malcolm, která byl docela potichu, ožil.

„Náklady na dům? Máte pravdu, Steve. Nestojí za řeč. Já si ale myslím, že ten dům se musí pořád stěhovat. Chci říct, co se stane, když rozzuřený manžel svou ukrytou manželku najde?“

„Nastane paseka,“ odpověděla jsem. „Máte pravdu. Je vážně v zájmu všech, aby se místo azylového domu udrželo v tajnosti.“

„Dobře, a co když stavební investor, který nedávno odešel na odpočinek, spojí své síly a prostředky s velkým výrobcem letadel a začnou stavět jako o život? Co kdyby vám postavili a darovali dům, a vy byste nám ho pak, řekněme po roce, vrátili a my bychom vám dali jiný úplně jinde?“ Steve Karol se chechtal od ucha k uchu.

„A co kdyby ten výrobce sponzoroval poradenství pro týrané ženy a jejich rodiny a zároveň financoval vzdělávací kampaň pro veřejnost? Víte, dodat obětem odvahu, kterou potřebují k tomu, aby odešly,“ vysvětloval David Malcolm. „A nebylo by skvělé, kdyby vám ten výrobce letadel poskytl nějaké to lobbování, které už ho i tak stojí majlant?“

Málem mě to srazilo ze židle. Spadli tihle lidé z nebe?

„Nevím, co říct,“ vyhrkla jsem.

„Něco mi napovídá, Liz,“ pronesl Tom s úsměvem tak širokým, že mu byl vidět můstek, „že se pan Karol a pan Malcolm už setkali.“

Steve Karol a David Malcolm se natáhli přes stůl a potřásli si rukama.

„Rád vás zase vidím, Steve,“ řekl David.

„Já vás taky, Davide,“ odvětil Steve. „Kam se vrtnu, tak jsou Malcolmovi! A jen abyste věděli, Liz a Tome, na takovouhle večeři nikdy nechodíme, pokud odpověď předem nezní ano.“

„Amen! Poslyšte, All Air si nekladou skoro žádná omezení. Právě jsme se usadili ve vašem krásném státě. Rádi bychom byli dobrými sousedy. Účast na vedení kampaně, jako je ta vaše, dodá všem našim zaměstnancům ohromný pocit hrdosti,“ prohlásil David a opřel se. „Měli bychom začít s pobídkou správní radě, nemyslíte, Steve?“

„Skvělý nápad! A jakou navrhujete horní hranici?“

„Co padesát tisíc?“

V podstatě by šlo o pobídku správní radě, aby sehnala padesát tisíc dolarů, a oni, Karolovi a All Air, by dorovnali zbytek.

„Skvělé. Michelle a já potřebujeme nějaký podnět. Tohle je nejspíš ten nejdůležitější úkol, na jakém jsme kdy pracovali. Hodláme z Jižní Karolíny udělat číslo padesát a nepřestaneme, dokud to tak nebude. Samozřejmě že před sebou máme spoustu práce, ale to je pro nás jen dobře.“

„Nedokážeme žít na tomhle nádherném místě s rukama v klíně,“ dodala Michelle a usmála se jako anděl.

Nemohla jsem si pomoct. Rozbrečela jsem se.

Otevřely se dveře do kuchyně. „Jste všichni připraveni na vynikající hovězí pečeni?“ otázala se Mary Beth. „Jo, paní Watersová. Volala Karen Jonesová, že uvízla v zácpě na mostě. Asi je tam bouračka nebo tak něco.“

Tom řekl: „Mary Beth, zavolejte jí, prosím, a řekněte jí, že jezdit nemusí. Poslání je skončeno. Všichni se s ní velmi brzy setkáte. Pozoruhodná žena.“

„To jistě,“ přitakala jsem.

Obhlédla jsem stůl. Saláty byly skoro nedotčené.

„Počkej! Nechoď ještě. Koho vůbec zajímá čekanka a štěrbák?“ řekla jsem a začala bulit jako dítě. Mezi vzlyky jsem stačila pronést: „Skliď, prosím, ze stolu, Mary Beth. Požádej Peggy, ať otevře šampaňské a proboha…“

„Doneste paní Watersové zdravotní dávku vodky s ledem a krabici papírových kapesníků,“ poručil Tom.

„S dvěma limetkami,“ vyhrkla jsem.

Annie mě objala kolem ramen a stiskla a Michelle se natáhla přes stůl a poklepala mi na hřbet zvlhlé ruky. Byla jsem velice šťastná a rozhozená zároveň.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .