8

Žena v bance držela mou kartu konečky špičatých prstů, jako by to bylo malé cizokrajné zvíře. „Ještě by fungovala,“ řekla. „Ale je zablokovaná.“

„Zablokovaná? To musí být omyl! Kdo by mohl blokovat mou kartu?“

Ukázala na monitor. „Majitel účtu.“

„Majitelem účtu je můj manžel. Proč by měl můj manžel…“

Podívala se na mě. Přemýšlej, říkal její pohled.

Z mého obličeje poznala, že mi to došlo, a přikývla. Tak vidíš, říkalo to pokývnutí.

Už jsem chtěla jít, když mě něco napadlo.

„Mám u vás přece ještě vkladní knížku. Kolik je na ní?“

Vyťukala něco na klávesnici a přelétla rychlým pohledem obrazovku.

„2 846 eur, 45 centů.“

„Pak mi z toho něco dejte.“

„Je to vkladní knížka s roční výpovědní lhůtou. Vždy k 31. prosinci.“

„Myslíte tím, že se k těm penězům teď nedostanu?“

„Nanejvýš po dohodě, nárok na to nemáte. Musíte sepsat žádost o předčasnou výplatu a počítat s poplatkem za předčasný výběr.“

Přisunula mi mou kartu přes pult. Malé mrtvé zvíře.

Šla jsem do vstupní haly, skryla se za pozoruhodnou skupinou rostlin v hydroponii, spolkla slzy a zavolala Gerdovi.

Telefon zazvonil jen jednou, pak se ozval veselý hlas: „Je nám líto, číslo, které voláte, není registrováno. Sorry, the number you’ve dialed is not registered. Je nám líto, číslo, které…“

Měl nový mobilní telefon. Nové číslo.

Zavolala jsem do kanceláře.

„Váš manžel tu není, paní Jungeová,“ řekla sekretářka.

„Kdy ho zastihnu?“

Nadechla se tak zhluboka, že to zaznělo jako povzdech.

„To co vám teď řeknu, musím říci. Pověřil mě tím. Mám vám vyřídit, že s vámi nechce mluvit. Máte zavolat jeho právníkovi.“

V jejím hlase byl slyšitelný smutek.

„Je mi to tak líto!“

„Děkuji,“ řekla jsem, „velké díky, paní Bauerová. Jak se jmenuje ten právník?“

Nadiktovala mi jméno a telefonní číslo a obě jsme to rychle položily.

Advokát se jmenoval Bergmann. Dr. Jörg Bergmann. Jeho sekretářka mě spojila a on se ohlásil přátelským otazníkem: „Bergmann?“

„Tady je Alla Jungeová. Můj manžel mi vzkázal, že vám mám zavolat.“

Mlčel.

„A?“

„Nesmím vám radit, paní Jungeová. Váš manžel je můj klient.“

„Ale měla jsem vám zavolat!“

Nic neříkal.

„Zablokoval mou kartu. Nemám žádné peníze!“

„Nesmím vám radit. Váš manžel je můj klient.“

„To už jste říkal. Co bych měla udělat?“

„Najměte si právníka.“

Zavěsila jsem a strčila mobilní telefon a mrtvou kartu do kabelky. Rostliny v hydroponii měly rudá žebra a lesklé zelené listy. Přejela jsem po nich prstem. Umělá hmota. I žebroví bylo z umělé hmoty. Kuličky hlíny byly také z umělé hmoty. Všechno byla umělá hmota. Zatracená umělá hmota.

Alžběta stoupala po schodech a nesla v náručí bujné květinové aranžmá z orchidejí. Má kondici jako výkonnostní sportovec, ale předstírala, jako by jí kvůli všem těm schodům docházel dech.

„To je jako vysokohorský výstup!“

Políbila mě a předala mi kytici a já jí ukázala byt. Všechno si mlčky prohlédla a její podpatky na dřevěných prknech hlasitě klapaly. Protože jsem ve velkém pokoji ještě neměla ani pohovku, ani stůl, pily jsme čaj v kuchyni.

Byl teplý den, dveře na balkon byly otevřené a slunce svítilo na světlé dřevo na podlaze a na tmavé na matčině kulatém stole a starých židlích.

„Krásné, ne?“ řekla jsem.

„Vzrušující. Lákavé. Skutečně. Ale má to být navždy?“

„Proč ne?“

„Je to přece dost stísněné a skromné, ne? Myslím, v porovnání s…“

Kdyby v tom pokračovala, pohádaly bychom se a potom už bych ji nemohla požádat o pomoc.

„Nemohla bys mi pomoci?“ zeptala jsem se. „Potřebuji peníze a právníka.“

„Jedna moje přítelkyně zná schopnou rozvodovou právničku. Žádný problém. Ale peníze? Nemám teď žádné volné.“

To neměla nikdy.

„Na co potřebuješ peníze?“ zeptala se.

„Gerd nechal zablokovat mou kartu.“

„Ach, to je hrozné. To všechno ho muselo hrozně ranit, jinak by něco takového nikdy neudělal.“

„Alžběto! Můžeš mi půjčit peníze?“

„Proč se nezeptáš Matyáše?“

„S Matyášem jsme teprve teď spolu. Nechci ho hned prosit o peníze. Přitom by mi je určitě dal – není to žádná stará přítelkyně, kterou znám celý svůj život!“

To pomohlo. Je netaktní a lakomá, ale staré svazky jsou jí svaté.

„Samozřejmě že dostaneš peníze. Tolik, kolik potřebuješ. Přece mě znáš. Teď se ale musím napít. Máš tu prosecco?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Pojď, půjdeme někam. A co je s Matyášem? Neuvidím ho?“

Šly jsme k bankomatu a potom do Amore, Alžběta si přinesla prosecco, Nina naplnila sklenice opravdu štědře, když mě zahlédla. Rychle jsme je vypily a já jsem přinesla další dvě. Zase jsem za ně mohla zaplatit, zase jsem měla peníze, tolik se mi ulevilo! Když přišel Matyáš, byla jsem přiopilá.

Políbil mě a potom Alžbětu na tvář, kterou mu nastavila.

„Přinesu si pivo.“

Alžběta se za ním dívala.

„Je to tak přitažlivý muž! Pořád nepovažuji za správné, že jsi opustila Gerda. Ale rozumím ti.“

„Gerd je také přitažlivý muž.“

„Možná. Ale ne tak ramenatý. Tak silný. Tak mužný.“

Ach, zatraceně.

„Není v posteli lepší než Gerd, jestli myslíš tohle,“ řekla jsem. „O to nejde.“

„A o co tedy? Že si s ním tak dobře pokecáš?“

„Ano. Například.“

„Nevyprávěj mi tady báchorky, Allo. O čem se bavíte? Čte vůbec něco?“

„Ano.“

„Hodně?“

„Na to nemá čas.“

Udělala obličej ve stylu „No-tak-vidíš“.

„Víš, kolik toho přečte Gerd?“ zeptala jsem se. „Vůbec nic. Každým rokem mu kupuji na dovolenou knihu, se kterou pak usne na lehátku.“

Matyáš se vrátil. Posadil se vedle mě, pozvedl sklenici s pivem naším směrem a napil se.

„Tady jsme se seznámili,“ řekla Alžběta nadšeně. „Už si nepamatuješ? Vyprávěl jsi mi o ženě, kterou miluješ a na kterou nemůžeš zapomenout…“

„Nevzpomínám si,“ přerušil ji. „Musel jsem být naprosto mimo, jinak bych své záležitosti neprobíral s nějakou naprosto cizí ženou.“

„Mně to připadalo skvělé. Tak upřímné. Tak čestné. A teď je z toho happy end. Nebo každopádně něco podobného.“

Pokrčil rameny.

A už tak zůstal. Mlčící, odmítavý, krčící rameny. Po nějaké chvíli se Alžběta podívala na hodinky a řekla: „Už musím jít, mám ještě nějakou schůzku, už takhle přijdu pozdě.“

Políbila mě a odškobrtala na svých vysokých podpatcích.

Otočila jsem se k němu.

„Co je? Co ti udělala? Proč se chováš jako neandrtálec?“

„Nesnáším, když ženy pijí,“ řekl.

„Ona nepije!“

„Ona je mi šumafuk. Ty jsi opilá. Děláváš to často, že v téhle denní době sedíš v kavárně a naléváš se proseccem?“

„Nejsem opilá, mám jen špičku! Poprvé, co se známe. Za normálních okolností to nedělám.“

„Ještě se pořádně neznáme. Nevím, co děláš za normálních okolností.“

„Každopádně se neopíjím,“ odsekla jsem. „To ty jsi docela dlouho nasával. Žádné prosecco. Whisky!“

„Měl jsem pro to dobrý důvod. Tebe.“

Vstala jsem.

„Přinesu si kávu. Chceš také ještě něco?“

Pevně mě chytil.

„Proč máš špičku?“

Stáhl mě k sobě na pohovku. Vylíčila jsem mu to.

„Proč jsi mi neřekla, že potřebuješ peníze?“ zeptal se, když jsem skončila.

„Ještě se pořádně neznáme. Sám jsi to řekl. Jsme doopravdy spolu teprve několik dní. Proto tě neprosím o peníze.“

Sklonil se ke mně a líbali jsme se, dokud si nad námi někdo hlasitě neodkašlal. Byla to Nina, která sklízela stůl.

„To je hezké, když se tu naši hosté cítí tak dobře. Mohu vám ještě něco přinést?“

„Dvě prosecca,“ řekl Matyáš. „Ale, k čertu s proseccem – máte i šampaňské, ne?“

„Půl lahve, celou lahev?“

„Celou lahev.“

„Hned přijdu. Slavíte něco?“

„Ano,“ přisvědčila jsem. „Právě jsme se poznali.“

Ta nadaná rozvodová advokátka se jmenovala Bergmannová. Doktorka Anita Bergmannová.

„Advokát mého manžela se jmenuje také Bergmann,“ poznamenala jsem. „Doktor Jörg Bergmann.“

„Ano. Ale jsme rozvedení.“

A kdo vyhrál? pomyslela jsem si.

„Já,“ řekla.

„Umíte číst myšlenky?“

„Vůbec ne. Na tohle ale pomyslí každý. Co pro vás mohu udělat?“

„Minulý týden jsme se rozešli, můj manžel mi zablokoval kartu. Máme společný účet. Nechal mi vzkázat, že mám zavolat jeho advokátovi, a ten mi řekl, že bych si měla vzít advokáta.“

„Dobře. Jak dlouho jste vdaná? Děti? Datum rozchodu. Povolání vašeho manžela, vaše povolání, jeho příjem, váš příjem.“

Odpovídala jsem a ona se dívala na obrazovku svého laptopu a ťukala do klávesnice. Okolo krku a na rukou měla spoustu zlata a kruhy a řetízky na jejích zápěstích tiše cinkaly.

„Dobře,“ řekla. „Jaké máte vzdělání?“

„Studovala jsem anglistiku a byla asistentkou. Pak jsem ale porodila dvojčata a můj manžel si založil vlastní firmu…“

„Dobře,“ řekla znovu. „Pak se nejdříve postaráme o to, abyste dostala rozvodové výživné. A to rychle.“

„Ale mé děti žijí u mého manžela.“

„S vašimi dětmi to nemá nic společného. Ten z manželů, který vydělává více, platí tomu, kdo vydělává méně, během rozvodového řízení vyrovnání, aby si ten mohl udržet svůj životní standard. To je rozvodové výživné. Váš manžel je ten, kdo vydělává víc. Jednoznačně.“

„Ale já jsem svého manžela opustila. Přece nemohu – myslím, já…“

Netrpělivě vzdychla.

„Princip viny už neexistuje, paní Jungeová. Už od roku 1977. Máte nárok na vyrovnání platového rozdílu, bez ohledu na to, co jste udělala.“

„Proč mi ale zablokovali kartu?“

„Tohle zablokování karty je pošetilost. Amatérské divadýlko. Chtějí vás vystrašit.“

„Můj muž ve skutečnosti takový není,“ namítla jsem. „Velice jsem ho ranila. Kvůli jinému jsem ho…“

Potřásla na blond odbarvenou, krásně učesanou hlavou.

„Prosím, žádné pocity viny. Viděla jsem tu už spoustu raněných, a ti reagují velmi rozdílnými způsoby. Zhruba je lze rozdělit na zoufalé, rozumné a pomstychtivé. Váš manžel patří k pomstychtivým. S tím nic nenaděláte.“

Vstala. Měla modrý kalhotový kostým a všechno to zlato, které měla na sobě, se k němu velice hodilo.

„Dobrá. Ozvu se. A kdyby se něco dělo, hned mi zavolejte.“

Dole na ulici se mi najednou ulevilo. Slunce svítilo, nebe bylo skoro tak modré jako kalhotový kostým mé advokátky a ve vzduchu byla cítit omamná vůně podzimu.

Byl to správný den na to, zavolat chlapcům. Chtěla jsem jim nechat čas. Teď jsem usoudila, že už měli času dost. Teď bych se jich mohla zeptat, jestli by mě nechtěli navštívit.

Zavolala jsem na Jonášovo číslo. Telefon zazvonil jen jednou, pak se ozval veselý hlas: „Je nám líto, číslo, které voláte, není registrováno. Sorry, the number you’ve…“

Vytočila jsem i Danielovo číslo, přestože jsem už věděla, co uslyším.

Také měli nové mobily. A nová čísla.

Vytočila jsem naši pevnou linku. Přinejmenším jsem to chtěla zkusit.

„Toto číslo neexistuje,“ řekl hlas, který nezněl vesele, nýbrž chladně a definitivně.

Jela jsem k našemu domu. Vrata do zahrady byla zavřená. Strčila jsem klíč do zámku, ale nedalo se jím otočit. Přelezla jsem přes zeď. I zámek v domovních dveřích byl nový. Vyhrabala jsem ve své kabelce kousek papíru, napsala jsem vzkaz pro Daniela a Jonáše, položila ho na schod před domovními dveřmi a zatížila ho kamenem.

Chvíli jsem zůstala sedět na schodu.

Princip viny už neexistuje, prosím, žádné pocity viny! To se tak lehko řekne. Já však jsem vinna. Opustila jsem ho, způsobila jsem mu bolest. Proto se teď nemohu divit, když mi vrací úder, nebo snad ano?

Když jsem znovu přelézala zeď, spadla jsem a natloukla si koleno. Třásla jsem se, měla jsem roztržené a zakrvácené kalhoty a pekelně to bolelo, ale ulevilo se mi. Kdo se provinil, musí být potrestán, a kdo je potrestán, už není tolik vinen. Nebo přinejmenším ho už vina tolik netíží.

9

Anna a Ludvík vždycky jezdili na dovolenou až v září, kdy už se všichni ostatní určitě vrátili. Díky tomu nepotkávají žádné turisty, především žádné německé turisty. Říkají, že během roku potkávají dost Němců ve svých ordinacích, na dovolené si od nich rádi odpočinou. A vždycky jezdí do odlehlých, málo přístupných oblastí, na vrchovinu na Sardinii, na Korsiku, na Island, do Grónska, na Madagaskar, do Patagonie, tak nějak. V případě nouze je tam lze zastihnout, ale člověk jim určitě nebude volat, aby jim vyprávěl, že se odstěhoval kvůli tomu, aby mohl být se svým milencem.

Byla jsem nervózní, že o tom vůbec nevěděla. O všem důležitém v mém životě se vždycky dozvěděla jako jedna z prvních, a teď jsem se odstěhovala a měla jsem svůj vlastní byt a jiného muže, a ona o tom nevěděla, protože odcestovala na ostrov La Gomera! Zavolala jsem jí hned, jak se vrátila, a řekla jsem, že jí musím něco sdělit.

„Už o tom vím,“ hlásila hned.

„Odkud?“

„Od Alžběty.“

To byla Alžběta tedy rychlá.

„Chtěla jsem ti to oznámit sama,“ řekla jsem. „Ale všechno se odehrálo tak rychle. Musela bych ti zavolat na Gomeru. Takhle po telefonu je to také hloupé. Přijď mě navštívit. Brzy.“

„Přijdu brzy. Tak brzy, jak to bude možné. Zítra je středa. Zítra odpoledne.“

„Těším se.“

Dala jsem jí adresu a ona řekla ještě jen „Tak zítra.“

Přišla příštího dne a mlčky se rozhlížela, když jsem jí ukazovala byt, stejně jako Alžběta. Měkké podrážky jejích tenisek na starých prknech neklapaly, a když seděla na pohovce v obývacím pokoji a přihlížela, jak nalévám kávu, řekla: „Pěkné. Pěkný byt. Líbí se mi.“

„Opravdu?“

„Ano. Je mnohem hezčí než váš dům. Ten je tak velký a neútulný. A ty regály se mi také líbí. Odkud je máš?“

„Ty dělal Matyáš. Musíš se s ním seznámit. Musíte brzy přijít, ty a Ludvík.“

Podívala se do šálku s kávou, pak zvedla oči a pohlédla na mě.

„Nechci se s ním seznamovat.“

„Proč ne?“

„Protože se mi nelíbí to, co děláš. Ne, ne že nelíbí. Je mi z toho na zvracení.“

Vyrazilo mi to dech, jako kdyby mě udeřila.

„Gerd je tak hodný muž, a ty ho opustíš jen proto, že ses zamilovala do někoho jiného. Tak snadno.“

„Ne tak snadno!“

„To je pravda. Nejdříve ho půl roku podvádíš, pak mu slíbíš, že se vrátíš, a pak stejně odejdeš.“

„Odkud to víš?“

„Zeptala jsem se Gerda.“

Sáhla jsem po šálku s kávou a málem jsem ho upustila. Rychle jsem odtáhla ruku.

„Co je to s tebou? Co ti vadí?“ zeptala jsem se. „Také nemám pocit, že si zasloužím metál. Určitě ne. Ale ty jsi už tak dlouho moje přítelkyně a ani se nepokoušíš mi porozumět. Nemluvíš se mnou. Na nic ses mě nezeptala. Mluvíš s Gerdem, ne se mnou.“

„Ty jsi se mnou celou tu dobu také nemluvila. Udělala jsi celou tuhle kravinu, aniž bys se mnou jednou jedinkrát mluvila. Nebo se mě zeptala, co si o tom myslím. Jaký na to mám názor. A teď by mi všechno mělo najednou připadat dobré a skvělé. Ne! Kromě toho…“

Vyskočila, šla k regálu a dívala se na hřbety knih. Vypadalo to, jako kdyby četla každý jednotlivý knižní titul.

„Kromě toho? Anno!“

„Vždycky jsem ti Gerda tak záviděla,“ řekla hrubým, těžkým hlasem, který jsem u ní ještě nikdy neslyšela.

„Proč?“

„Protože tě chce. Jen tebe a žádnou jinou.“

„Ludvík také miluje jen tebe a žádnou jinou.“

„To je pravda. Ale já nemluvím o milování, nýbrž o chtění. Někoho chtít. Považovat ho za přitažlivého. Být na něj žhavý. Eroticky. S někým chtít spát. To myslím. To se mnou Ludvík ve skutečnosti nechce. Dělá to, ale opravdu žhavý je jen na – ženy, co vypadají jako mladé dívky, elfky.“

„Elfky? Jaké elfky?“

„Takové ty jemné, sladké, víš? S malými sladkými obličejíky a malými sladkými zadečky a jemnými sladkými hlásky. Prostě elfky. Když jsem byla doma s dětmi, měl vždycky nějakou takovou jako ambulantní sestru. Vždycky měl bokem nějakou aférku. Velmi opatrně, abych nic nepoznala. Někdy jsem na to přišla a on se dušoval, že s tím přestane, že mě miluje, že mě nechce ztratit. Také s tím přestal. V ordinaci to tak jako tak nešlo, když jsem zase začala pracovat. Ale jinak? Je na takové ženy tak žhavý, to prostě poznáš, když nějaká taková přijde jako pacientka nebo stojí za kasou nebo obsluhuje v kavárně. Nevím, jestli to vždycky zvládne. Snaží se. Určitě. Ale i tak – pořád vím, že se ve skutečnosti nechce dotýkat mě, nýbrž nějaké takové. Nechce spát se mnou, nýbrž s nějakou takovou.“

Odmlčela se. Čekala jsem, jestli nebude chtít mluvit dál, než něco řeknu.

„Proč jsi nikdy nic neřekla?“ zeptala jsem se.

„Změnilo by to něco?“

„Nemám tušení. Ne. Pravděpodobně ne. Ale o to přece nejde. Jsem tvoje nejstarší kamarádka. Kromě Alžběty. Řeklas to Alžbětě?“

„Ne. Nikomu.“

„Proč ne?“

„Co bych asi tak měla říkat? Že mě můj manžel podváděl se ženami, co vypadají jako mladé dívky, s elfkami? Že chce je, a ne mě, přestože mě s nimi už nepodvádí?“

„A proč s ním zůstáváš? Proč neodejdeš?“

Přejížděla prstem po hřbetech knih, stále rychleji a prudčeji. Znělo to jako tlumená, odpudivá melodie.

Spustila ruku.

„Mám s ním děti. A ordinaci a dům. A co by se stalo, kdybych odešla? On by byl nešťastný a já bych byla nešťastná. On by se utěšoval se ženami, co vypadají jako mladé dívky. Vodil by si je do mého domu. A já…“

„Mohla by sis najít jiného muže, nějakého, který by tě…“

„Nechci nikoho jiného. Chci Ludvíka. Připadá mi přitažlivý. Jsem na něj žhavá. Chci ho.“

Ludvík. S knírem, který byl kdysi černý a nyní byl šedý, s nemoderními saky a kostkovanými košilemi, s neomalenými způsoby – drsnými, ale srdečnými –, s průměrnými vtipy, které tak rád vyprávěl, a s jeho zálibou v kutilství. Ženám dívčího vzhledu a elfkám jsem nerozuměla a Anně už vůbec ne.

Pošetilost lásky, Allo. Už jsi o tom někdy slyšela? Právě jsi opustila všechno, co pro tebe bylo nejdůležitější, svého manžela, své děti, svůj dům. Kvůli rusovlasému truhláři, o němž skoro nic nevíš, kromě toho, jaké to je s ním spát. A nerozumíš Anně, protože chce Ludvíka? Jsi hloupá?

Už nebylo co říct. Šla jsem k ní a objala ji kolem ramen.

Otočila se a podívala se na mě. Její tmavé oči byly jasné, stejně jako její krásná snědá pokožka.

„Je mi líto, Allo. Jsi moje nejstarší kamarádka, ale já ti nerozumím. Měla jsi všechno, a odhodila jsi to, protože chceš něco jiného. Tomu nerozumím. Také tomu nechci rozumět a už vůbec s tím nechci mít nic společného. Jednou to zase půjde. Pak ti dám vědět. Ano?“

Přikývla jsem.

Vzala si svůj batoh, rychle přešla předsíň a otevřela dveře od bytu. Otočila se a zamávala mi a pak zmizela na schodišti.

Zavřela jsem dveře a začala brečet. Nemohla jsem si vzpomenout, kdy naposledy jsem takhle brečela. Nechala jsem slzy téci, šla k psacímu stolu a napsala jeden e-mail Danielovi a jeden Jonášovi. Jeden dopis Danielovi a jeden Jonášovi, pro případ, že by měli i nové e-mailové adresy. Nechtěla jsem, aby z mého života zmizelo ještě více lidí, a už vůbec ne tihle dva.

Nedostala jsem žádnou odpověď. Zavolala jsem do Červeného kříže a na polikliniku, ale jejich civilní služba už skončila a jejich studia začnou teprve za deset dní, a i kdybych na to chtěla čekat, těžko jsem se mohla postavit před fakultu architektury a vyhlížet je.

Mohla jsem je potkat jenom před domem. Matyášův vůz na sobě měl název firmy, proto jsem si pronajala auto z půjčovny, dojela k domu a zaparkovala kousek od branky do zahrady. Připadala jsem sama sobě směšná, něco takového dělají jenom soukromí detektivové ve filmech, je chladný říjnový den a já budu muset možná čekat dlouho. Zazvonila jsem, nikdo neotevřel, a tak jsem se znovu posadila do auta.

Krátce po dvanácté přišel Daniel. Nechal si narůst vousy, díky nimž vypadal starší a trochu cizí. Ale také velice hezký.

„Ahoj, mami.“

„Ahoj, Dane. Máš vousy! Sluší ti. Vypadáš jako z filmu o mušketýrech.“

„Spíš jako z Tisíce a jedné noci. Jmenuje se Turecký princ. Ten knír, myslím.“

„Ach tak. Dane, psala jsem vám. Nechcete mě někdy navštívit?“

Zavrtěl hlavou.

„Proč ne?“

„Táta na tom není dobře.“

„Co to s tím má co dělat?“

„Táta říká, že to nevydrží, když tě…“

„Odešla jsem jen od táty, ne od vás. Vím, že to pro vás není jednoduché. Ale už nejste žádné děti, jste dospělí.“

Pokrčil rameny.

„To ano. Ale táta na tom není dobře.“

Do topolu před naším domem zadul vítr a na zem se snesla spousta žlutých listů. Přitáhla jsem si sako víc k tělu.

„Oukej,“ řekla jsem. „Počkám. Jsem tady. Jonáš ví, kde bydlím. Nechala jsem tam jeden pokoj pro vás, jen pro vás.“

„Oukej.“ Otočil se k brance do zahrady.

Položila jsem mu ruku na rameno, ale on ustoupil na stranu, takže sklouzla.

„Dane! Pozdravuj od mě Jonáše a vyřiď mu, co jsem ti teď řekla. Prosím.“

Rachotil klíči.

„Dane?“

„Oukej.“

„Mohu se na to spolehnout? Dane?“

Otevřel bránu. Chytila jsem ho za jeho batoh.

„Oukej!“ řekl hlasitě a zabouchl za sebou branku.

Vydala jsem se na zpáteční cestu a šla domů.

Na mém psacím stole ležela nová kniha Joanne Faberové, Light. Vypráví příběh jednoho muže, který postupně slepne. Čím víc se okolo něj stmívá, tím lépe dokáže vidět a poznávat jiným, magickým způsobem: skryté pocity, zamlčené zážitky, utajené vztahy, všude, ve své rodině, své firmě, svém městě. A jeho život není těžší kvůli tomu, že už nevidí, nýbrž proto, že toho vidí tolik.

Byl to silný příběh, jako všechny příběhy Joanne Faberové, a překládání byla krásná práce, krásná a náročná, ale nemohla jsem se na ni soustředit, měla jsem před očima pořád Daniela s jeho princovskými vousy. A Jonáše, jak jsem ho viděla naposledy, jak šel se mnou, když jsem se stěhovala, až dolů k domovním dveřím, a jak mě objal a pak rychle odešel a zmizel v knihkupectví na rohu.

Vypnula jsem laptop, šla do kuchyně a posadila se na balkon, na který ještě svítilo slunce. Matyášův učeň mi vyrobil dvě lavice a sklápěcí stůl a pečlivě je tam namontoval. Pozorovala jsem jemné větévky břízy, které už byly skoro holé a pohyboval jimi vítr.

Doktor Živago. Ten film. V něm se také objevují pohybující se březové větévky. Ale tam je jaro, větvičky zeleně září, kromě toho se tam něžně kolébá obrovské pole narcisů, k tomu zní nádherná píseň a všechno vydechuje touhu a lásku. Samozřejmě druh touhy a lásky, které nebolí.

Tady na mém balkonu byl podzim, a bolelo to.

Myslela jsem na Gerda a na jeho neústupný obličej, když jsme se viděli naposledy. Zavolat mu by nemělo vůbec žádný smysl. Mohla bych jet do jeho kanceláře a donutit ho, aby se mnou mluvil. Mohla bych se mu také vrhnout k nohám, aby ke mně zase pustil chlapce. Kdyby to pomohlo, nejspíš bych to udělala. Ale věděla jsem, že by to nepomohlo. Nic by nepomohlo.

Gregor. Gregor byl Gerdův starý přítel a kolega. Kancelář měli spolu. Už dvacet let. Mohla bych Gregora poprosit, aby si s Gerdem promluvil. Ale napadlo mě, že také vím, co by Gregor řekl: Že by se do toho nechtěl vměšovat. Gregor se nerad do něčeho míchá. Nerad by narazil. A v tomto případě jsem tomu dokonce rozuměla.

Iris! Iris byla Gregorova žena, a ta neměla s vměšováním nebo naražením vůbec žádný problém. Znaly jsme se deset let a měly jsme se rády. Určitě se jí nelíbilo, že jsem Gerda opustila, možná mě teď už tak ráda neměla, ale rozuměla by mi. Také měla děti. Mohla by si promluvit s Gregorem a ona a Gregor potom s Gerdem.

Šla jsem dovnitř a zavolala Iris.

„Rednitzová?“

„Ahoj, Iris, tady je Alla.“

Neřekla ani slovo.

„Vím, že je teď všechno strašně těžké, ale chtěla jsem tě o něco poprosit,“ začala jsem. „Gerd mi znemožňuje stýkat se s dětmi. Říká, že by nevydržel, kdyby se chlapci se mnou viděli. To nesmí. Nemohli byste si s ním promluvit? Někdy, až se to bude hodit? Na vás dá.“

Mlčela.

Čekala jsem.

„Ne,“ řekla potom. „Stojíme naprosto při Gerdovi. Má naši plnou podporu. Rozhodla ses a musíš nést následky. V tom ti nemohu pomoct, Allo.“

„Prosím, Iris! Nejde jen o mě, jde také o chlapce. Už to nejsou děti – ale přesto je toho na ně moc. Potkala jsem před chvílí Dana a byl totálně vystresovaný. Prosím!“

„To sis měla rozmyslet dřív. Nemůžeš nejdříve své děti opustit a pak předstírat, že jsi dobrá matka. Jedno, nebo druhé. Obojí nejde.“

Znovu se odmlčela.

Bylo to demonstrativní mlčení. Jako mlčení nějaké soudkyně. A bylo v tom něco jako pocit vítězství.

Zavěsila jsem a šla zpátky k psacímu stolu, ale teď už jsem se nemohla soustředit vůbec na nic.

Nikdy jsem od nich nebyla odloučená dlouho. Škola v přírodě, stanový tábor, krátké výlety během prázdnin. Maturitní výlet. Po maturitě od nás dostali cestu do Ameriky, kterou si přáli, a byli pryč osm týdnů. Chyběli mi a dělala jsem si starosti, ale volali nám a posílali pohlednice, a kdybych to už nezvládala, mohla jsem je nějakým způsobem kontaktovat.

Ale teď? Teď jsem jim nemohla ani zavolat. Nemohla jsem slyšet jejich hlas. Nebo je alespoň krátce vidět, ne tady u mě, nýbrž někde jinde na kávě. Nebo v parku na procházce.

Jak to půjde dál? To nejde!

Přemýšlela jsem, co bych proti tomu ještě mohla udělat, ale nic mě nenapadlo. Nebo kdo by mi ještě mohl pomoct. Kdyby má matka byla ještě zdravá, mohla by si s Gerdem promluvit. Anna by si mohla s Gerdem promluvit, kdyby se mnou ještě chtěla mít něco společného. Ludvík by si také mohl s Gerdem promluvit, ale jen kdyby Anna se mnou ještě chtěla mít něco společného – no ano.

Musí to jít, Allo. Iris je nepříjemná, ale má pravdu: rozhodla ses a musíš nést následky. Tak tolik nevyváděj. Co jsi čekala? Že vystoupíš ze svého života a všichni ostatní zůstanou způsobně sedět?

10

V posledních dnech října Melina matka porodila miminko, děvčátko, které se mělo jmenovat Hana, a Mel během podzimních prázdnin jela za ní do Augsburgu. Matyáš ji odvezl na nádraží a při zpáteční cestě se zastavil u mě.

Netrpělivě zazvonil a vyběhl po schodech, všechna čtyři patra.

Nahoře se vůbec nezdržoval s nějakým pozdravem.

„Hotová?“

„Hotová.“

Ukázal na moje zavazadla: „Všechno?“

Přikývla jsem.

Vzal mou cestovní tašku a kabelu s laptopem a zase seběhl dolů. Následovala jsem ho pomalu a jako dáma. Čekal v dodávce s běžícím motorem, přehrávač cédéček vyhrával na plné pecky naši oblíbenou píseň „Un historia de amor“. Vyrazil, sotva jsem se stačila připoutat, řezal příliš rychle zatáčky v malých uličkách, zabočil švihem do dvora a šlápl na brzdu, jako by zvítězil v nějakém závodě.

Vypnul motor. „Pojď se mnou nejdříve do dílny.“

Uvnitř řekl oběma mužům u strojů, aby je zastavili, pak je se mnou obešel a s každým mě seznámil: Karlem, mistrem, šedovlasým hubeňourem, který byl zaměstnán už u jeho otce a od kterého se hodně naučil, Tonym a Kurtem, asi v jeho věku, kteří už u něj byli dlouho, Eliášem z Polska, novým tovaryšem, který spal v naší místnosti za skladem dřeva, dokud si nenajde byt, a Andym, učněm.

„A teď máte volno,“ řekl. „Až do zítra.“

„Je teprve půl čtvrté, Matyáši,“ namítl Karel.

„Já vím, Karle. Jen pro dnešek. Výjimečně.“

Ostatní začali tleskat.

Vyndali jsme mé věci z auta a vystoupali schody k verandě. Nahoře odložil mou cestovní tašku, otevřel dveře od bytu, zvedl mě do náručí a přenesl mě přes práh.

„Možná že je to hloupé,“ řekl, když mě znovu postavil na zem. „Ale muselo to být.“

„Není to hloupé. To si nemyslím. Myslím si, že je to moc hezké.“

„Musíme ještě nakoupit. Vůbec nevím, co všechno máš ráda. Dnes večer vařím já. Steak s bramborami pečenými v troubě, to umím docela dobře. A potom půjdeme do kina, dávají dobrý film.“

„Ne! Dnes večer jde v televizi jeden film, který chci bezpodmínečně vidět spolu s tebou.“

„Tak potom půjdeme do kina zítra. Máme čas. Osm dní.“

Vstali jsme brzy, abychom mohli dlouho snídat, předtím než Matyáš odešel do dílny a já uklidila nádobí, posadila se k laptopu na konci dlouhého stolu a otevřela knihu na místě, kde jsem přestala.

Obývací pokoj byl překrásná místnost s mnoha okny, skrze něž jsem mohla všechno vidět: vepředu dvůr, stranou velkou novou dílnu, po obou stranách brány stromy a keře, za tím Ledovcovou ulici, úzkou a se záplatovanými kočičími hlavami, a ještě dále vzadu domy na druhé straně ulice, staré činžovní domy se skromnými byty.

V půl jedenácté pronikly oknem první sluneční paprsky, v jedenáct jsem začala vařit a krátce po dvanácté přišel nahoru na oběd Matyáš. Pak jsme drželi siestu na velké široké pohovce v obývacím pokoji. Chvíli víc a chvíli méně siestu…

Odpoledne jsem přerušila práci a šla jsem nakoupit a večer jsme se toulali ulicemi, šli jsme do kina nebo do Amore a pak rychle zase zpátky domů a do postele.

V noci jsme v ní bdělí leželi a povídali si.

„Můj pradědeček koupil pozemek a vystavěl dílnu. Tehdy to bylo ještě na okraji města, na zelené louce. Tady nahoře byly nad dílnou jenom tři pokoje, ve kterých všichni bydleli. Můj otec byt rozšířil dozadu nad sklad dřeva a postavil novou dílnu a Gesa a já jsme vepředu nechali strhnout stěny, kvůli velkému obývacímu pokoji.“

„Líbí se mi ta spousta oken,“ řekla jsem, „a ten výhled.“

„Výhled z ložnice je také krásný. Vidíš do sousední zahrady.“

Otočil ke mně hlavu.

„To by mohl být tvůj pokoj. Je velký, měla bys dostatek místa. A klid, když by byl vepředu na dvoře velký mumraj. Přistavím ti balkon, se schodištěm, a založíme si zahradu.“

„Krása,“ řekla jsem.

Otočil se ke mně celý a objal mě i druhou paží.

Hladila jsem ho po tváři. Přes jeho ramena jsem zahlédla, že někdo stojí u dveří.

„Mel? Melanie je tady!“

Otočil se. „Mel?“

„Tati!“

Zmizela.

Vyskočil z postele, natáhl si džíny a tričko a šel za ní.

Přitáhla jsem si přikrývku, dívala se na starou skříň s tmavými růžemi a rozhodla se nečekat. Ten se hned tak brzy nevrátí.

Když jsem se příštího rána vzbudila, ležela jsem v posteli sama, a když jsem vešla do obývacího pokoje, seděl už u snídaně. Mel, v županu, seděla vedle něj.

Políbila jsem ho.

„Dobré ráno. Ahoj, Mel.“

Posadila jsem se na opačnou stranu.

„Je všechno v pořádku, Mel?“ zeptala jsem se. „Myslím tím, jestli se něco nestalo?“

„Ne,“ řekla. „Jenom jsem prostě přišla domů. Bydlím tady.“

„Protože jsi přijela dřív a uprostřed noci,“ upozornil ji Matyáš. „Proto se tě na to ptá.“

„Mohu přece přijít, kdy chci. Bydlím tady, nebo ne?“

Vzdychl a vstal.

„Uvidíme se. Alla nám uvaří, Mel.“

Po snídani jsem si odnesla laptop do pokoje a posadila se ke stolu u okna, skrze něž jsem se dívala na vybledlou reklamu na coca-colu na zdi sousedního domu.

V jedenáct jsem šla do kuchyně, abych uvařila, ale už tam někdo byl. Silná černovlasá žena, která se na mě úkosem podívala a pak znovu začala zuřivě krájet papriku.

„Ahoj. Já jsem Alla Jungeová,“ řekla jsem.

Ještě zuřivější krájení.

„A vy?“

„Selma.“

„A kdo jste?“

Nechala nůž klesnout.

„Uklízím tady pro pana Matyáše a Mel, a vařím pro Mel a pana Matyáše.“

„Dnes poprvé. Poslední dny ne.“

Obrátila se ke mně, nůž v ruce.

„Ne, ne poprvé. Když tu Mel nebyla, nevařila jsem. Když je Mel zase tady, vařím. Každý den. Vždycky vařím pro Mel a pana Matyáše.“

Vrátila jsem se zpátky k malému stolku u okna.

Po nějaké chvíli se otevřely dveře a vešel Matyáš.

„Selmu zavolala Mel. Selma pro nás jinak vždycky vaří.“

„To už mi sdělila,“ řekla jsem. „S nožem v ruce.“

„Neměj to Melanii za zlé. Bylo to pro ni velmi těžké s Gesou a tím miminem. Proto také přijela dřív.“

Vzal mě za ruku.

„Pojď. Selma také vaří dobře.“

Selma postavila mísy na stůl a pak se zase postavila do dveří do kuchyně.

„Co je?“ zeptal se Matyáš. „Ty dnes nejíš?“

„Není to vhod,“ řekla.

„Co není vhod?“

„Není to vhod paní doktorce.“

„Které paní doktorce?“

Ukázala bradou mým směrem.

Tázavě se na mě podíval. Pokrčila jsem rameny a protočila oči v sloup.

„Alla nemá nic proti tomu, že s námi budeš jíst. Samozřejmě že ne. Posaď se.“

Zkřížila ruce na prsou.

„Není to vhod. Mel řekla, že to paní doktorce není vhod.“

„Ach, zatraceně,“ zaklela jsem, šla do malého pokoje a sbalila si tašku.

Přišel za mnou.

„Pojď zpátky, Allo. Všichni sedí u stolu a čekají na tebe.“

„Nechci.“

„Přesto pojď. Prosím.“

Selma seděla vedle Mel a obě dělaly obličeje, jaké dělají lvi, když jim krotitel přikáže vrátit se na svá místa.

Selmino jídlo bylo velmi chutné, ale atmosféra, ve které jsme jedli, byla toho druhu, kdy se vám všechno jídlo vrací. A můj žaludek se zvedne snadno. Stálo mě úsilí, abych ho udržela.

Když jsme byli konečně hotoví, vrátila jsem se znovu do malého pokoje a sbalila si zbytek svých věcí.

„Zůstaň tady, Allo,“ řekl Matyáš. „Zlepší se to. Mel ve skutečnosti taková není.“

„Rozumím jí. Vy jste se rozvedli, její bratr zmizel do Austrálie, protože chce vidět svět, její matka má nového manžela a porodila dítě, a ty máš novou ženu. To člověk musí být nepříjemný. Ale já to nechci snášet. Už jsem toho snášela dost. Můj manžel mě nenávidí, moje děti mě nenávidějí, moje přítelkyně Anna mě nenávidí, Gregor a Iris mě nenávidějí, a co já vím, kdo ještě mě nenávidí. To stačí. A Selmu už vůbec nechci snášet! Selmě jsem nic neudělala! Selmini rodiče se nerozvedli!“

Aby mě uklidnil, hladil mě po ruce. „To je v pořádku. Nerozčiluj se. Mám jít s tebou? Mám tě tam dovézt?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Pak dnes večer přijdu, ano?“

Přikývla jsem.

Cestou do svého bytu jsem jela okolo náměstí Svobody. Zašla jsem ještě rychle do obchodního domu a vyjela po jezdících schodech do prvního patra do oddělení s počítači, abych si koupila náplně do tiskárny. Venku už začínali stavět stánky pro vánoční trh a uvnitř byly všude hvězdy, umělohmotné vánoční stromky s elektrickými svíčkami a sady ručníků převázané ozdobnou stuhou, knihy, kávovary a laptopy. Bylo teprve 8. listopadu a jako každým rokem, i tentokrát mi připadalo, že s vánočními prodeji začínají stále dříve. A bylo mi jasné, že mám už zase problém.

Zeptala jsem se Alžběty, co bude dělat o Vánocích. Na jeden týden pojede do exkluzivního hotelu v exkluzivním horském středisku ve francouzských Alpách, společně se svou přítelkyní Angelikou, jejíž manžel vydělával stejně dobře jako Alžbětin muž. Kromě toho byl ale mrtvý, takže ona měla opravdu hodně peněz.

Alžběta by neměla nic proti tomu, kdybych jela s nimi, ale i kdybych si mohla ten hotel a to místo dovolit, neměla jsem ráda Angeliku a ona neměla ráda mě. Připadala mi vychloubačná a nevkusná a já jí připadala arogantní a namyšlená.

V pečovatelském domě se konala odpoledne malá vánoční oslava, potom šli jeho obyvatelé zase do svých pokojů, a tím to bylo vyřízené. Moje matka nesnášela chůzi do schodů, ale i kdybychom zvládly všechna čtyři patra k mému bytu, nemohla jsem s ní slavit Vánoce, protože už nevěděla, co to je.

Musela bych přetrpět Vánoce s Mel, s jejím zamračeným obličejem a jejími uštěpačnými poznámkami. Ale byly to také Vánoce s Matyášem. A bylo to pořád lepší než být na Vánoce sama. Být na Vánoce sama mi připadalo, jako kdybych musela strávit večer na severním pólu, v chladu a temnotě na věčném ledu.

Třeba by pomohlo, kdybych Melanii koupila něco obzvlášť pěkného. Kdybych ji podplatila. To jsem tak jako tak měla v úmyslu s chlapci. Honorář za poslední překlad už přistál na mém novém kontu, mohla jsem si dovolit trochu úplatků.

Šla jsem do luxusního obchodního domu v centru a koupila kožené kotníkové boty s tlustou gumovou podrážkou jedné zvláštní značky, které si velmi přáli a které byly tak drahé, že jsme se jim je předtím vzpěčovali koupit. Kromě toho šály a čepice další speciální značky, které byly stejně tak drahé. A napeču jim obrovské množství jejich oblíbených koláčků.

Pak jsem zamířila do dívčího oddělení a našla pro Mel stříbrné náušnice s barevnými kameny, které byly právě v módě, a k tomu náramek s přívěsky ze stříbra, emailu a barevných kamenů. Těch se ale nosí vícero, řekla prodavačka, a tak jsem jich koupila vícero, a kromě toho ještě potištěný šál z jemné vlny, který bych také chtěla mít, ale pro mě byl příliš drahý, sebe jsem přece uplácet nemusela.

Večer přišel Matyáš a já jsem přinesla tašky a všechno před ním pěkně předestřela.

„To jsem koupila pro Mel. K Vánocům. Líbí se ti to?“

Vyděšeně na mě zíral.

„Nebo snad ne?“

„Ale ano, určitě. Ale – Allo, tak jako tak jsem s tebou chtěl mluvit. Chce se mnou slavit sama a já jí to slíbil. Do jedenácti. Pak přijdu k tobě.“

„Ale pak budu o Vánocích sama!“

„Mel nechce ke Gese. A já ji přece nemohu nechat samotnou.“

„Ale mě ano!“

„Ano. Ty jsi dospělá, a jí je teprve sedmnáct. A je to moje dcera. A jenom tento rok. Když nebude chtít příští rok slavit s tebou, bude muset ke Gese.“

Takže přece jen severní pól. Každopádně do jedenácti.

„Ale půjdeš se mnou koupit vánoční stromek!“

Vzal mě do náručí.

„Samozřejmě. A na vánoční trhy půjdeme tolikrát, kolikrát budeš chtít. A v jedenáct tu přece budu.“

Na Štědrý večer jsem zatáhla závěsy, abych neviděla vánočně ztichlé ulice a světla v jiných bytech, kde nebyli lidé sami, nýbrž slavili společně, zdobili vánoční stromek a jedli ty dobré věci, které jsem chtěla jíst až později s Matyášem.

Přemýšlela jsem, co doma. Doma. Ještě pořád jsem to tak nazývala. Našli vánoční dárky? Ano. Nebyli slepí. Nazdobili pěkně stromek? Určitě. Mohli hýbat rukama a měli vkus. Co jedli? Něco dobrého. Doufejme. Ale jak, beze mě? Snad Gerd něco objednal. Nebo měli steaky, steaky s bylinkovým máslem a česnekovým chlebem, to uměli. V případě nouze mohou sníst koláčky, které jsem jim poslala. Nejraději bych se tam rozeběhla, abych se o všechno postarala. Abych byla s nimi. Abych nebyla sama.

Přestaň na to myslet, Allo!

Otevřela jsem lahev sektu a pustila hudbu, a když přišel Matyáš, přesně v jedenáct, byl stromeček velmi krásně nastrojený a já velmi přiopilá.

„Tak tady to máš,“ řekla jsem, „opilou ženu. Ty přece nemáš rád opilé ženy.“

Položil tašky, které přinesl, na zem a vysvlékl si péřovou bundu.

„Někdy ano. Někdy mi opilé ženy připadají opravdu sladké. Veselé Vánoce!“

Příštího rána se mnou ještě posnídal, potom šel zase za Mel. Vyzvedla jsem matku a šla se s ní projít a pak do Amore, které bylo bohatě vyzdobené větvičkami jmelí a obrovskými rudými mašlemi, které se jí velmi líbily, přestože nevěděla, proč tam visí. Na druhý vánoční svátek odjela Melanie ke Gese do Augsburgu a já se nastěhovala k Matyášovi.

Na silvestra jsem šla na Alžbětinu „novoroční slavnost“, jako každý rok od té doby, co chlapci začali silvestra slavit sami. Alžběta pořádá svůj silvestrovský večírek už roky, už je to takřka instituce a vždy náramná oslava se spoustou jídla, dobrou hudbou a s mnoha hosty, většinou skoro těmi samými, takže se tu potkávají stále znovu, přestože se ve skutečnosti vlastně vůbec neznají.

Jedna žena v šatech jakoby pokrytých stříbrnými rybími šupinami se posadila vedle mě na pohovku a ze strany se na mě podívala.

„Máte tu s sebou nového,“ řekla. „Jindy to přece býval vždy takový vysoký štíhlý brunet. Ale ten svalnatý zrzek samozřejmě také není špatný.“

Znělo to, jako kdyby mluvila o psech: Už nemáte toho černého pinče – ale ten rezavý retrívr také není k zahození! Byla pořádně opilá.

„Ten brunet byl starší,“ dodala.

Přikývla jsem.

Ukázala sklenicí na Matyáše, který stál vedle Alžběty u švédského stolu.

„Tenhle tady je mladší. Mladší i než vy.“

Zkoumavě pozorovala můj obličej.

„O kolik mladší?“

„O deset let.“

„Skutečně? Tomu bude tak ke čtyřiceti, ne? To by mě nenapadlo. Vypadáte opravdu dobře.“

Pak zašeptala: „Vy jste si nechala něco udělat?“

„Prosím?“

„No, vždyť víte: napíchnout, uříznout, vytáhnout.“

„Ach tak. Ne.“

Zavrtěla hlavou a zamlaskala.

„Mladší muži člověka udrží svěžího,“ řekla, „to je jasné. Ale musí pro to také sám něco udělat.“

Namířila skleničkou na můj obličej.

„Dříve nebo později to začne klesat. A pak budete vypadat jako jeho matka.“

Řádně si přihnula.

„Začněte s tím brzy. Ne až tehdy, až už bude pozdě.“

Přišel Matyáš, chopila jsem se ho jako záchranného kruhu a nechala jsem se vytáhnout vzhůru z pohovky.

Pozorně se na mě zadíval.

„Co je s tebou? Vypadáš tak…“

„Ta žena vedle mě mi právě řekla, že časem budu vypadat jako tvoje matka.“

Zasmál se.

„Nemáš šanci. Moje matka má tmavé oči a tmavé vlasy a je o hlavu menší než ty.“

Musela jsem se také smát.

„Pojď,“ vybídl mě. „Půjdeme ještě někam jinam.“

„Ale odtud je tak krásně vidět ohňostroj.“

„Tam, kam půjdeme, je vidět ještě lépe.“

„Ale Alžběta…“

„Ví o tom.“

Jeli jsme zpátky do naší čtvrti a zastavili před starou školou, která byla postavena v pohádkovém secesním slohu a vypadá jako zámek, s kamennými lvy před dřevěnou vstupní bránou a obloukovými okny a vysokou věží s hodinami, v níž každou čtvrthodinu odbíjí zvon čas.

Zazvonil na úzká dvířka vedle brány. Otevřel vysoký muž s knírkem.

„Ahoj, Jane.“

„Ahoj, Matyáši. Pojďte dál.“

Vešli jsme do malé chodby. Muž podal Matyášovi tašku a klíč a otevřel dveře, které vedly do vstupní haly školy.

„Ty se tedy vyznáš,“ řekl.

Z kuchyně vyšla hezká žena s blonďatými vlasy a usmála se na mě.

„Szczęśliwego Nowego Roku.“

,,Szczęśliwego Nowego Roku, Magdaleno,“ řekl Matyáš. „Dziękuję, Jane.“

Muž pokývl a zavřel za námi dveře.

„Co to je za řeč?“ zeptala jsem se.

„Polština.“

„A co to říkala?“

„No, co asi? Šťastný nový rok.“

Stoupali jsme dunícím schodištěm z šedého kamene, Matyáš otevřel dveře, stoupali jsme ještě výš po dřevěném točitém schodišti, a když otevřel dveře na konci tohoto schodiště, stáli jsme vysoko nahoře pod střechou věže a shlíželi na město.

Zvony se právě rozezněly, i ty na věži nad námi, silvestrovské rachejtle vylétaly po naší levici i pravici a pršely z nich hvězdy, stáli jsme uprostřed hvězdného deště a zvonění zvonů a bylo to, jako bychom byli v nebi.

Zůstali jsme v nebi, dokud jsme mohli, až přestaly znít všechny zvony a rachejtle už nelétaly vzhůru.

„Je ti zima?“ zeptal se Matyáš.

„Opravdu ne. Nemohli bychom tu ještě chvíli zůstat?“

„Tak dlouho, jak budeme chtít.“

Na jedné z kamenných lavic vedle dveří, které vedly k točitému schodišti, stála taška, kterou sem přinesl. Vyndal z ní deku a podal mi ji.

Zachumlala jsem se do ní, on si zapnul zip na péřové bundě, z tašky vyndal lahev sektu a skleničky, posadili jsme se na lavici a přiťukli si.

„Na náš první rok,“ řekl.

„Na náš první rok.“

Zůstali jsme tam sedět, až už to nešlo, protože i přes deku a péřovou bundu nám bylo příliš zima. Zase jsme všechny ty schody sešli, vhodili klíč do schránky na dopisy, na které byl nápis „Domovník“, přešli jsme naproti do mého bytu a rychle do postele.

Matyáš brzy usnul s rukou položenou okolo mých ramen. Já jsem čilá jen tak ležela, nemohla jsem spát.

Tam nahoře na věži to bylo tak krásné. Začal náš první rok. Byla jsem na něj zvědavá a chtěla jsem se na něj těšit, ale nedokázala jsem to.

Měl to být také můj první rok bez Gerda. Byl to můj první silvestr bez něj a bez chlapců. Zítra nepřijdou domů na novoroční snídani a nebudou nám vyprávět, jak oslavili silvestra. Gerd a já jsme netančili novoroční valčík, jako do té doby každý rok – už celou věčnost. A už ho také nikdy nebudeme tančit, a já jsem si na to nemohla stěžovat, přece jsem to tak chtěla. Přesto to bylo hrozné.

Smutek byl tíživý a temný a takřka se nedal snést. Pokoušela jsem se myslet na něco, co by ho učinilo lehčím, ale nic mě nenapadalo. Jenom to, co vždy říkal guru Alžbětiny přítelkyně Angeliky. Angelika má gurua, osvíceného mistra, kterého navštěvuje každý čtvrtrok v Indii, aby se nechala trochu osvítit, a guru říká vždycky jenom to samé, bez ohledu na to, o co se jedná: You have to go through this. Musíš si tím projít.

Tak jako tak bylo jasné, že celý život je něco, čím si člověk musí projít, a jako jediná guruovská moudrost mi to připadalo hodně skromné, ale možná byla tahle skromnost známkou osvícení. A pokud mě už nic jiného nenapadlo, mohla jsem stejně tak dobře zkusit tohle.

Přitiskla jsem se těsněji k Matyášovi, zvedl ruku, kterou mě objímal, a spustil ji dolů teprve tehdy, když jsem se u něj uvelebila. Nevzbudil se přitom, jen lehce vzdychl.

Musíš si tím projít, Allo, řekla jsem si, musíš si tím teď projít, a v tu chvíli to skutečně pomohlo, protože jsem okamžitě usnula.

11

V Amore byla volná místa u okna vlevo, kde matka sedávala nejraději. Pomohla jsem jí z kabátu a ona se se spokojeným vzdechem zabořila do židle. Od Vánoc jsme tu nebyly. Krátce po Novém roce začalo sněžit a nepřestalo tři týdny, a když bylo nasněženo, vzpěčovala se vyjít na ulici.

Nina nás zahlédla a přišla s podnosem, na kterém už všechno bylo.

„Hezký nový rok,“ popřála a postavila podnos na stůl. „I když už je nějakou chvíli za námi. Je hezké, že tu zase jste.“

Matka si přitáhla její hlavu k sobě a políbila ji na tváře. „Moje milé zlatíčko. Jak se ti daří?“

„Dobře,“ odpověděla Nina. „A vám?“

„Zlatíčko,“ řekla jsem, „nemohly bychom si všechny jednoduše tykat?“

Zasmála se a přikývla.

Ukázala jsem na svou matku.

„Ellen. Já jsem Alla.“

„Nina,“ řekla Nina.

„Ellenallanina, Ellenallanina,“ zazpívala moje matka.

Rozdělila jsem její muffin na kousky a dívala se, jak ho jí. Trvalo to velmi dlouho, protože jí činilo čím dál větší obtíže kousky uchopit a strčit si je do pusy. Lékařka v pečovatelském domě řekla, že mě může uklidnit, že to je naprosto normální degenerativní proces, ale co na tom bylo uklidňujícího?

Matka upustila kousek, který držela v ruce, a někomu zamávala.

„Nech toho, mami. Jez!“

„Ale on na mě také mává.“

Otočila jsem se. Byl to Gerd.

„Ahoj, Ellen,“ řekl. „Ahoj, Allo.“

„Těší mě, že vás poznávám,“ řekla má matka.

Znejistělo mě, že ho takhle nečekaně potkávám. Naposledy jsem ho viděla v jeho kanceláři, když mi řekl, že pokud nechci zůstat, nemám tam už být, až přijde domů. Na dopis, který jsem mu napsala, nereagoval. Potom jsem mu volala ještě jednou a řekla mu, kdy si přijdu sbalit své věci a odstěhuji se, a on mi neodpověděl, jen zavěsil.

„Přisedněte si k nám,“ vyzvala ho matka.

Myslela jsem na strohý, vyčerpávající děkovný dopis, který mi chlapci napsali po Vánocích. Měla jsem z něj pocit, že by jim bylo milejší, kdybych jim nic nedala. Přitom to byly věci, které si tolik přáli. Které milovali, jako moje koláčky. Musel jim tu radost hodně znepříjemnit. Pacholek.

Váhal a rozhlížel se kolem.

Ne, nesedej si, pomyslela jsem si. Nezůstávej tady. Dělej, vypadni a už se nevracej. Amore je moje místo, místo klidu a laskavosti, tady tě nechci.

Přišla žena, která před sebou nesla podnos.

„Tady jsi,“ prohodila. „To je skvělé, že máš místa. Je tady tak plno. Ale mají celozrnné croissanty!“

Nejprve jsem nepochopila, co chce. S kým to mluví.

„To je Sandra,“ řekl Gerd. „Moje žena Alla. Ellen, moje tchyně.“

„Gebertová,“ představila se Sandra a podala matce a mně ruku.

Byla vysoká a velmi štíhlá, měla dlouhé odbarvené vlasy a hezký obličej, který byl trochu moc nalíčený.

Nebyla to žádná jeho spolupracovnice. Nevypadala jako spolupracovnice a také tak spolu nemluvili.

Sedla si na židli vedle mé matky a vhodila mu do kávy umělé sladidlo. On umělá sladidla nesnášel. A jeho spolupracovnice by mu nikdy – ach tak. Takhle to bylo.

Posadil se vedle mě. Podívali jsme se na sebe.

Nechal si zase narůst dlouhé vlasy a jizvy po skleněných střepinách už nebyly vidět. Měl smavou pleť, jako kdyby byl na dovolené. Na slunci. Vypadal dobře. Slušel mu i ten zachmuřený pohled, kterým se na mě díval.

„Jak se ti daří?“ zeptal se.

„Daří se mi dobře,“ řekla jsem. „A jak se vede tvému advokátovi? Tomu muži, co se mnou nemluví, ale vymýšlí společně s tebou takové milé nápady, jako třeba zablokovat moji kartu. Amatérské divadýlko, řekla má advokátka.“

Nakrabatil čelo a díval se ještě zachmuřeněji.

„Je všechno v pořádku s převodem toho – toho platového vyrovnání?“

Vyslovil to slovo, jako by se jednalo o něco velmi divného. Divného a tak trochu odporného.

Přikývla jsem.

Pozorovala jsem Sandru, jak jí croissant. Jen tak jednoduše ho nejedla, vraždila ho, trhala ho na malé kousky, které pak spokojeně ničila.

Vzhlédla vzhůru a neušel jí můj kritický pohled.

„Chutná?“ zeptala jsem se rychle.

Přikývla a polkla.

„To je přece jasné. Celozrnný. Ten chutná vždycky. Je to tak, ne?“

Nemyslela jsem si to. Přesto jsem přikývla.

Gerd si nervózně odkašlal.

„A jak se daří tobě?“ zeptala jsem se.

„Výborně.“

„O to se starám já,“ řekla Sandra, utřela si prsty do ubrousku a začala hrabat ve své tašce. Byla to velká kabelka od firmy se dvěma iniciálami, které na téhleté nebyly natištěné, nýbrž vytlačené do světlé kůže. Stála asi tři tisíce eur. Alžběta měla také takovou.

„On totiž trénuje. U mě.“

Vyhrabala z kabelky vizitku a podala mi ji. „Fitness studia Sandry Gebertové“ stálo na ní, pod tím šest adres.

Zase mi vizitku vzala, něco na ni naškrábala a vrátila mi ji. „Pokud byste pro sebe také chtěla něco udělat. Takhle to dostanete za polovinu.“

„S. G. 50 %“, stálo teď pod adresami.

„Dobré, ne?“ řekla. „To je nabídka!“

Gerd si tentokrát odkašlal silně, jako vždycky, když byl velmi vynervovaný. Krátce před výbuchem. Prsty bubnoval na opěradle židle.

Moje matka od sebe odsunula talíř a zaměřila na něj pohled.

„Líbíte se mi,“ prohlásila. „Jste správný muž.“

Připadalo mi, jako bych to již jednou zažila, ale i kdybych si dokázala vzpomenout, jak to bylo dál, nemohla bych tomu zabránit.

„Tady Alla by nějakého muže potřebovala,“ řekla moje matka.

„Já mám muže, mami.“

„Ale ne toho správného. Jsi tak rozmrzelá…“

„Já mám toho správného…“

„Tak proč jsi potom tak rozmrzelá?“

„Že by se ti nevedlo tak dobře, Allo?“ zeptal se Gerd.

Jeho prsty vybubnovaly na opěradle vítěznou fanfáru.

„Ale ano! Vede se mi dobře.“

„Ale vůbec to tak nezní. Co se děje?“

„Nic! Pojď, mami!“

„Já přece ještě nejsem hotová,“ lamentovala.

„Zato já ano.“

Nechala si vzdorovitě pomoct do saka a nasadit čepici, a zatímco jsem hledala její rukavice, navlékala si kabát a převrhla jednu sklenici, zase se posadila, vzala Sandru za ruku a řekla: „Vy jste tak krásná dívka! Nemohly bychom si tykat?“

Zvedla jsem ji ze židle a táhla za sebou ke dveřím, viděla Gerdův spokojený a Sandřin udivený obličej a pohledy ostatních hostů a věděla jsem, že všechno, co jsem udělala, ve všech utvrdilo dojem, že jsem rozmrzelá a nespokojená a kromě toho sprostá na svou matku, ale já odsud chtěla jen rychle vypadnout.

Venku se do mě zavěsila a já ji dovedla do pečovatelského domu a do jejího pokoje, ustlala jí na gauči a políbila ji.

„Je mi to líto, mami,“ řekla jsem.

„A copak, zlatíčko? Ty jsi takové milé zlatíčko.“

Na zpáteční cestě domů jsem šla nakoupit, a zatímco jsem plnila vozík, rozběsnila se ve mně bouře vzteku a zděšení.

Opustila jsi ho kvůli někomu jinému, a on si našel jinou ženu. Samozřejmě. Ale směl si hledat nějakou jinou? Milou, krásnou, chytrou? Vodí si ji do mého domu, tuhle vychloubačnou fitnessovskou ženu? Do naší postele? Tak moment, Allo, to už není tvůj dům. A také už to není tvoje postel. Ale přesto! Zatraceně!

Opustila jsem supermarket s plným nákupním vozíkem a teprve pak mi došlo, že už nenakupuji s autem a že bydlím ve čtvrtém patře. Když jsem udýchaná stála před dveřmi do svého bytu, skoro jsem nemohla osvobodit prsty z plastových uch a při odemykání se mi třásly ruce.

Za mnou se někdo pohnul.

Otočila jsem se. Byla to Mel.

„Omlouvám se,“ řekla. „Nechtěla jsem vás vylekat.“

„Odkud se tu bereš?“

„Seděla jsem tamhle na schodech.“

„Stalo se něco? Je něco s Matyášem?“

„Ne, ne! Všechno je v pořádku, určitě!“

„A?“

„Chtěla jsem se vás zeptat, jestli bych… Mohu – mohu třeba…“

Rozrazila jsem dveře.

Pomohla mi s taškami a připravila čaj, zatímco já si oblékala něco čistého, něco bez potu ze zlosti a zděšení a tahání tašek. Když jsem přišla do kuchyně, byl stůl prostřený, konvice kouřila na ohřívadle a ona tam seděla jako hodné děvče.

Nalila jsem čaj.

„A? Co pro tebe mohu udělat?“

„Budu mít dítě.“

Zalapala jsem po dechu.

Ještě tohle. Co je to dneska za den?

„Kdy? Myslím, jak dlouho…“

„Třetí měsíc,“ řekla.

„A ty si je chceš na každý pád nechat?“

Přikývla.

„A co mohu tedy udělat?“

„Táta. Táta je tak komický. Je tak rozzuřený, ale…“

„Co jsi čekala? Chtěl tomu zabránit, a teď jsi to přece jen dokázala. Příliš hloupá na to, abys brala pilulky! A ten kluk? Nemohl si natáhnout kondom? Má něco s rukama?“

Odevzdaně mě poslouchala a se svým bledým obličejem a tmavými vlasy vypadala jako velmi mladá, vyčerpaná madona.

„Mrzí mě to. To už ti určitě někdo řekl.“

Přikývla.

„Máma. A táta. Ale od té doby už nic neříká. Už dva týdny neřekl ani slovo. Mám strach. Že vybuchne. Že se stane něco hrozného.“

„Už dva týdny? Tak dlouho už to ví?“

Přikývla.

Nedal na sobě nic znát. Choval se jako jindy. Nebo mi to každopádně tak připadalo.

Chápala jsem, proč měla strach.

„Promluvím si s ním.“

Ulehčeně si vydechla.

„Děkuji. Už půjdu. Určitě máte ještě něco na práci.“

Vstala a dala svůj šálek do dřezu.

„Mám,“ přitakala jsem. „Ostatně, dnes je den tykání. Mohla bys s tím také začít.“

„Ano,“ řekla. „Děkuji, Allo.“

Zatímco v lednu dlouho sněžilo, počátkem února vypuklo něco jako jaro, strašlivě falešné jaro s ptačím švitořením a teplým větrem. Také psi v parku si hráli a honili se po velké louce, jako kdyby na ně přišlo jaro.

„Chtěl bych psa,“ řekl Matyáš. „Vždycky jsem nějakého chtěl. Ale Gesa měla alergii na psí chlupy. Ty ne, že?“

„Ne, pokud vím.“

„Potom bychom si mohli přece nějakého vzít. Z útulku. Máš ráda psy?“

Zůstala jsem stát.

„Matyáši! Brzy budeš mít v domě dítě. Žádného psa si brát nebudeme.“

Zůstal také stát. Dívala jsem se na jeho záda. Zcela pomalu se otočil. Měl úplně kamenný obličej.

„O čem to mluvíš?“

„O tom, že Mel bude mít dítě. Víš to už dva týdny. Proč jsi mi o tom neřekl?“

„Protože ti do toho nic není. Nemíchej se do toho, Allo.“

„Není mi nic do toho, že tvoje dcera bude mít dítě? Žiju s tebou!“

„To s tím nemá co dělat,“ odsekl.

„Má to co dělat s námi, když se mnou o něčem takovém nemluvíš. A co s Mel? S tou také nemluvíš. Jsi jen naštvaný a mlčíš. Má strach. Že vybuchneš. Že se stane něco hrozného.“

V jeho obličeji se něco pohnulo.

„Řekla ti to?“

„Ano! Byla u mě, zrovna u mě, jelikož evidentně neexistuje nikdo, za kým by mohla jít. Slíbila jsem jí, že s tebou promluvím.“

Houpal se na chodidlech tam a zpátky a díval se s přimhouřenýma očima někam za mě.

„Oukej,“ přikývl. „Řeklas mi to. Já to slyšel. Tím je to vyřízené. A teď už se do toho nepleť.“

„Ale já se přece nemohu…“

„Ale ano, můžeš. Musíš. Jinak nemůžeme být spolu.“

„To zní jako výhrůžka,“ řekla jsem.

„To není výhrůžka. Je to jen srozumitelné oznámení.“

Pro mě to pořád ještě znělo jako výhružka. Ovšem výhružky přece jsou srozumitelná oznámení.

„Co znamená, že se do toho nemám plést? Nesmím vědět, jak se vede Mel? Kdo je otcem toho dítěte? Nesmím se na nic zeptat, nic říct?“

„Přesně,“ zavrčel. „Drž zobák, nemíchej se do toho.“

„To nemohu. To neudělám. Potom tedy nebudeme spolu!“

Zase zavřel oči, jako kdyby ho oslňovalo světlo, náhle se otočil a velkými kroky odešel.

Šla jsem také pryč, jiným směrem, tak rychle, jak jsem dokázala. Ale pak jsem se zastavila a otočila se. Už nebyl vidět.

Běžela jsem zpátky, ale nemohla jsem ho najít. Běžela jsem stále dál, až na kraj parku. Opíral se o zákaz vjezdu pro cyklisty. Zůstala jsem stát před ním.

„To přece nejde,“ řekla jsem.

Zavrtěl hlavou.

„Co je s tebou? Proč jsi takový?“

„Nemohu jinak,“ odtušil. „Můžeš přesto zůstat?“

Objala jsem ho, on mě také objal, a dlouho jsme se tak pevně drželi, tam u zákazu vjezdu pro cyklisty.

Tentokrát neseděla na schodech, nýbrž před mými dveřmi, opřená o ně rameny a obličejem, a spala.

Pohladila jsem ji po tváři: „Mel.“

Okamžitě se vzbudila a vyskočila.

Odemkla jsem dveře.

„Promluvila jsem s ním,“ řekla jsem. „Zlepšilo se to?“

„Ano, velice. Děkuji.“

Šly jsme do kuchyně, já jsem vyndávala nákup z tašky a ona postavila vodu na čaj, samozřejmě, jako by tu byla doma. Nebo jako by tu chtěla být doma.

„A?“

„Chtěla jsem se na něco zeptat. Fabián – můj přítel – a já se můžeme setkávat jenom v kavárně nebo v parku. Nebo u přátel. Ale tam také spolu nemůžeme být sami. A tak jsem se chtěla zeptat, jestli bychom někdy nemohli posedět v tvojí kuchyni? Odpoledne. Třeba jednou týdně?“

„Ach, Mel. Slíbila jsem, že se do toho nebudu míchat. Jinak spolu nebudeme moci být, řekl. A také to tak myslel, ne?“

Přikývla.

„Nemůžete být u Fabiána?“

„Fabiánův otec je ještě naštvanější než táta. A nesnesitelný. Táta není nesnesitelný.“

„Ne. Jenom to předstírá. Ale docela přesvědčivě.“

Zachichotala se a uložila zase zpátky šálek na čaj, který pro sebe postavila na stůl.

„Přece si u mě můžeš vypít čaj.“

„Čeká na mě Fabián. Dole v knihkupectví, kde se dá sedět a číst si.“

Doprovodila jsem ji ke dveřím, ona mi zamávala a zmizela na schodišti.

Šla jsem zpátky do kuchyně a nalila do čajové konvice vroucí vodu. Během toho mi něco došlo a málem jsem si kvůli tomu opařila ruku. Položila jsem konvici, běžela do obývacího pokoje a otevřela okno dokořán.

Její tmavou hlavu jsem spatřila dole před knihkupectvím, vedle ní světlou.

„Mel!“ zakřičela jsem.

Podívala se nahoru.

„Pojďte sem! Oba!“

Fabián byl vysoký a hubený a měl hezký, jasný obličej a tak blonďaté vlasy, že dokonce i jeho řasy byly zcela světlé. Potřásl mi rukou a udělal přitom komické malé pukrle.

Otevřela jsem dveře do pokoje chlapců. Dala jsem do něj rozkládací pohovku a křeslo, stůl a dvě židle k oknu a skříň ke zdi vedle dveří.

„Nemusíte do kuchyně,“ řekla jsem. „Mám pro vás pokoj.“

Nevěřícně na mě koukali a zdráhavě vešli dovnitř.

Fabián si prohlížel fotografie na stěně naproti lůžku.

„Johnny Cash,“ četl. „American Recordings?“

„Tohle je pokoj mých synů. American Recordings mají rádi pořád, bez ohledu na to, co právě teď považují za skvělé.“

„Ale když je to pokoj vašich synů…“

„Nikdy tady nebývají, protože jejich otec je proti tomu. Vy nějaký potřebujete, protože vaši otcové jsou proti tomu. Takže se to docela hodí. Kromě toho mi otcové pozvolna docela dost lezou na nervy.“

Vešla jsem dovnitř a zapnula topení.

„Můžete tu rovnou zůstat. V kuchyni je čaj, právě jsem jej připravila.“

Přicházeli obvykle okolo druhé a zůstali až do půl šesté. Během této doby bylo takřka vyloučené, že by se tu zastavil Matyáš. Fabián mi ovšem pro jistotu vždy večer předtím ještě poslal e-mail a ptal se, zda se to hodí. Měli klíč a jako první šli do kuchyně a předtím, než zmizeli v pokoji chlapců, zaklepali na mé dveře a postavili před ně podnos s čerstvě připraveným čajem a něčím z toho, co si přinesli, koláči, ovocem nebo sladkostmi.

Když zase odcházeli, byli tak potichu, že jsem je často vůbec neslyšela, a když jsem později přišla do kuchyně, bylo nádobí umyté a vše čisté a uklizené a na stole ležel lístek, na který Mel nakreslila srdíčka a květiny a vykřičník.

Většinou jsme ale spolu ještě poseděli, oni vyprávěli o škole a ptali se, co právě překládám. Jednu dobu jsme se zaobírali Shakespearovými Sonety, které Mel právě probírala na hodině anglického jazyka, a při další písemné práci ve škole dostala celých patnáct bodů, protože tak brilantně přeložila a interpretovala Sonet č. 116.

Fabián mi vždycky něco přinesl: hudbu, filmy, obrazy, které pro mě okopíroval. Uměl to velice dobře s počítačem, dělal věci, o kterých jsem ani netušila, že jsou možné, a já se raději ani neptala, jak to udělal, protože za nelegální vypalování a pirátské kopie hrozí vězení, každopádně to vždycky zdůrazňovali na přebalu DVD z videopůjčovny.

Nejnádhernějším dárkem od něho ovšem byly vizitky. Z vizitek jsem nikdy nedělala žádnou vědu, nikdy jsem pořádně nevěděla, komu bych je měla dávat, ale tyhle byly opravdu něco zvláštního, z tak jemného, ušlechtilého ručního papíru, jaký jsem ještě nikdy neviděla.

„Ty jsou ale krásné! Odkud máš tenhle papír?“

„Přísně tajné,“ prohlásil pyšně.

„Ty mohu používat jako otevírače dveří.“

„Jako co?“

„Když je to někde naprosto strašlivě honosné, odevzdám je a oni mě pustí dál, protože jimi budou naprosto ohromeni.“

„Fabián je geniální, ne?“ řekla Mel, a on zčervenal štěstím.

Byl to velmi zvláštní mladík, přehnaně dvorný a vychovaný a velmi nejistý, takovým staromódním způsobem, jako by se nenarodil na konci posledního, nýbrž předposledního století. Společně byli pár naprostých protikladů.

Bylo naprosto zjevné, proč ji tolik miloval a jak hodně ji potřeboval. Ona byla přesně tak sebevědomá a bezprostřední, jako on byl plachý a starostlivý, a dodávala mu jistotu a vřelost.

Ale ona? Jednoho dne zjistí, že existují ještě jiní muži, silní a temperamentní muži, a také to, jak přitažlivá pro ně a vůbec pro všechny muže je. Co potom? Zůstane s ním a přizpůsobí se mu, nebo odejde a opustí ho naprosto zničeného? A co potom bude s dítětem?

„Děje se něco, Allo?“ zeptala se Mel.

„Proč?“

„Vypadáš tak ustaraně.“

„Jenom mě napadaly nějaké nesmyslné myšlenky.“

„Tak my už půjdeme,“ řekl Fabián a odnesl šálek do dřezu.

„Je zítřek v pohodě?“ starala se Melanie.

„Ano.“

„Večer se ještě jednou ujistím,“ řekl Fabián.

„To nemusíš. A děkuji za ty vizitky. Jsou to ty nejkrásnější vizitky, které jsem kdy měla a kdy budu mít.“

Znovu zčervenal.

„Není zač,“ opáčil, „rádo se stalo. Je skvělé, že tady můžeme být. Ano. Je to tady jednoduše úžasné. Tak zítra.“

Při zpáteční cestě k psacímu stolu jsem nahlédla do jejich pokoje. Zeptali se mě, jestli si jej smějí zařídit, a teď tu byly na parapetu květiny, polštářky a přehoz na rozkládací pohovce, dvě malé lampičky, falešný, ale krásný peršan na podlaze, několik knížek a časopisů a jako koruna toho všeho fotografie ve stojacím rámečku. V umělém osvětlení fotostudia se Fabián vážně díval svrchu na Mel a ona k němu líbezně vzhlížela. Tomu fotografovi muselo být víc než sto let, tak staromódní to bylo. Všechno bylo neuvěřitelně čisté, mnohem čistší než zbytek mého bytu.

Johnny Cash v černém kabátu na pochmurném přebalu svého alba American Recordings se už sem vůbec nehodil. Ale působil takřka osvěžujícím dojmem, protože vnášel trochu reality do té křehké harmonie, kterou si vytvořili a která s jejich opravdovou skutečností také neměla příliš společného.

12

Alžběta seděla na mé pohovce a brečela úsporným, nalíčení šetřícím způsobem, bez potoků slz, bez vzlyků, bez rozmazané řasenky. Pouze si občas opatrně osušila složeným papírovým kapesníkem místa pod očima. To bylo všechno. Nudné. A pomáhalo to vůbec?

Bylo to kvůli Haraldovi. Řekl, že jede na služební cestu, a ona mu jen ještě chtěla rychle vstrčit růži pod stěrač. Ale k tomu už nedošlo, protože když zahnula za roh, spatřila, jak cpe do kufru zavazadla jiné ženy, jak se s tou ženou směje a žertuje s ní, jak ji líbá, přidržuje jí dveře na místě spolujezdce a odjíždí s ní.

Bylo to hrozné. Tak hrozné, že mě k tomu vůbec nic nenapadalo. Kromě toho, že všechna začínala na H, ta jména mužů z poslední doby. Heiner, Heiko, Harald. Možná spočívala ta kletba Alžbětiných vztahů k mužům v onom H. Možná by to měla někdy zkusit s G. Nebo s I. Jako Izák. Ingo. Ivan. Hrozný.

Zachichotala jsem se.

„To je všechno, co tě k tomu napadá?“

„Ne. Myslím tím, že vůbec nevím, co bych měla říct. Je to tak hrozné.“

„Ano! Přitom to mezi námi bylo tak hezké. Harmonické, jasné, dokonalé. Zkrátka krásné. A teď ona! Malá, hubená. Svetr, džíny. Laciné oblečení. Vlasy myší barvy. Žádná postava. Ten chlap jednoduše nemá vůbec žádný vkus.“

„To nemůžeš říct,“ řekla jsem. „Podívej se na sebe.“

Přikývla, trochu ji to utěšilo.

Věděla jsem, že to není tak jednoduché. Harald byl ubohá nula, o tom nebylo sporu, ale to, že odcestoval raději s veselou ženou s vlasy myší barvy než s Alžbětinou náročnou dokonalostí, jsem dokázala pochopit. Jen Alžběta to nedokázala pochopit. Nebo já jsem jí to nedokázala vysvětlit. Už jsem to kdysi zkoušela.

„Nezasloužil si tě, Alžběto.“

„To je pravda,“ souhlasila. „Co mi to ale pomůže?“

V tom měla pravdu. Ale co na to říct? Už mě nic opravdu originálního nenapadalo. Tenhle rozhovor už jsme vedly tolikrát.

Přesto jsem to zkusila znovu.

„Potřebuješ muže, který ti bude naprosto odpovídat. Který bude považovat za dobré to, co ty. Který bude mít tvůj styl, tvůj vkus. Co chceš dělat s tím, kdo jede na cesty raději s nějakou myší?“

„Jak to mám vědět?“

„Myslím, že bys měla dávat lepší pozor hned na začátku, když se s nimi seznámíš. Musíš hned…“

„A jak bys právě ty mohla vědět, na co má člověk dávat pozor, když se seznámí s nějakým mužem?“ zeptala se zahořkle. „Zakopneš o jednoho každých dvacet let, a pokaždé je to někdo naprosto úžasný.“

I v tom měla pravdu. Už jsem nic neříkala.

Vzdychla.

„Promiň, Allo. Jsem hloupá.“

„Ne, nejsi. To Harald je hlupák. Korunovaný hlupák.“

„To je pravda,“ řekla s bolestí v hlase a rozhlédla se po mém bytě. „Nemáš náhodou doušek prosecca?“

To jsem doma nikdy neměla.

„Půjdeme do Amore.“

„Do Amore? Do té nevkusné kafárny!“

Ovšem tam se jí brzy udělalo mnohem lépe. Bylo krátce po konci pracovní doby v kancelářích, byli tu muži, kteří si tu ještě dávali doušek něčeho dobrého, než se rozjedou domů nebo na večerní schůzky, a ona se mohla během našeho hovoru rozhlížet a vrhat pohledy. Dokonce si přinesla kuřecí bagel a byla skoro veselá.

Někdo mi zaťukal na rameno: „Allo?“

Vzhlédla jsem nahoru. Byl to Fabián.

„Omlouvám se, že vás ruším…“

„Přece si tykáme.“

„Ó ano, samozřejmě, omlouvám se…“

„Přestaň se omlouvat,“ řekla jsem. „Posaď se.“

Posadil se a vážně se na mě zadíval.

„Mel řekla, že budeš nejspíš tady. Nemohla tě sehnat. Můj otec zavolal panu Rosenfelderovi a řekl mu hrozné věci.“

„Co?“

Zrychlil to: „Že ví, že Melaniina nevlastní matka podporuje náš svazek, abychom se vzali a Mel se stala členkou rodiny Kastnerů. Že ale rodina Kastnerů není jen tak nějaká rodina, nýbrž vážená rodina s tradicí a dobrými styky. Že chce také panu Rosenfelderovi vysvětlit, že já za žádných okolností nedostanu víc než zákonem stanovené výživné. Že se tedy takové snahy v žádném ohledu nesetkají s úspěchem.“

„Ach bože,“ vzdychla jsem. „Tvůj otec takhle mluví?“

„Někdy. Když je rozrušený.“

„A tvoje matka? Řekla k tomu také něco?“

S nešťastným výrazem ve tváři pokrčil rameny.

„A odkud to vůbec ví?“

„Vyprávěl jsem to své sestře. Ta to řekla matce.“

„Fabiáne! Bylo přece jasné, že to nikdo nesmí vědět! Musím ihned za Matyášem.“

„Nechceš mě tady snad nechat samotnou?“ zeptala se Alžběta.

„Už je ti přece mnohem lépe. A je to tady tak pěkné. Místo klidu a laskavosti. Přesně to pravé pro tebe. Musím teď zkrátka za Matyášem!“

„Zůstanu u vás,“ řekl Fabián rytířsky. Kromě toho se mu nejspíš zdálo, že klid a laskavost teď byly přesně to pravé i pro něj.

Vstala jsem a políbila ji.

„Oukej, zlato?“

Přikývla. „Oukej.“

V kanceláři a v dílně byla naprostá tma a brána byla zavřená. Neměla jsem klíč, jindy bylo vždy otevřeno. Přelezla jsem ji, přeběhla dvůr, vyběhla po schodech nahoru a otevřela dveře.

Vyšel z kuchyně. Byl tak vzteklý, že neměl obličej tmavočervený jako obvykle, když se rozčílil, nýbrž bledý. Vypadal hrozivě rozčilený.

„Je mi to líto, Matyáši,“ hlesla jsem.

„Jak dlouho už to trvá? Melanie a Fabián si údajně nemohou přesně vzpomenout. Říkají, že pouze krátce.“

To je od nich milé, pomyslela jsem si. Ale to teď také nepomůže.

„Osm týdnů. Asi tak nějak.“

„To není krátce. Každý den?“

„Každý den. Kromě soboty a neděle samozřejmě.“

„A všechno za mými zády.“

„Nešlo to jinak. Kdybys nebyl tak zatraceně…“

„Říkal jsem ti, aby ses do toho nemíchala. Teď si musím od toho nafoukaného idiota vyslechnout, že na něj chci pověsit svou dceru. Já! To zrovna! Protože Melina nevlastní matka prý ten svazek podporuje! Melina nevlastní matka!“

„Je mi to líto, Matyáši.“

„Proč ses nedržela zpátky?“

„Protože mi leze na nervy tohle představení o Romeovi a Julii, které tady předvádíte, pan Kastner a ty. Znepřátelení otcové. Ubohý mladý pár. Tím přece dosáhnete přesně toho, co nechcete. Nutíte je být spolu.“

„Nemám potuchy, o čem to tu mluvíš. Možná tomu bude rozumět pan Kastner. Pan doktor Kastner. Promluv si s ním. Vy dva si určitě budete rozumět. Já jsem na něco takového příliš hloupý. Mám jen střední školu.“

„Matyáši! Nemluv takové nesmysly!“

„Jasně, samozřejmě. Já mluvím nesmysly. Já už teď nic říkat nebudu. Dělej, vypadni! Jdi k čertu!“

Vystrčil mě ven a zabouchl za mnou dveře.

Stála jsem před zavřenými dveřmi a přemýšlela, jestli bych to neměla zkusit ještě jednou. Ne. Běžet hlavou proti zdi už mi pro dnešek jednou stačilo.

Znovu jsem přelezla bránu. Teprve nedávno jsem už jednu zeď přelezla. A předtím skrz jedno okno. V poslední době pořád jen samé přelézání. Měla bych s tím zase přestat. Nijak mě to neposunulo vpřed.

Šla jsem okolo Amore, zastavila jsem se a dívala se skrz okno. Alžběta a Fabián tam pořád ještě seděli a bavili se spolu. Naprosto klidně. Na chvíli našli někoho, kdo o nich nic nevěděl a nic po nich nechtěl a o kom také nic nevěděli a nic od něj nechtěli. Nerušila jsem je.

Notářství dr. Kastner, dr. Karg a Hajo von Seekt se nacházelo v někdejším paláci korunního prince, kde byla před několika roky zřízena patra luxusních kanceláří.

Oblékla jsem se tak, jak tu bylo zvykem, vystoupala po venkovním schodišti do prvního patra a stiskla zvonek vedle bíle lakovaných dvojitých dveří. Za pultem z palisandru seděla mladá recepční.

„Chtěla bych mluvit s doktorem Kastnerem. Nemám domluvenou schůzku, ale možná by si na mě našel trochu času,“ řekla jsem a podala jí jednu z Fabiánových působivých vizitek. „Jsem Alla Jungeová. Jde o jeho syna a Melanii Rosenfelderovou.“

Vstala a zmizela za jedněmi z dveří. Po chvíli se dveře krátce otevřely a zase zavřely, než jsem se stačila otočit. Pak mladá žena zase vyšla a řekla: „Prosím.“

Doktor Kastner byl vysoký a hubený jako Fabián, jeho oči a řasy ovšem byly stejně tmavé jako jeho vlasy, které byly na skráních prošedivělé. Držel v ruce mou vizitku, podíval se na mě, na vizitku, otočil ji a znovu se podíval na mě.

Podal mi ruku.

„Kastner,“ představil se. „Paní doktorka Jungeová? Vy jste Melaniina nevlastní…“

„Nejsme manželé, její otec a já. Také spolu nebydlíme – mohu se posadit?“

„Přirozeně. Omlouvám se. Prosím!“

Posadili jsme se.

„Melin otec nevěděl, že se ti dva u mě scházeli. On to také nechce, stejně jako vy. Je stejně omezený jako vy.“

Podíval se na mě a povytáhl při tom obočí. Fabián se tak také díval, když byl udivený.

„Mám Fabiána velice ráda. Je to milý, rozumný mladík. Ale nechci, aby s ním Melanie zůstávala. Je mnohem chytřejší a silnější než on, musela by mu pořád dodávat sílu.“

„Aha?“ řekl dotčeně.

„Problém tkví v následujícím: Když se ti dva nebudou moci v klidu scházet, nemohou zjistit, jestli spolu chtějí žít. Jestli se vůbec milují. To ještě vůbec nevědí. Možná spolu zůstávají pouze proto, že jim je to zakazováno. Co bude, až se vezmou z čirého vzdoru? To by mohli. Vašemu synovi je přes osmnáct a Mel bude brzy také plnoletá. Potom už bude pozdě. Chcete je potom nutit, aby se rozvedli?“

„Aha,“ řekl znovu, ale už úplně jiným tónem. „To je zajímavý úhel pohledu.“

„To není jen tak nějaký úhel pohledu. To je TEN úhel pohledu.“

„Aha. Z čeho jste promovala, smím-li se zeptat?“

„Z anglistiky,“ odvětila jsem. „Křesťanské a pohanské prvky v eposu o Beowulfovi.“

Vstala jsem dřív, než mohl znovu říct „aha“.

„Tak to by bylo. Děkuji, že jste si udělal čas.“

Doprovodil mě ke dveřím, potřásl mi rukou a lehce se při tom uklonil, stejně jako Fabián.

„Není zač,“ řekl, také jako Fabián, „rádo se stalo.“

Zůstala jsem ještě v té luxusní čtvrti, prohlížela si výlohy a hledala cukrárnu, ve které jsem byla jako dítě se svou matkou. Ještě tam byla, včetně tyrkysově vymalovaných stěn, vestavěného nábytku z třešňového dřeva a mosazných lamp, které byly tehdy staromódní a nyní z toho byl retro styl. Vintage. Objednala jsem si rybízové bezé a čaj s citronem, jako tehdy.

„Pojď, půjdeme, princezno,“ řekla má matka, když jsme dojely do té luxusní čtvrti. Nechala si v obchodech ukazovat krásné věci, které si nemohla dovolit, a pak jsme šly do cukrárny.

To byl ten život, který by si přála, život spojený s luxusem a světáctvím. Chtěla být zpěvačkou, slavnou primadonou s úžasným sopránem, ale pak to s tím sopránem nedopadlo a pravděpodobně ani se schopností prosadit se, kterou člověk potřebuje, aby se jako umělec dostal nahoru. Když se kolem pětadvacítky seznámila s mým otcem, bankovním úředníkem, pravou rukou vedoucího pobočky a brzy samotným vedoucím pobočky, s ulehčením se nechala lapit do jistoty, kterou jí nabízel. Pro něj byla primadona, princezna, krásná a šarmantní, s nádherným hlasem, který tak obdivoval.

Vymačkala jsem měsíček citronu do šálku s čajem a vsypala do něj spoustu cukru, aby chutnal tak jako tehdy.

Nevím, jestli ho milovala, když se brali, myslím, že spíš ne, on nejspíš nebyl ten typ muže, do kterého by se mohla zamilovat. Ale když zemřel, byla tak zoufalá, že dřív než jsem jí v tom mohla zabránit, nechala do jeho náhrobního kamene vytesat i své jméno a všechna data, až na to poslední. „Tak jako tak stejně brzy zemřu, potom tam už jenom dopíšeš to poslední číslo, klidně fixem, to stačí. To ti ušetří námahu.“

Potom u ní brzy nastoupila demence, jako by chtěla zapomenout, že je otec mrtvý.

Dort už nechutnal jako dřív, rybíz tak kysele, bezé tak sladce, a s korpusem také nebylo něco v pořádku. Možná nebylo v pořádku také něco s mou vzpomínkou.

Šla jsem domů parkem. Slunce svítilo, byl ale březnový den s řezavě chladným větrem, příliš chladným na kalhotový kostým a kabát, které jsem si oblékla kvůli doktoru Kastnerovi a paláci korunního prince. Teprve uprostřed parku jsem zjistila, jak ledově chladno je, nebylo tam ale žádné teplé místo, kam bych se mohla ukrýt, a tak jsem musela jít dál, přestože jsem mrzla tak, až mě to bolelo.

* * *

Večer zavolala Melanie.

„Je mi to moc líto, Allo. Slyšela jsem, jak řval. Je mi to strašně líto.“

„Ty za to přece nemůžeš. Fabián příliš hodně mluvil a Matyáš příliš nahlas řval. Muži, muži, muži!“

To je oblíbený výkřik Anniny přítelkyně Sofie. Sofie je lékařka alternativní medicíny a feministka, ale ne feministka z rozumu jako každá chytrá žena, nýbrž skálopevná feministka z vášně, a pokud na světě něco nefunguje, od hloupých cyklistů, co se pletou lidem do cesty, až po nebezpečí klimatické katastrofy, vždy vykřikuje: „Muži, muži, muži!“

„Co tím myslíš,“ zeptala se Mel opatrně.

Vysvětlila jsem jí to.

„Ach tak. Tak to ano. Ty ale přece nejsi žádná…“

Nevyslovila to slovo. To s feminismem z rozumu bych s ní měla ještě probrat. Pokud feministkou ještě není, aniž by o tom věděla, bylo načase, aby se jí stala. Ale ne dnes. Někdy jindy.

„Stavím se,“ řekla, „a odnesu naše věci. Kdy se ti to hodí?“

„Zůstaneš doma a nebudeš se stresovat. Nechci také, abys kvůli tomu musela válčit s tvým hloupým tátou. Uvidíme se příští týden, až bude zase klid. Pošli Fabiána.“

Fabián přišel hned příští den a předal mi nádhernou obrovskou kytici, ze které jako dobře vychovaný muž, kterým byl, předtím sundal papír a teď ho držel zmačkaný v ruce. Můj otec to také tak vždy dělával.

„Je mi to hrozně líto. Omlouvám se, Allo. Prosím pro…“

„To je v pořádku. Tohle všechno už řekla Mel. Takhle nádhernou kytici už jsem dlouho nedostala. Dej mi ten papír. Udělám nám čaj.“

Květiny, které musely stát celé jmění, jsem dala do vody, připravila jsem čaj, chvíli jsem počkala a nakonec za ním šla do pokoje chlapců.

Seděl na posteli mezi dvěma pestrými polštáři a ještě ani nezačal s úklidem.

„Co se děje?“

„Nejraději bych to tady takhle nechal. Je to tady tak krásné.“

Vstal a popadl svou cestovní kabelu. Strčil do ní jen fotografii a knihy.

„Pak to tady tak nech,“ řekla jsem. „Třeba zase přijdete. Možná se ještě rozsvítí světlo v hlavách a srdcích některých pánů, jejichž jména teď nechceme vyslovit.“

Zachichotal se.

Přinesla jsem čaj a seděli jsme vedle sebe na posteli a dívali se na Johnnyho Cashe v černém kabátě, který na nás zachmuřeně hleděl z protější stěny.

Jen jsme tam seděli a pili čaj a nic neříkali, a jemu trvalo opravdu drahnou chvíli, než vyprázdnil svůj šálek.

„Tak já už půjdu,“ řekl konečně a vstal.

„Brzy vás oba pozvu na oběd.“

Udiveně se na mě podíval.

„Přece vám nikdo nemůže zakazovat, abyste ke mně přišli na oběd, když vás pozvu, ne? Budete mi chybět. Myslím, že si s vámi smím čas od času přece popovídat, ne?“

Vzal si z věšáku bundu a oblékl si ji.

„A já myslím, že by od nás bylo velmi nezdvořilé, kdybychom tvé pozvání odmítli,“ řekl.

„Tak je to.“

Znovu se zasmál, naznačil malou úklonu a zmizel na schodišti.

* * *

Čekala jsem na Matyáše. Zdálo se mi, že je na řadě. Řekla jsem, jak je mi to líto, a pokusila se s ním promluvit. On na mě křičel a vyhodil mě. Byl na řadě, o tom nebylo sporu. Nejspíš potřebuje nechat uběhnout několik dní a pak přijde. Nebo zavolá.

Ale nepřišel ani po několika dnech a také nezavolal. Počkala jsem ještě další dva dny, pak už jsem to nevydržela. Zavolala jsem mu.

„Rosenfelder.“

„Matyáši! Co se děje?“

„Co by se mělo dít?“

„Co se děje s námi?“ zeptala jsem se.

„Nemám tušení.“

„Jak to s námi bude dál?“ naléhala jsem.

„Jak to mám vědět?“

„Neměli bychom se sejít?“

„Raději ne.“

Zazdíval to, a to dokonale. Tuhle zeď bych mohla brát útokem pěkně dlouho. Zkusila jsem to ještě jednou.

„Ale my spolu přece musíme mluvit.“

„O čem?“

„No, o nás.“

„Nevím, co je na tom ještě k mluvení.“

„To přece víš. To je přece jasné.“

„Nemám tušení, co by na tom mělo být jasného.“

Zavěsila jsem a položila hlavu na psací stůl. Napadlo mě, co řekla Alžběta, když jsem odešla od Gerda: Přece vůbec nevíš, za kým odcházíš, Matyáše skoro neznáš, třeba bude za dva roky zase pryč, pak si nestěžuj!

Ale jak jsem měla zjistit, jaký je, dokud jsem žila s Gerdem? S muži to není jako s automobily. Člověk si nemůže nechat toho starého tak dlouho, dokud se ten nový nezajede. Dost dlouho na to, aby člověk věděl, jak funguje. Nebo to nedokážu. Jiné ženy jsou v tomhle určitě chytřejší. Nejsem v tajných mileneckých poměrech dobrá. Nemám s nimi žádnou zkušenost. Jsem ta poslední, u které by se toho člověk nadál. I v tomhle má Alžběta pravdu.

Ve dvanáct jsem šla naproti do dílny. Zaměstnanci teď měli polední přestávku a on byl ještě v kanceláři. Když jsem přecházela dvůr, vyšel z dílny a šel ke svému vozu. Všiml si mě, samozřejmě, ale šel dál, nastoupil a odjel, okolo mě, aniž by se na mě podíval.

Stála jsem jako opařená na dvoře a zírala na bránu staré dílny, zdobenou kovovou bránu, která byla natřená nazeleno.

„Allo!“ zakřičel někdo.

Podívala jsem se nahoru k bytu. Melanie se opírala o zábradlí na verandě.

„Pojď nahoru!“

„Raději ne,“ zavolala jsem na ni. „Přijď mě navštívit. Dneska odpoledne.“

„Oukej!“

Přišla okolo třetí a přinesla koláče a ovoce, jako kdysi, když sem chodila s Fabiánem.

„Co je to s ním? Co se mu stalo?“ zeptala jsem se. „Nejdřív dělá, jako by se to s tím dítětem nestalo, a teď dělá, jako bych neexistovala.“

„Máma říká, že on už je takový. Když se stane něco opravdu vážného, co ho rozhodí, pak je takový.“

„A? Co ještě řekla?“

„Nic. Ale víš, co se stalo? Můžeme se teď setkávat u Fabiána. V jeho pokoji. Úplně sami. Pan Kastner to dovolil.“

„Ach ano? Řekl vám proč?“

Zavrtěla hlavou.

„Je to svým způsobem zázrak. A víš, co ještě se stalo? Táta proti tomu také nic nemá. Fabián u mě vždycky může být tak dlouho, jak chceme. I přes noc. Není to komické? Ještě jeden zázrak.“

No tedy. Zřejmě pochopil, o čem mluvím.

„Já jsem tak šťastná! Mnohem raději jsem ale u nás. U Kastnerů je všechno absolutně luxusní a drahé a člověk se neustále bojí, že něco rozbije. Nebo zašpiní.“

„Co je vlastně s Fabiánovou matkou? Dělá někdy něco? Řekla někdy něco?“

„Skoro ne. Ona je tak vznešená. Až z toho jde strach. Myslím, že je urozená nebo něco takového.“

„Jak to?“

„Na ubrouscích jsou vyšité korunky. Příbory na sobě také mají korunky. Pod nimi stojí ML. Tak se jmenuje. Marie Luise.“

Kýchla jsem.

„Už drahnou dobu kýcháš. Jsi nemocná?“

„Nachladila jsem se. Když byla před časem taková zima, málo jsem se oblékla. Každopádně musím k lékaři. Neměla bys tu vůbec být. Opravdu není nutné, aby ses nakazila.“

Vstala a sáhla po své bundě.

„Mimochodem, vdala se tvá matka znovu?“

Zavrtěla hlavou.

Když odešla, teple jsem se oblékla, šla jsem k lékařce a potom do lékárny, abych si vyzvedla léky, které mi předepsala, a pak zase domů. Vzala jsem si do postele telefon, zavolala na informace a požádala je o telefonní číslo Gesy Rosenfelderové v Augsburgu.

„Rosenfelderová, Lehmann,“ ozval se veselý hlas.

„Tady je Alla Jungeová,“ řekla jsem. „Já jsem…“

Zasmála se.

„Já vím, kdo jste. Ta chudinka. Máte na krku mého manžela a moje dítě. Mého bývalého manžela.“

Musela jsem se také smát a přepadl mě záchvat kašle.

„Co mám dělat?“ zeptala jsem se. „Nevím, jak na něj. Zabejčil se. Mel říká, že vy…“

„On je takový. Když se s něčím nemůže vyrovnat, úplně vypne. Jinak to neumí. To s tím Meliným těhotenstvím je pro něj opravdu hrozná rána. Má pocit, že ji nedokázal ochránit. Sám dobře ví, jak je to těžké, když má člověk dítě tak mladý. Velice ji miluje. Víc než kohokoliv jiného. A pak do toho ještě vstoupí Fabiánův otec s tím nesmyslem! A vy si také děláte, co chcete, a ne to, co chce on…“

Znovu se zasmála. Působila jako velice veselý člověk.

„Ale on zase naskočí,“ řekla povzbudivě. „Nebude to trvat věčně. Dá se to přečkat. On za to stojí. Je to dobrý muž.“

Kýchla jsem.

„Jste hrozně nastydlá. Nejdříve se uzdravte, pak bude všechno vypadat úplně jinak. A pokud to bude nutné, klidně znovu zavolejte.“

Poděkovala jsem, ona mi popřála brzké uzdravení, pak jsem zavěsila a odložila telefon na noční stolek. Vyrobil mi i noční stolky, stejně krásného tvaru, ze stejně krásného dřeva jako postel. Lesklé plochy na nich, které vypadaly jako plameny, se ve světle lampy třpytily.

Rozhodla jsem se, že nebudu brečet, vzala jsem si léky, schoulila se a přetáhla přes sebe přikrývku. Měla pravdu. Nejdříve se musím uzdravit.

Ale trvalo to dlouho, než jsem zase byla zdravá.

„To se mi nelíbí,“ řekla lékařka, když už jsem polehávala skoro dva týdny a pořád se mi nevedlo ani o trochu lépe.

Přiložila mi stetoskop na záda.

„Ještě jednou zakašlete.“

Ještě jednou jsem zakašlala.

Posvítila mi do uší a přejížděla ultrazvukem přes mé vedlejší nosní dutiny.

„Tomu nerozumím. Nález na rentgenu je v pořádku. Krevní hodnoty také. Brala jste léky, které jsem vám předepsala? Ležela jste v posteli? Máte někoho, kdo se o vás stará?“

Přikývla jsem, přestože to nebyla pravda.

Neměla jsem nikoho, kdo by se o mě staral. Měla jsem Alžbětu. Přicházela každé tři nebo čtyři dny a vstrčila hlavu do škvíry ve dveřích tak opatrně, jako bych měla lepru.

„Ahoj, Allo. Už je ti líp?“

Nesouhlasně jsem zakašlala.

„Raději nepůjdu blíž. Nachlazení teď nemohu vůbec potřebovat.“

Nikdo nepotřebuje nachlazení. Ona si ale nachlazení oškliví, protože při něm zoškliví.

„Potřebuješ něco? Čaj proti kašli, vitaminové tablety?“

Obstarala, co jsem potřebovala, a poslala sem svou paní na úklid, když jí můj byt připadal zaprášený. Občas se setkávala s Fabiánem na kávě v Amore, pravidelně mi vyřizovala pozdravy a přání brzkého uzdravení od něj a od Mel a nikdy se neptala, proč nepřišel Matyáš. Ti dva jí to nejspíš řekli.

Čas ubíhal. Ležela jsem v posteli a dívala se oknem na nebe, které bylo šedé nebo jemně modré nebo zářivě modré. Slyšela jsem šumění deště nebo zpěv ptáků ve dvoře. Nastalo jaro, ptáci už vůbec nepřestávali zpívat. Zpívali dokonce i v noci. Někde jsem četla, že to dělají proto, že přes den je takový hluk.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .