Maternity Leave

Copyright © Julie Halpernová, 2015

Translation © Naďa Funioková, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7565-022-1

ISBN mobi 978-80-7565-023-8

Pro maminku

.

„Pochybuju, že jsem kdy viděla takovouhle pozici.“ Dřepím v pokleku na horní polovině nemocničního lůžka ve tvaru písmene L, nohy od sebe a svírám polštář, jako bych u něj hledala spásu. Pokaždé, když kontrakce ustoupí, jsem tak vyčerpaná, že bych klidně na místě usnula. Pak nastoupí další vlna a já zaječím na porodní asistentku: „Přichází další!“ Tiskne mi ruku na záda, opakuje, abych dýchala, a odpočítává, dokud to neskončí. Můj manžel Zach stojí vedle mě a snaží se mě podpořit tím, že mě drží za ruku. I postel mi skýtá větší oporu než on a ta bolest je tak příšerná, že se akorát se sténáním snažím přečkat to utrpení a přitom celou dobu buším Zacha do ramene. Netuším, jestli mi to pomáhá ulevit od té mučivé bolesti, ale když ubližuju chlapovi, který tam stojí bezmocně vedle mě, zatímco já se pokouším vymáčknout z vagíny malého človíčka, trochu mě to uklidňuje.

Další kontrakce, ale miminu se pořád nechce ven. „Co mu, do prdele, trvá tak dlouho?“ Nedokážu přestat nadávat a kňourat. Takhle jsem si rozhodně nepředstavovala tu odhodlanou ženu bojovnici, co odmítá veškeré léky proti bolesti, kterou jsem se rozhodla být. Ne že bych snad toužila po epiduralu. Děsí mě už samotná představa, že by se ke mně přiblížil někdo s obří jehlou a zabodl ji do míst, kam nedohlídnu, a taky ta naprostá ztráta kontroly. Kamarádky se mě snažily pro tu myšlenku nadchnout, tvrdily, že ani nepoznám, až to do mě píchnou, a že jejich porody byly jak koktejlové večírky. Jenže já si nedovedu představit, že bych nevěděla, co se tam dole děje, a je úplně jedno, jak moc to bude bolet. A že je to kurevská bolest. Představte si ty nejhorší menstruační křeče, co jste kdy zažily, znásobte to sedmi tisíci a navrch připočtěte patnáct stovek zavařovaček zelí, co mi teď nadýmají žaludek. Pak ještě přihoďte dvoutunové hovínko, které odmítá vylézt ven, a více méně vám z toho vyleze, jak se právě teď cítím.

„Já budu zvracet! Nechci zvracet!“ pištím. Představa, jak hodím šavli na veřejnosti, mě přímo paralyzuje, a i když jsem tam kompletně nahá s výjimkou čelenky ve stylu Olivie Newton-Johnové, kterou jsem si nasadila v chabém pokusu zachytit skapávající čůrky potu, a monitorovacího pásu, který mám obtočený kolem obrovitánského břicha, stejně bych snad umřela hanbou, pokud bych se teď pozvracela.

„Jen klidně blinkejte. Nebojte se, ven s tím,“ radí mi porodní asistentka. Netuším, jak dokáže zůstat tak klidná. Nejspíš jsou za tím roky praxe v kombinaci s faktem, že v sobě neskrývá žádného vetřelce, který by se tam držel zuby nehty, zatímco ona dělá všechno možné, aby ho vypudila ven.

„Soustřeď se na Doogana. Tady máš jeho fotku.“ Zach mi třesoucí se rukou vrazí před obličej snímek našeho kocoura Doogana, roztomilého chundelatého polovičního siamáčka, ke kterému bych měla při každé kontrakci zaměřit své myšlenky. Z jakéhosi mně nepochopitelného důvodu někteří lidé věří, že když se budu soustředit na Doogana, pomůže mi to zapomenout na to, že se nacházím v extrémní situaci, kdy se mi cosi pokouší roztrhat tělo na kusy.

„Dooganův hebký kožíšek… Dooganův hebký kožíšek,“ opakuju si pro sebe. Tohle má jako ulevit od bolesti? „Nefunguje to! Pořád to kurevsky bolí!“

Přísahala jsem si, že neskončím v tradiční porodní pozici, radši budu dřepět, chodit, pohupovat se… Sakra, celou hodinu jsem seděla na poličce v nemocničním sprchovém koutě, nechávala se zalévat proudy teplé vody a přitom si mačkala bradavky, abych stimulovala kontrakce. Hodina je zatraceně dlouhá doba, pokud máte snášet bičování vodou ze sprchy a ještě k tomu dráždění vlastního těla, takže jsem požádala Zacha, aby pro zmírnění nudy naladil na internetu rádio Pandora. Žel nemocniční wi-fi vypověděla službu a mně nezbylo než kroutit bradavkama za libých tónů cédéčka Boba Dylana, co zůstalo v Zachově laptopu. Taky mám pocit, že brzo zaklepu na nebeskou bránu.

Uplynulo několik minut nebo hodin, čas se táhne donekonečna jako centimetr kolem mého břicha, a už ležím na zádech, příliš unavená, abych se na posteli zvedla. Porodní asistentka a sestřička se utábořily hned vedle mých doširoka otevřených porodních cest, když mi tělem otřásla další kontrakce. Teď mě přinutily přitáhnout kolena k hlavě a přitom současně tlačit dítě ven a zadržovat dech. Je to brutální. Mám pocit, jako bych se topila. Každý, kdo vám bude vykládat, že můžete své tělo na porod připravit, je kapitální vůl. Pokud si nějaká ženská není ochotná protahovat vagínou ananasový meloun, aby natrénovala umění, jak mimino vytlačit, nechápu, jakým způsobem by si mohla celou tu záležitost zpříjemnit.

Všecky možné formy porodu jsem začala zvažovat ve vteřině, kdy se těhotenský test rozzářil pozitivně. Měla bych zkusit Bradleyho metodu? To by vyžadovalo hrozně dlouhé školení. A co porod ve vodě? Představila jsem si, jak se jednotlivé části mého těla scvrkávají do konzistence rozinek, a navíc bych už ve vaně nikdy nenašla útěchu. Uvažovala jsem o domácím porodu, ovšem tenhle nápad jsem zavrhla, jakmile mi došlo, že bych musela celý barák předtím a potom uklidit. Ke všemu mě můj brutálně vysoký věk šestatřiceti let řadí do vysoce rizikové kategorie rodiček. Nakonec jsme se Zach a já rozhodli, že půjdeme s porodní asistentkou do nemocnice, aby můj porod proběhl co nejpřirozeněji a současně v prostředí pípající sterility. Přičinlivě jsem na počítači sepsala šestistránkový porodní plán a společně jsme dokonale načasovali těhotenství a porod tak, aby mateřská dovolená, kterou strávím doma s dítětem, byla co nejdelší a současně mi ubrala co nejmíň času na střední škole, kde pracuju jako učitelka angličtiny: dvanáct týdnů před koncem školního roku plus dvanáct týdnů v létě. A voilà: opravdu jsem tady a snažím se ze sebe vyprdnout mimino.

„Proč to ještě není venku?“ Už zase kňourám. Kéž by tak ze mě tu zatracenou věc konečně vytáhli. To by někdo nemohl najít kleště na barbecue, popadnout ho za hlavičku a prostě ho ze mě vyškubnout? Copak se to tak nedělá?

Zach se přesune na spodní konec postele, stoupne si vedle porodní asistentky a začne povzbuzovat: „Už vidíme hlavičku! Ty to zvládneš! Vedeš si skvěle!“

Jak si krucinál můžu vést skvěle? Mimino mám pořád v sobě a Zach už nikdy nedokáže vypudit z hlavy obraz krvavě zmasakrované vagíny, po které dřív tak prahnul.

Snažím se ho odehnat rukama, ale na horní půlku mého těla se nikdo nekouká. Všechny oči se upírají na staruchu Betty Sue (přezdívka mojí vagíny, která už s pravděpodobností hraničící s jistotou nebude nikdy použita v jakékoli spojitosti se sexem). Dalších pět kol v ringu s kontrakcemi a teď už mám vážně pocit, že na další pokus nedokážu v těle shromáždit dostatek energie.

„Co to má kurva do prdele bejt?“ zasténám. „Proč ještě není venku?“

Tuším, že porodní asistentka už si podobné výroky párkrát vyslechla, ale na druhou stranu jsem vždycky žila v představě, že lidi, kteří využívají porodní asistentky a snaží se rodit přirozenou cestou, by měli ronit organické slzy radosti a vykřikovat do světa hrdé proklamace oslavující ženství, ne nazdařbůh splácané slepence sprosťáren, které jim naskakují ve skrznaskrz propoceném mozku. Je těžké cítit se obdařená výjimečnou mocí, když jsem si v podstatě jistá, že jsem se právě pokálela na postel. „Zachu! Okamžitě odsud vypadni!“ ječím, zatímco se poslední drobty mých privátních tajemství vsakují kamsi do bílého prostěradla.

„Vedeš si skvěle, Annie!“ snaží se mě povzbudit, ačkoli ho panický výraz a chabě skrývané znechucení v obličeji jasně usvědčují ze lži.

„Už to skoro je. Teď pořádně zatlačte. No tak, do toho!“ Porodní asistentka a sestřička se mne snaží dotlačit k okamžiku, který má celé těhotenství údajně „korunovat“. Můžu pouze hádat, ale snad to má nějakou souvislost s tím, že moje stydké pysky natažené k prasknutí vytvoří korunu na hlavičce toho obřího melounu, který právě rodím.

Já se při té představě jako královna rozhodně necítím.

Konečně si ta hnusná melounovitá hlava prorazí z mých spodních partií cestu ven. Ještě pár, teď už o něco méně vysilujících potlačení, a z mého těla vyklouzne cosi mokrého a měkkého a okamžitě to začne řvát. Přepadnu dozadu na polštář, který jsem si podle pokynů přinesla z domova a který je teď pokrytý hodinami potu a slzí a který budu muset při první příležitosti vyhodit do nemocničního koše na nebezpečný odpad. O nějakou chvíli později mi kdosi mlaskavě vyklopí mimino na prsa. Mžourá na mě, nepláče, ale vypadá neuvěřitelně pomačkaně a zmateně. Na drobném obličejíku mu ulpívají kousky čehosi z mých útrob. Hledí na mě zamženými tmavými kukadly. A já mu to oplácím upřeným pohledem doširoka vyvalených očí.

„Je v pořádku. Jen si ho vemte,“ povzbuzuje mě sestra. Ani se nepohnu. „Můžete si ho pochovat, zatímco vám budeme zašívat hráz. Je natržená jenom maličko.“ V ochablých rukou sevřu to stvoření, které ještě před krátkou chvílí dlelo v mém těle, a snažím se nemyslet na skutečnost, že mi porodní asistentka právě zašívá trhlinu v místech mého těla, k nimž by se nikdo s jehlou a nití neměl ani přiblížit. Soustředím se na toho malinkého chlapečka, co na mně leží. Chlapečka, kvůli němuž jsem celé měsíce zvracela, kvůli kterému vypadala moje chodidla jako pecny chleba a kvůli němuž jsem celé noci nespala, protože bez ustání škytal, až mi z toho nadskakoval žaludek. Na ničem z toho už ale nezáleží, protože teď je tady.

Moje miminko je na světě.

Lidské stvoření, které jsme s manželem zplodili, ze mě právě vylezlo a teď mi skutečně a beze vší pochybnosti po měsících čekání a letech snění leží na hrudi.

A jediné, co mi právě běží hlavou, je: Co teď budu do prdele dělat?

Stáří: 1 den

Kdysi jsem na jedné oslavě na počest očekávaného miminka (nebyla to moje párty, ale už jsem v té době byla těhotná) potkala ženu, která se mi svěřila, že když se jí narodilo druhé dítě, zeptaly se jí sestry, kam by jí ho měly v nemocničním pokoji dát. A ona jim řekla, aby si ho odvezly zpátky a jí daly prášek na spaní. Kéž bych tak měla kuráž udělat to taky. Namísto toho tady ležím vedle mimina v plastovém boxu, které namísto aby využilo příležitosti a klidně spalo, začíná si osvojovat protivné umění dýchat ústy. Všichni, od sester až po naši pošťačku, mi nakazovali, abych spala, dokud spí mimino, a po své nedávné účasti na vaginální olympiádě bych myslela, že na cokoli jiného budu příliš unavená. Jenže jsou čtyři ráno a mně z jedné strany podřimuje v polohovacím křesle z umělé kůže manžel a na druhé leží novorozeně, kterému budeme, jak jsem si vymínila, říkat Sam, a celé to na mě působí dost děsivě. Nejsem schopná ho pochovat beze strachu, že ho pustím, přebalit ho, aniž by se mě zmocnila panická hrůza, že mu polámu ručičky a nožičky, a přiložit si ho k prstu bez zavrženíhodného děsu, že mi způsobí příšernou bolest. Lidi rádi žertují o tom, jak mimina okusují kozy, jenže tenhle chlapíček zatím nemá jediný zub a moje bradavky se brzy začnou zatahovat, pokud nepřijde na to, jak se správně přisát.

Co dělám blbě? Co se to stalo s kojením, kam se poděla ta přirozená, pudová schopnost, kterou sdílím se svými nejdávnějšími primitivními předky? Kdybych žila někdy před tisíci lety, musela bych přenechat svoje mimčo některé zdatnější neandrtálce, zatímco mne by vyhnali ze skalní jeskyně, ať se nějak protluču sama. Nemocnice dost tvrdě tlačí na nasazení kojenecké výživy. Rozhodně zbytečně neotálejí s tím, aby mi dali pocítit, jak jsem totálně neschopná. Ještě dneska má za mnou přijít do pokoje laktační poradkyně. Doufejme, že něco vymyslí. Doufám, že je to žena. Nebo snad existují i nějací chlapi, co se specializujou na kojení? Úchyláci.

Poledne

Laktační specialistka mi poradila, abych zmačkala prso do podoby chutně vyhlížejícího sendviče, jelikož tak se miminko přisaje snáz. Protože děti podle všeho přicházejí na svět s vrozenou schopností zbožňovat sendviče. A pak, když chlapeček vypadal v pohodě a připravený, postrčila mu hlavičku zezadu docela natvrdo k mému prsu. A jemu se opravdu povedlo pevně přisát a hezky papal celou dobu, co tam s námi ta paní přes laktaci byla. Už jsem si připadala jako máma s úředně certifikovanýma kozama, dokud nenastal čas dalšího krmení. Přes veškerou snahu se mi ho nepodařilo přimět, aby se přisál, a Zach tak musel konejšit hned dvě uřvaná mimina naráz.

Teď spí Sam pokojně v Zachově náručí. Dovnitř vejde sestra, a když uvidí tu zhmotnělou reklamu na plíny, prohodí: „Takový vzorný tatínek.“ O mně se ta potvora nezmíní ani slůvkem, jaká jsem vzorná mamka, i když jsem to přece byla já, kdo to děcko sotva před pár hodinami vytlačil ze svého těla a teď si huntuje kozy ve snaze, no jistě, naprosto nedůležité, zachovat ho krmí z vlastního těla při životě.

Co tady musí holka všecko udělat, aby si vysloužila trochu obdivu?

O něco později

Sam už zase leží v té své kóji a Zach se vtěsnal vedle mě na nemocniční postel. Varovala jsem ho, aby se držel co nejdál od zmačkané modré podložky pode mnou, která možná zachycuje a možná taky ne všechny ty tekutiny bůhvíjakého původu, co prosakují z mého těla. Pořád vypadám jako v pátém měsíci.

„A co tahle?“ Zach vytáhl laptop a teď v něm prochází fotky Sama a mě pořízené hned po porodu. Připravujeme obligátní facebookové oznámení o narození a já bych ráda nějaký snímek, který vysloveně nekřičí: „Právě jsem se pokálela na stůl a jediný, co z toho mám, je tohle oslizlé mimino.“

Zamítnu několik fotek, než Zach nadhodí: „Tahle je hezká.“

„Vždyť na ní šilhám a mám dvanáct brad,“ namítnu.

„Ale Sam tam vypadá nádherně.“

„Tady přece nejde o Sama, Zachu. Sam bude vypadat nádherně za všech okolností, protože je to mimino. A i když nebude vypadat nádherně, lidi tu fotku stejně ‚olajkujou‘, přestože ji současně budou brát jako potvrzení, že jejich mimina byly daleko hezčí. Tohle není vůbec důležité. Na čem záleží, je, že tu fotku uvidí desítky mých bývalých spolužáků a minimálně tři exmilenci, a já nechci vypadat jako ohyzdný, rosolovitý troll.“

Konečně se shodneme na jednom jakž takž slušném snímku (jenom dvě brady, možná dvě a půl), na němž je pouze lehce patrné, že mám vlasy přilepené na čele potem.

„Co tam napíšeme?“ Zach už má prsty připravené nad klávesnicí.

„Co třeba: ‚V jednu hodinu čtyřicet tři minut ráno jsme přivítali na tento svět Samuela Schwartz-Jensena –‘“

„Počkej,“ přeruší mě Zach. „Jsi si jistá tím jménem? Zůstane mu už nafurt, nezapomínej.“

„Ano, ale technicky to není nafurt. Může si ho změnit, až bude starší. Proč by to ale dělal? Je to hezké jméno. Takové solidní. Normální. Hele, kdybys mi dovolil Starbucka…“

„To je holčičí jméno,“ namítne Zach.

„Původní Starbuck byl chlap,“ poučím ho. Tenhle spor už se Zachem vedeme delší dobu. Napřed jsme chtěli našeho syna pojmenovat po některé postavě ze seriálu Battlestar Galactica, jenže jsme se nedokázali shodnout na ničem konkrétním. Jejich skutečná jména byla nudná a volací znaky stíhacích pilotů Viperů (jedním z nich byl i Starbuck) by na hlavu našeho dítěte přivolávaly posměšky po celý zbytek jeho života. Nakonec jsme se, Zach a já, rozhodli pro Sama, protože začíná písmenem S stejně jako jméno Zachova otce, Stewarta. S oblibou jsem ale i tak předstírala, že má Sam kořeny v kultuře geeků: Samvěd Křepelka z Hobita, Sam Winchester z televizního seriálu Lovci duchů nebo Sam, Cylon z Battlestar Galactica. Ještě štěstí, že se nám nenarodilo dítě v období, kdy jsme děsně žrali Harryho Pottera, jinak by se naše mimino taky mohlo jmenovat Severus.

„Napiš tam Sam. Tak, jak jsme se dohodli před měsícem,“ přikážu.

„Máš pravdu. Jasně. Víme určitě, že neexistujou žádné děsné přezdívky, které by někdo dokázal vymyslet na Sama, že?“ Zach si zažil obrovské trauma v šesté třídě, kdy mu daly děcka ze školního autobusu přezdívku „Zach Pidipták“ a zůstalo mu to až do střední.

„Pitomci vždycky dokážou vykoumat nějakou hnusnou přezdívku, a je fuk, jak se ve skutečnosti jmenuješ. Tohle jim jde nejlíp. Stejně si ale nemyslím, že by se se Samem rýmovaly nějaké výrazy pro genitálie.“

„A co slova o kadění? Nebo prdění?“

„To mi řekni ty. Ty jsi na tyhle věci expert.“

„Mně jsi spíš připadala jako expertka ty, když ses tam projevila v půlce porodu.“ Zach se zachechtá.

„Proboha! Už nikdy nepůjdu na velkou.“

„Neboj. Vsadím se, že já bych pokadil všecko kolem, kdybych musel rodit.“

„Kdybys rodil ty, museli by ti nasadit narkózu ve vteřině, kdy ti začaly kontrakce, podle toho, jak jsi fňukal.“

„Cože? Já fňukal náramně mužně.“

„Haha. Pojďme poslat tu fotku, ať je tam dřív, než Sam oslaví bar micva. ‚Sam bez prostředního jména Schwartz-Jensen.‘“ Ani mně máma nedala prostřední jméno a její máma na ní v tomhle směru taky skrblila, takže prostě pokračujeme v rodinné tradici. „Když já nevím,“ zarazím se najednou, „vždycky jsem chtěla prostřední jméno. Co když si Sam bude připadat o něco ochuzený, že žádné nemá?“

„Jenom taktak jsme se dokázali shodnout na křestním. Takže to prozatím necháme být. Jak jsi říkala, kdykoli si může nechat jméno změnit. My ho můžeme kdykoli změnit,“ rozsekne to Zach.

„Fajn. Samuel Schwartz-Jensen, dvě kila, devět set gramů, padesát tři centimetrů. Tyhle údaje tam musíš vypsat. Lidi jsou na takové hovadiny přímo nadržení,“ pobídnu ho.

„Ještě něco? Jak dlouho ti trval porod? Na kolik cenťáků ses otevřela? Kolik litrů jsi vykadila?“

„Nechovej se jako debil.“

„Já to vaše svěřování s Facekámošema prostě nechápu.“ I když si Zach prací s počítači vydělává, snaží se svoji digitální přítomnost omezit na nezbytné minimum, takže se Facebooku velkým obloukem vyhýbá. A navíc už od dětství v podstatě všechny nenávidí.

„Facekámošema?“ nadskočí mi obočí.

„Vy progresivní a ty vaše supermoderní technologie.“

„Dokážeš si představit, jak budou vypadat technologie, až bude Sam v našem věku? Lidi budou bydlet na Měsíci a jídlo si budou objednávat na interaktivní zdi.“

„A pak nás sežere lev v Samově dětském pokoji,“ zasní se Zach v odkazu na oblíbenou povídku Raye Bradburyho.

„O tom si můžem nechat tak akorát zdát,“ přitakám. „A teď už to pošli.“

Stáří: 2 dny

„Jedno sto patnáct lajků. Páni, to je docela síla. Dokonce i ta holka, co byla na střední za skinheadku, ocenila, že se mi narodilo dítě.“ Nestydím se přiznat, že obsesivně kontroluju svoji facebookovou stránku a pátrám po těch malých červených bublinách zhruba každých pět minut. Možná každé tři. Tady v nemocnici běží čas odlišným tempem. Nebo jsem třeba jenom tak zblblá po třinácti hodinách nepřetržitého sledování Volání muže divočiny, reality show o chlápkovi, který zoufale postrádá zubaře, ale vynahrazuje to svou troufalostí. Pomáhá lidem holýma rukama chytat divoká zvířata, která jim působí spoušť v domech nebo obchodech. Nikdy dřív jsem se na ten pořad nedívala, ale je takový neškodně zábavný a ten Želvák, jak mu říkají, vypadá překvapivě chytře.

„Proč si vůbec dopisuješ s bývalou skinheadkou, když jste spolu tenkrát vlastně ani pořádně nekamarádily? Já bych rozhodně nechtěl, aby ti sráči, co jsem s nima chodil na střední, kontrolovali, co dělám.“ Zach se mazlí se Samem v náručí. „Ty nebudeš nikdy vytrubovat do světa, co děláš, že ne, Samíku? Ne, ty ne,“ žvatlá na syna.

„Mně se to tak líbí. Je to, jako bychom se všichni znovu narodili v dospělé verzi nebo tak něco. Teda myslím ti, co se toho dožili. Věděl jsi, že z mojí třídy na střední už jich sedm umřelo? Některé jsem sotva znala.“

„A teď už nebudeš mít nikdy šanci prohlídnout si fotky jejich dětí nebo toho, co měli k večeři.“

„Když je řeč o jídle, zajímalo by mě, jestli Doo něco papá.“ Doogan býval svého času pěkně tlusťoučký kocour, kterému se veterinářka neustále snažila nasadit dietu, ale teď je z něj vyhublý stařeček a my ho musíme nutit, aby vůbec něco snědl.

„Tvoje máma ho včera kontrolovala a říkala, že spořádal půlku misky. Lepší než nic.“ Dooganovo stárnutí je téma, na které myslím jen s krajním odporem. Občas si uprostřed noci představím, že umřel, a nedokážu zadržet slzy. Kdybych se někdy stala herečkou, tak by mi tenhle mentální trik pomáhal rozbrečet se na povel. Ne že bych chtěla být herečkou. Tak jako tak jaktěživo nikdo neslyšel o středoškolské učitelce angličtiny, která by v šestatřiceti udělala terno v Hollywoodu.

„Doufám, že se mu bude Sam líbit. Cítila bych se fakticky provinile, kdyby ne. Už je to sedmnáct let, co to spolu my dva táhnem.“

„A co jsem jako já, velká tlustá nula?“ zeptá se dotčeně Zach.

„Co jsi ty, pětasedmdesátiletý staříku jménem Manny? Ne, nejsi velká tlustá nula, ale Doogan pro mě vždycky představoval něco jako první dítě, a teď je z něj starší sourozenec a já přitáhnu domů nové mimino a nechci, aby ho to rozrušilo. Vzpomínáš na tu paní, co jsem s ní dřív pracovala, jak měla toho bláznivého děsně šikovného kocoura, který nějak přišel na to, jak otevřít mrazák, a sežral jí všecky nanuky?“

„Ne, ale pokračuj,“ rozesměje se Zach.

„Takže, museli se toho kocoura zbavit, když přinesli domů dítě, protože se pořád snažil skočit do kolébky a olizovat mu hlavičku.“

„Možná si myslel, že je to další nanuk. A kromě toho, my nemáme kolébku,“ upozorní mě Zach.

„Pravda. Ale Doogan je napůl siamák. Co jestli je jako ty kočky v Lady a Trampovi?“ ‚My jsme siamky, ať se vám to líbí nebo ne.‘ Co jestli se budu muset rozhodnout mezi Samem a Dooganem?“ Začíná se mě zmocňovat panika.

„Pochopitelně si vybereš Sama.“

„Proč pochopitelně? O Samovi ještě skoro nic nevím. Doogana znám už sedmnáct let a –“

„Doogan je kočka, Annie. Já ho mám taky moc rád, ale Sam je naše dítě, vzpomínáš?“ Do očí se mi nahrnou slzy a Zach se snaží hodit tam zpátečku. „Určitě všechno dopadne dobře. Doogan je úžasný, děsně milý kocour. A vsadím se, že Sam bude úžasné, děsně milé dítě.“

„Vsadíš?“ popotáhnu.

„Rozhodně.“ Zach mě políbí na temeno.

„To bych mu radila,“ pohrozím. Je to jen má představivost, nebo se z toho balíčku v Zachově náručí právě ozval maniakální smích?

O něco později

Máma se zastavila v nemocnici, aby se seznámila se svým prvním vnoučetem. Občas mám pocit, že snad tajně natáčí sitcom ze svého života, když říká věci jako: „Nebudu brečet… Nebudu brečet… Nebudu brečet!“ Zach tento okamžik zdokumentoval na kameru a já už nás v duchu vidím, jak ten film promítáme na Samově bar micva. Pokud se toho všichni ve zdraví dožijeme. Pořád mám obrovské problémy přimět ho, aby se napil. Ten stres mě dohnal k tomu, abych si dopřála něco z bohaté nabídky jídla v nemocnici. Je to trochu, jako když si objednáváte hotelovou službu, pokud by tedy laciné motelové řetězce nabízely menu s donáškou na pokoj, ovšem bez jediného chodu v nabídce, na který by se vám opravdu sbíhaly sliny. Dvakrát jsem si poslala Zacha dolů do bufetu, aby mi přinesl pudinkový pohár. Obecně mám tendenci vyhýbat se beztvarým dezertům, ale pudink v pohárku proložený piškoty a ozdobený šlehačkou ze spreje mi teď připadá jako úžasná delikatesa. Navíc se musím trochu vykrmit, pokud mám vůbec někdy pořádně zvládnout tu záležitost s kojením. Začala jsem na to nahlížet z nové perspektivy: budu brát to kojení jako sport. Musím trénovat. Potřebuju si to nacvičit. Musím nabrat síly. A jednoho dne se ze mě stane taková ta ženská na obálce časopisu, co jí visí na prsu šestiletý kluk, ženská, ke které lidi na jednu stranu cítí ohromný respekt, ale na druhou je neskutečně děsí.

Teď kdybych se tak ještě dokázala vykadit. Zajít si na záchod je snad ta nejděsivější věc na světě. Vím, že musím na velkou, ale mám tam dole stehy, které by mohly popraskat a dát vzniknout anální roklině, jakou svět nepoznal. Mým jediným kamarádem je divná malá mačkací láhev, kterou bych si měla postříkat zadek, až budu chtít hodit bobek. To tu láhev fakticky vymysleli specificky pro tenhle účel? Vyčlenili snad ve společnosti na výrobu zdravotních pomůcek někoho, jehož úkolem bylo vymyslet mačkací láhev na ostřikování zadků? Pokud ano, potom třikrát hurá dotyčnému, protože odvedl prvotřídní práci. Netuším, proč předpokládám, že je to chlap. Bylo by přece jedině správné, aby muži udělali něco prospěšného pro ženy v době mateřství, a ví bůh, že tahle mačkací láhev je přesně to pravé. Napadlo mě, jestli to má nějaké jméno. Osvěžovač zadnice? Zvlhčovač prdelky? Sprej na dírku?

Zach mě právě zaslechl, jak se v koupelně sama pro sebe hlasitě směju, a vyvodil z toho, že jsem se rozbrečela.

„Pořád se nemůžeš vykadit, miláčku?“ zavolá na mě ze svého křesla.

To je asi tak ta nejvíc sexy věc, co mi někdo tenhle týden řekl.

Komu: Annie

Od: Fern

Annie!

Ach můj bože! Tak ty máš miminko. Je to tak hezounký chlapeček! A ty vypadáš úžasně. Beyoncé ti nešahá ani po kotníky. Nebo princezna Kate. Která to teď nedávno rodila? Nějak si v tom nedokážu udržet přehled. A vlastně mě to ani nezajímá. Ti moji čtyři darebáci mě neustále zaměstnávají nejrůznějšíma chorobama. Dov snad bez přestávky blinká, Hannah má permanentní průjem a z Jacoba to jde ven oběma konci. Bože, ty radosti rodičovství! Však brzo poznáš, co tím myslím.

Do města se vrátíme během pár měsíců. Kéž bych tam tak mohla být teď, ale trčím tady ve slunné Kalifornii, kde si všichni myslí, že při deseti stupních jim naskáčou omrzliny. Rozmazlenci! Chybí mi Chicago. A ty!

Dej mi vědět, co potřebuješ. Pošli mi seznam, co by sis přála z Amazonu nebo Toys R Us nebo odkudkoli, a já ti pár věcí koupím.

Užij si malého Sama (nejspíš je to zkratka z keltského svátku Samhain, nemám pravdu?)

Líbám tě!

Fern

Fern je moje nejlepší kámoška už od střední školy, a i když se provdala za bohatého scenáristu v L.A. a má čtyři malé děti, pořád ráda debatuje o Satanovi, jako jsme to dělávaly na střední (jenom krátkodechá fáze někdy mezi našim wiccanským obdobím a parapsychologickou érou inspirovanou horory o tajemných domech). Mám ji děsně ráda a přála bych si, aby žila někde poblíž. Vlastně nemám žádné blízké kamarádky s dětmi, co jsme se se Zachem před pár lety přestěhovali na předměstí, protože prohlásil, že potřebuje větší prostor a že ho unavuje „čichat ty smrady od sousedů“.

Nejblíž k nám bydlí moje máma, asi patnáct minut cesty, ale i ta stejně jako všichni ostatní včetně sestry Nory a jejího manžela Eddieho žije prakticky ve městě. Jak si má člověk najít nějaké kamarádky s malýma dětma na takhle rozlehlém předměstí? Nebudu se ještě nakonec muset přidat do nějaké herní skupiny? Zahrnuje to i babské sleziny, kam všichni přitáhnout nějaké jídlo? Nenávidím babské sleziny. Úplně vidím ty haldy kastrolů, kde se na hladině houbové polívky zachvívá smetana. Zas další důvod, proč mě bude rodičovská komunita ostrakizovat. Protože většina rodičů opravdu ví, co si se svými dětmi počít.

Stáří: 3 dny

Oznámili nám, že už jsme připravení odvézt si dítě domů. Konečně se mi podařilo Sama nakojit za pomoci pozoruhodného vynálezu, kterému se říká chránič bradavky. Svým vzhledem moc ochranitelsky nepůsobí (je to čirý silikonový kryt, který se nasadí na bradavku a dvorec), ale nejspíš mě má bránit před zničující bolestí při sání. Proč vyrábějí tyhle věci průsvitné? Nemohly by být v křiklavějších barvách, ozdobené bláznivými vzory nebo obrázky sportovních týmů či hudebních skupin? Možná by to ale mařilo původní účel, jímž je přimět dítě, aby se naučilo přisát k mému doopravdickému prsu, jakmile se dokáže vypořádat s tímhle krytem. Kdyby byl ten chránič vzorovaný, třeba bych si pak musela začít zdobit bradavky, aby se pro mimino nic zásadního nezměnilo. Už takhle si připadám jako nějaká futuristická šlapka, když mi na kozách trůní tyhle blbiny.

Už jsem se zmínila, že moje kozy teď připomínají balvany? Gigantické a tvrdé jako šutr. Na jednu stranu vypadám, že by mě s těmi balóny mohl každým okamžikem někam odvát první poryv větru, ovšem jejich masivnost ve mně budí obavy, že kdybych zahučela do oceánu, šla bych ke dnu jako kámen. Prý by mohlo pomoct studené zelí nacpané do podprsenky, takže jakmile dorazíme domů, pošlu si Zacha do krámu pro jednu hlávku. A pak ho poprosím, aby mi udělal trochu salátu coleslaw.

Všecky ty potíže s prsama ve mně probouzejí pochybnosti, jestli ten cíl, který jsem si stanovila, totiž že budu Sama kojit celý první rok, není naprosto šílený. Není ale náhodou totální magořina tohle všecko? Pořád ještě jsem celá paf, že ze mě vylezla lidská bytost, „lidská bytost“, která nedokáže bez cizí pomoci vůbec nic. Vlastně škrtám – podle všeho je bez sebemenší pomoci schopný plnit plíny k prasknutí a řvát tak, že jeho procítěný jekot slyší i lidi v sousedních okresech. Taky se jim při něm vzdouvá žaludek panikou? Cítí se stejně i ostatní mámy, nebo jsem jenom já totálně k ničemu?

Podívám se na Sama a, přiznávám, upřímně žasnu, že je to doopravdické živé děťátko. Moje doopravdické děťátko. Taky je to ale pro mě naprosto cizí člověk. To už jsem ho znala líp, když ještě pobýval uvnitř mého těla, probouzel mě uprostřed noci svým škytáním a kopal mě, když jsem při poslechu speed metalu řídila auto. Byla jsem si jistá, že zplodím roztomilého malého metalistu. V mateřských šatech mi to ohromně slušelo a všichni se nade mnou rozplývali, když se ptali, co to bude, a já si vždycky láskyplně pohladila břicho a odpovídala: „Kluk.“ Šlo nám to spolu tak dobře.

A teď se mě snaží vykopnout z nemocnice, jako bych snad byla schopná vypiplat nového človíčka od začátku až do (mého) konce! Lidi to dělají už celé věky, jenže mě nikdy nenapadlo, jaký je to z prdele děs, že než jsem sem přišla, mohla jsem myslet jenom na sebe, a teď, ani ne o tři dny později, jsem kompletně zodpovědná za něčí život. Jak tohle sakra lidi zvládají? Netuším, jak ho utišit, nakrmit nebo se s ním pomazlit. Velký rozdíl oproti tomu, když ještě žil uvnitř mého těla a v dokonalém bezpečí a pohodlí pil vlastní moč. Jsme si cizí, a přesto jsem bezezbytku zodpovědná za jeho budoucí blaho. Všechno, co od téhle chvíle udělám, se stane municí pro jeho terapii v dospělosti.

Kromě porodní asistentky, která zkontrolovala stav mého srůstu (všechno v pořádku, aspoň podle ní), už mi od chvíle, kdy se Sam narodil, nikdo nevěnoval druhý pohled. I když pořád nosím ty úžasné mateřské šaty. Takže tohle znamená být mámou.

O něco později

Sam sedí v dětské autosedačce. Oprava: Sam, ta drobounká, člověka vzdáleně připomínající hromádka, leží sesutá na dně autosedačky.

„Má vypadat takhle?“ zeptá se pochybovačně Zach.

Skláníme se nad autosedačkou, která stojí na podlaze našeho nemocničního pokoje, a snažíme se vyhodnotit situaci. Strávila jsem několik týdnů tím, že jsem vyhledávala bezpečnostní hodnocení, váhu a barevné vzory všech možných značek a typů autosedaček známých ženskému světu, jenže to všechno nebude vůbec k ničemu, pokud Sam přestane dýchat ve vteřině, kdy se dá auto do pohybu, jelikož mu to hlavičkou škubne moc dopředu.

„Myslím, že jsme to udělali špatně. Taky dobře. Nejspíš s ním domů odjet nemůžem.“ I když si hrozně přeju uniknout z téhle země gigantických zásobníků studené vody a nekonečných zástupů blikajících kontrolek životních funkcí, jakmile překročíme práh tohohle ústavu, jsme na to sami. Kdo nám bude pomáhat pokaždé, když budeme potřebovat dostat Sama do autosedačky?

Poprvé od chvíle, kdy jsme do nemocnice nastoupili, jsme v našem pokoji jen my tři. Proč sem někdo nezaskočí, aby nás vyexpedoval? Aby zkontroloval, jestli je dítě správně usazené do autosedačky? Aby nám nabídl permanentní pobyt a kojnou?

„Někoho zavolám,“ prohlásím.

„Není to náhodou jen pro případ nouze?“ namítne Zach, když přistoupím k víceúčelovému ovladači přivolávání sestry/dálkové ovládání televize/nastavování postele, který se divoce houpe nad postelí.

„Pro případ nouze je tam ten červený čudlík. Oranžový je pro další věci, jako aby ti odnesli tácy po jídle nebo zavolali někoho, kdo by obhlídl, co jsem nechala na záchodě. Hrozně rádi si prohlížejí, co jsem nechala na záchodě.“

Zmáčknu knoflík a odpoví hlas: „Sesterna.“

„Ahoj. Už jsme na odchodu a mě napadlo, jestli by mi někdo nemohl pomoct a zkontrolovat dětskou autosedačku.“

„Za minutku,“ odvětí ten hlas.

O patnáct minut později se objeví nějaká sestra a rychlým pohledem zhodnotí Sama, který, jak doufáme, jenom podřimuje.

„Vypadá v pohodě,“ zní její závěr.

„Ale jeho hlavička…“ ukážu jí.

„Provedli jsme s ním autosedačkový test a dýchal normálně.“

Na ten autosedačkový test jsem docela zapomněla. Vzali Sama v autosedačce na hodinu někam pryč, nejspíš na divokou projížďku městem s miminem posazeným vzadu. Zpátky se vrátil bez známek zranění, takže to možná znamená, že se dostane se zdravou kůží i domů.

„Připravena?“ zeptá se Zach.

„Ne,“ odvětím.

Jenže on zvedne Samovu autosedačku a než se naděju, už procházíme nekonečnými tunely do parkovací garáže nemocnice. Jako by uplynuly celé měsíce, co jsem naposled seděla v našem autě, a trochu mě překvapuje, že není obrostlé břečťanem, když se nám ho konečně podaří najít.

„Jak je sakra možný, že u prince Williama to vypadalo tak snadně?“ Zach se usilovně snaží zaklesnout autosedačku do předem nainstalované základny a já se zahihňám tomu jeho přirovnání ke královské rodině.

„Četla jsem, že si to dopředu nacvičoval. Aspoň nejsme pod takovým tlakem jako on. Už tak je dost těžké odvézt novorozeně domů, i když přitom na tebe nečumí dvanáct miliard lidí,“ poznamenám ze sedadla spolujezdce.

„Tak,“ prohlásí Zach. „Je to tam.“

„Určitě jsi slyšel, jak to cvaklo?“ ujišťuju se.

„Ano, vím to určitě,“ potvrdí. Pro jistotu sedačkou ještě zakývá.

„Dávej pozor! Zlomíš mu vaz!“ okřiknu ho.

„Ježíš, Annie, neříkej takovéhle věci.“

„Promiň. Já jenom, že mám hrozný strach, chápeš?“

„Jo,“ přitaká Zach, když vklouzne za volant. Nervózně se po sobě podíváme. „Možná by ses měla posadit vedle něho, jen pro jistotu,“ navrhne.

„Napadlo mě to samé.“

Další půl hodinu strávím s prstem přitištěným na mohutný dudlík, který Samovi zakrývá skoro celý obličejík. Pokaždé, když ucítím, jak se k němu mocně přisaje, trochu se uklidním.

První večer doma

Všem se nám podařilo dorazit domů živým a zdravým. Zatímco já se soukám z auta, Zach jde vyndat autosedačku.

„Ještě ho dovnitř nenos!“ přikážu mu. „Nech mě, ať se napřed pozdravím s Dooganem. Četla jsem, že takhle by měl člověk představovat nové sourozence zbytku rodiny. Napřed dáš starším najevo, jak jsou pro tebe důležití, než jim ukážeš mimino.“

„Doogan není žádný sourozenec, ale dělej, jak myslíš,“ podpoří mě Zach.

Otevřu dveře oddělující garáž od domu, dveře, u kterých Doogan vždycky sedává a čeká, když zaslechne skřípění garážových vrat. A opravdu je tam, můj huňatý malý kamarád, věrně mňouká, motá se mi pod nohama a otírá se o mě. Zvednu ho, abych mu dala pusu a pomazlila se s ním. Celé jeho tělíčko se zachvívá, jak přede. „Chyběl jsi mi, Doo. Takový hodný kluk.“ Párkrát uděláme berany berany duc. Tenhle kousek jsem nikdy pořádně nepochopila, ale stejně ho spolu vždycky provádíme. Jenže Zach tu naši láskyplnou chvilku naruší disharmonickým prásknutím, jak zavadí autosedačkou o dveře. Položí ji na podlahu.

„Tenhle krám je těžší, než vypadá!“ prohlásí, aniž by věnoval sebemenší pozornost tomu romantickému intermezzu, které právě zkazil. „Ahoj, Doo,“ řekne Zach a poškrábe Doogana za ouškama. „Chceme ti někoho představit.“ Sam spustí jako na povel ten pronikavý novorozenecký řev, který potvrzuje, že jsme skutečně potomky divokých zvířat. „Chceš se seznámit s Dooganem, kamaráde?“ zeptá se Zach Sama a já cítím, jak sebou Doogan v mém náručí reflexivně škubne. Pevně doufám, že mě nepoškrábe, až vyrazí na zběsilý úprk o život.

Zach velice opatrně rozepne popruh sedačky a další dvě minuty mu trvá, než se mu podaří uvolnit Samovy paže, aniž by mu něco vykloubil. Než ho zvládne vytáhnout, je už Doogan bezpečně zašitý, nejspíš někde v nepřístupném koutku úzkého prostoru pod podlahou.

„S Dooganem se můžeš seznámit později,“ ujistí Zach Sama. „Trochu tě tady provedu.“ Chodí se Samem v náručí a seznamuje ho s různými kouty rodinného domu. „Tady si budeš jednou hrát s legem a tady je televize, kde ti pustím všech třicet dva sérií Pána času.“

Tahle příjemná chvilka trvá asi devadesát vteřin, dokud nezjistíme, že musíme Sama přebalit. A nakrmit ho. A uložit do postele. Zvládneme všecky tři úkoly, pravda svým tempem, a skoro se dmeme pýchou, když si v šest dáváme k večeři mraženou pizzu.

„Dokázali jsme to.“ Zach nás poplácá po zádech a společně oslavíme naše vítězství sklenkou vína a epizodou Cizinky, který mi utekl, když jsme byli v nemocnici.

Pak se Sam probudí. Jekot. Zkontrolujeme plínku. Trochu počůraná, takže ji vyměníme pro případ, že mu to snad působí nepohodlí. Pokusím se ho nakrmit, jenže on chránič rozhodně odmítá a s mojí opravdovou bradavkou si jenom hraje. Zach houpe Sama dobře půl hodiny, než se mu ho podaří uspat, pak ho opatrně uloží do postýlky a opět zavládne naprostý klid. Asi na hodinu. Poté následuje dvanáctihodinová rozmazaná šmouha čůrání, kakání, pokusů o kojení, chráničů, slz a zřejmě těch nejneuspokojivějších kratičkých zášlehů spánku, co jsem zažila od doby, kdy jsem se snažila zůstat vzhůru celou noc, abych dopsala esej o vilejších do povinné hodiny biologie, kam jsem chodila na vysoké. Za tu práci jsem dostala trojku.

Mozek mám momentálně tak vyšťavený, že kdybych se pokoušela splácat tu esej dneska, stálo by tam:

Vilejši. To je srandovní slovo. Vilejši. Vilejši. Vilejši. Vilejši. Vilejši. Vilejši. Vilejši. Vilejši. Vilejši. Vilejši. Vilejši. Vilejši. Vilejši. Vilejši. Vilejši. Vilejši. Vilejši. Vilejši. Teď už to ani nezní jako doopravdické slovo.

V jednu chvíli usnul Sam na dvě hodiny v kuse, jenže já se tolik bála, že přestane dýchat, že jsem mu nakonec přiložila obličej těsně k tvářičce, abych zkontrolovala známky života, a tím ho probudila. Jak vůbec dokážou lidi udržet svoje děti naživu, když já ani nestihnu doběhnout na záchod dřív, než začnu čůrat? Ale málem jsem to zvládla. Počítá se to?

Stáří: 4 dny

Naspala jsem celé tři hodiny a mělo to na mě tak úžasně osvěžující efekt, že jsem se přihlásila na internet.

„To si ze mě kurva děláš prdel?“ ječím na počítač, zatímco mi Sam buší pěstičkami do prsu.

„Nechce pít?“ zeptá se Zach ustaraně, i když myslím, že má v tomhle okamžiku větší starost o moje duševní zdraví než o Samovy kulinární potřeby.

„Ten je v pohodě. Obdivuje ten svůj plastový klobouček na bradavku. Kelly Shulmanová pořád ještě neolajkovala Samovu fotku, co jsem dala na Facebook včera. Tu, jak má na ručičkách ty maličké rukavice, aby se neškrábal na pusince. Ta fotka je kurva přímo úchvatná.“

„Taky bys mohla před tím děckem trochu mírnit slovník, nemyslíš?“

„On přece nechápe, co říkám. A z tohohle se může jedině poučit. Lidi jsou šmejdi, Samíku. Ty jim olajkuješ všecky ty debilní pozérské černobílé fotky jejich děcek, a čeho se od nich dočkáš? Kulovýho.“

„Chceš, abych ti Sama podržel?“ zeptá se Zach nervózně.

„Krmí se. Je v pohodě.“

„A ty?“

„Já se nekrmím a v pohodě taky nejsem.“

„Proč ji prostě neodsuneš z přátel?“

„Říká se neodebereš. A kdybych to udělala, jak bych pak zjistila, jestli by mi moje příspěvky olajkovala?“

„Pokud možno se v nejbližší době nesnaž vstoupit do žádného debatního týmu.“

„Dávej si bacha, nebo tě odsunu z přátel.“

„Už tam dávám zpátečku.“

O něco později

„Mluvila jsem s mámou. Prý už se nemůže dočkat, až uvidí miminko, takže jim zarezervovala letenky na příští měsíc.“

„Na příští měsíc? Tvoje máma je fakt divná.“

„Chtěla nám nechat trochu prostoru. A navíc se přiznala, že novorozence zrovna moc nemusí. Nejspíš jsem jí způsobil trauma.“

„Bylo by hezké, kdybys mě na tohle upozornil, než jsme si pořídili vlastní mimino,“ zamumlám.

„Poslaly nám dárek,“ pokusí se to napravit.

„Pokud to není nová sada funkčních koz, tak je mi to vcelku ukradený,“ zabrblám.

To teď budu protivná?

Stáří: 5 dní

Mám pocit, že jsem vzhůru už šestašedesát hodin. Ztratila jsem ponětí o čase i realitě. Jak tohle lidi zvládají? Zachovi se nějakým zázrakem daří pokaždé, když se Sam probudí, znovu usnout, ale já, poté co ho přebalím, převlíknu, nakojím a umyju kryt na bradavku, jsem vzhůru víc než tenkrát, když jsem vypila dva pětihodinové energy drinky, abych oznámkovala hromadu esejí, na kterou jsem se vyflákla, protože jsem místo toho během třídenního víkendu zkoukla celý seriál Orphan Black.

Musím se pokusit usnout.

Musím usnout.

V duchu si představuju hlas svého učitele jógy.

Víčka máš těžká.

Ramena se ti uvolňují.

Dýchej.

Dýchej.

Dýchej.

Do hajzlu.

Mimino už je zase vzhůru.

Kolotoč začíná nanovo.

Samova první návštěva u lékaře

Proč se od nás chce, abychom se s čerstvým novorozencem vláčeli k doktorovi? Tak za prvé, vypadám naprosto hnusně. Za druhé jsme se přece právě vrátili z nemocnice. Má to snad být nějaký test, aby zjistili, jestli jsem schopná se o mimino postarat, a pokud ne, tak mi ho seberou? A co všecky ty nechutný děcka, co vykašlávají svoje smrtící šušně po celé čekárně? Jak má tohle novorozenci nějak pomoct?

Zach a já (aby bylo jasno: většinou, když říkám „Zach a já“, technicky tím myslím „já“ s tím, že Zach mi to dodatečně odkývá) jsme si během posledních pár měsíců, než se Sam narodil, prověřili pěknou řádku pediatrů. Chtěla jsem najít někoho, kdo by byl vysoce inteligentní a příznivec očkování, ale taky aby chápal mé iracionální obavy. A aby byl zábavný. A musela to být žena, protože jsem totální sexistka. Nakonec jsme si vybrali doktorku Zaleovou, drobnou a bystrou židovskou pediatričku s neuvěřitelně klidným vystupováním, která si mohla připsat k dobru léta zkušeností s potrhlými rodiči.

Se Samem uloženým v autosedačce vstoupíme se Zachem do čekárny doktorky Zaleové. Můj paranoidní čerstvě mateřský zrak se okamžitě zaměří na dvě přítomná děcka: jedno vykašlává hleny přímo do vzduchu (odlož ten zasranej mobil, mamino, a fofrem nauč svý děcko základním hygienickým návykům!) a druhé, schoulené do klubíčka na sousední židli, fňuká mámě do ramene. Napadne mě, že bych přes Samovu sedačku přehodila igelitovou plachtu, ale rozmyslím si to, když mi dojde, že by to pro něj nejspíš nebylo zrovna nejbezpečnější. Navíc jsem nechala igelitovou plachtu doma. Zach už se chystá posadit autosedačku jen dvě místa od Fňukala, a tak na něho zuřivě lusknu prsty a nasadím podmračený výraz, který jasně sděluje: „Dělej přesně to, co se ti říká, a později dostaneš zmrzlinu.“ Načež naladím své umění poškubávat hlavou na maximum a nasměruju ho k židli nacházející se co nejdál od obou nemocných. Doufám, že dokud tady budu, nikdo jiný už do čekárny nepřijde, jinak budu muset celý zasedací pořádek předělávat.

Kašlala a Fňukala zavolají do ordinace před námi a já se můžu konečně nadechnout trochu svobodněji (i když ne zas moc zhluboka, abych do sebe nenatáhla nějaké zárodečné bakterie). O deset minut později vystrčí ze dveří vedoucích do vyšetřovny hlavu sestra a zavolá: „Sam.“ Jako ťukanec do hlavy mě zasáhne poznání, že Sam je skutečná osůbka, která má dokonce vlastní jméno. Odneseme ho do místnosti číslo čtyři a setra nám nařídí, abychom ho svlékli do plínek. Snažím se to zvládnout co nejrychleji, protože z ní cítím netrpělivost, jenže v litanii mrňavých patentek jsem pořád ještě novicka. Konečně je ten zkrabacený tvoreček s monstrózním černým pupečníkovým pahýlem svlečený a připravený ke zvážení. Položím Sama na váhu, která vypadá trochu jako lžíce rypadla, čímž vyvolám kvílení přímo mýtické intenzity. „Tři kila rovná,“ odečte sestra.

„Víc, než vážil při narození,“ poinformuju Zacha. „To znamená, že když mi saje z prsu, tak něco opravdu vychází ven.“

O chvilku později prohlédne doktorka Zaleová Sama, já ale skoro neslyším, co nám říká. I když ponecháme stranou samotnou sílu Samova křiku, jsem pořád ještě totálně vyjevená z toho, že moje tělo opravdu funguje, jak má, že ze mě vychází mléko a vyživuje tohle dítě natolik, že dokonce přibírá na váze. Možná jsem opravdu schopná zajistit, aby ten človíček vyrostl. Teda minimálně o těch deset deka.

Komu: Louise

Od: Annie

Lou, je mi hrozně líto, že jsem ti neodpověděla ani na jediný telefonát. Říkalas, že se ze mě stane zombie schránka mého bývalého já, až se dítě narodí, a měla jsi pravdu. Vážně mám pocit, že se mi začínají odlupovat kousky kůže. Vypadám naprosto příšerně. Jen mi setnout hlavu. Jsem tááááááák unavená. Vlastně jsem musela pár těch á ve slově tááááák vymazat, protože jsem usnula, zatímco jsem tiskla klávesu. A pak mě vzbudil Sam. Proč mi to pořád dělá? Pomoc! Já vím, že ty mi pomoct nemůžeš. Vím, že jsi doma s Jupiter a dítě č. 2 už taky každou vteřinou vyleze ven, takže nemám žádné právo tady remcat, jelikož tobě budou ve spánku bránit hned dva lidi. Kéž bych tě tak pořádně poslouchala, když jsi mi vykládala, jaká je to dřina.

Hádám, že odpověď bude znít ne (máš tu omluvenku Každou chvíli se mi narodí mimino), ale nechceš přijít v úterý na Samovo brit mila?

Je to PSVP. Mělo to znamenat Přines si vlastní penis, ale došlo mi, že to nedává smysl. Bude ještě někdy něco z toho, co říkám, dávat smysl?

Líííííííííííííííbám

Annie

S Louise jsme spolu deset let pracovaly na Parkerově střední škole. Zatím byla jediným člověkem, který otevřeně přiznal, že mateřství nebude jen samý dětský pudr a ručně háčkované dečky. Doufám, že to byly jen její patentované sarkastické kecy.

Stáří: 6 dní

Dneska se tu stavila máma, aby mi pomohla naplánovat brit mila. Když přijde na obřízku, mají všichni nějakou tu svoji teorii a názor, jak je evidentní ze srandovních komentářů na Facebooku. Jeden chlap od nás ze střední o tom psal jako o „nejhorším dni mého života“, zatímco jiný to odbyl přezíravým „šmik a jdem na baštu“. Já se pro ni rozhodla, protože je to židovský zvyk a mohelové údajně dokážou ten řez provést líp než většina nemocničních chirurgů (alespoň podle odstrašujících historek mých kolegů, a já přímo zbožňuju dobré odstrašující historky o penisech). Navíc už teta Edie objednala tác uzeného lososa. Zach, i když sám není Žid, je v názoru na obřízku se mnou na jedné lodi, protože nechce, aby měl Sam později v životě nějaké problémy v šatnách. V souvislosti s tím mě napadá otázka: to si kluci fakticky navzájem obhlížejí pinďoury tak dopodrobna, že přitom zjistí, jestli je dotyčný obřezaný nebo ne? Proč se neschovají ve sprše nebo se nesnaží navlíknout si spodní prádlo diskrétně pod ochranou nemotorně přidržovaného ručníku, jako to dělají holky?

Brit mila má proběhnout v osmý den života, jelikož před tisíci lety někdo zjistil, že právě tohle je den, kdy dítě cítí nejmenší bolest nebo něco takového, což zase jenom dokazuje, že lidi za dávných časů rozuměli svým děckám daleko líp, než se to daří mně dneska.

Už jsem se zmínila, že mi odumírají bradavky?

Zachovy mámy nám dneska poslaly poněkud bizarní dětský košík, i když nic menšího bych od nich ani nečekala. Když se jeho máma Dawn rozvedla s manželem Stewartem, to bylo Zachovi šestnáct, vrátila se zpátky do školy, aby si udělala magisterský titul v oboru kreativního psaní. No a když tam studovala, seznámila se s profesorkou genderových studií Mimi, do které se bláznivě zamilovala. A od té doby jsou spolu, profesorují na severu v Seattlu. Při naší svatbě kráčeli uličkou Zachův táta a dvě mámy. Táta se oženil téměř okamžitě po rozvodu se ženou, se kterou jsem se ani nikdy pořádně neseznámila. On bohužel před pěti lety umřel na rakovinu plic a Zachova macecha zřejmě dostala bobky, že se budeme hádat o jeho peníze. Přitom jediné, co Zach opravdu chtěl, byla tátova sbírka upomínkových předmětů na Johnnyho Cashe, a i o tu se s ní musel porvat, ačkoli vždycky působila dojmem, že ji štve, že její manžel za tu sbírku utrácí. Cash (Johnny, ne hotovost) nakonec připadl Zachovi a od té doby omezujeme komunikaci s jeho macechou výhradně na pohlednice k svátkům.

Dawn a Mimi tvoří zábavný pár, který je vyloženě radost navštěvovat, až na tu drobnost, že jsou extrémně pořádkumilovné, a to do takové míry, že během pobytu u nich věnuji domácím pracím víc času, než kdybychom zůstali sedět doma. Jaktěživo by mě nenapadlo otírat koupelnový pultík po každém umytí rukou, jenže nechat jedinou kapičku vody na kachlíkách je fuj-fuj. Kdyby tak jen viděly ten hrůzostrašný obraz umyvadla v naší koupelně, které je momentálně samý flusanec od zubní pasty a flek od vodního kamene. Nejspíš to prostě nechám tak, dokud nepřijedou příští měsíc na návštěvu. Mezitím si můžeme užívat jejich dárkového koše, kde jsme našli nějakou feministickou literaturu o výchově dětí, světle šedohnědé organické dupačky vyrobené bez použití barviv a čaj na podporu tvorby mateřského mléka, který chutná trochu jako stromová kůra. Jak vůbec někdo ověřil, že tenhle sajrajt skutečně podporuje produkci mateřského mléka, pokud ho napřed musel ochutnat?

O něco později

Těch šest hodin, co tu byla máma, se mi stalo nejúžasnějším obdobím mého nového života. Chovala Sama, takže jsem se zatím mohla osprchovat beze strachu, že se malý probudí nebo že mi Zach vleze do koupelny s nějakým dotazem (i když sprchovat se s tou mojí nezahojenou zadnicí je stejně pořád děsuplný zážitek). Ne že by mě snad Zach nepodporoval. Nikdy si nepostěžoval, že musí měnit plíny nebo něco, ani tenkrát, když si mu malý trochu ublinkl do pusy, ale žije v domnění, že toho vím ohledně péče o novorozence víc než on. Jenže fakt, že jsem tuhle malou tykvičku vypěstovala ze semínka, ještě neznamená, že vím, jak ji napájet a krmit a přistřihovat jí úponky a tak, a těmi úponky myslím nehty. Samova pediatrička žertem prohodila, že někteří neinformovaní rodiče považují za dobrý nápad svým dětem nehty okusovat. Předstírala jsem, že já mezi tyhle rodiče nepatřím. Vnímají to i jiné ženy jako přirozené nutkání? Nebo je nějaký kardinální problém v samotné podstatě mojí fyziologie?

Komu: Annie

Od: Annika

Ahoj, Annie –

Díky za pozvání na brit mila! Nevadí, když s sebou vezmu svého nového přítele, Anderse? Máme něco přinést? Masové pirožky? Koktejlové párečky? Náplasti?

Líbám!

Annika

Annika je moje blízká kamarádka z vysoké. No, přinejmenším jsme si blízké byly, když jsem na vysokou chodila. Pár let jsme spolu bydlely, navštěvovaly všelijaké divné kurzy jako keramiku nebo finštinu, randily s několika stejnými hipstery a daly dohromady skupinu s názvem Na moll. Annika obstarávala sólový zpěv a já byla hlavní kytaristka. Nikdy jsem ve hře na kytaru zrovna nevynikala, ale těch pár akordů, co jsem opravdu znala, jsem dokázala zahrát moc dobře. Dokonce i několikrát po sobě.

Nedlouho před koncem studia Annika usoudila, že vlastně nestojí o to dodělat si diplom, a přestěhovala se do Švédska s jedním chlapem, se kterým jsme chodily na hodiny finštiny. Když to mezi nimi skončilo, odstěhovala se do Barcelony s mužským, co ho potkala ve Finsku. Spláchnout a jedem znova. Od vysoké až do našich současných šestatřiceti let žila Annika tuším v sedmnácti různých zemích, a se stejným počtem různých chlapů. Možná jich bylo i víc. Jakýmsi řízením osudu skončila asi před rokem nedaleko odsud, v Chicagu, kde teď pracuje jako organizátorka večírků pro jednu neziskovou společnost. Viděla jsem se s ní ale jen párkrát. Práce a těhotenství mi výlety do toho města poněkud zkomplikovaly. Ne že by mě snad ona sem na předměstí někdy navštívit přijela. Neměly jsme už vlastně ani stejné zájmy, ani denní harmonogram. Já jsem spíš typ „zaskočíme na oběd“, zatímco Anničin společenský život začíná teprve v době, kdy já zaléhám do postele (za rozumný čas považuji ve všední den tak půl desáté). A navíc se ještě pořád tak docela nenaladila na drobné nuance dospělého chování, což vysvětluje, proč si chce na brit mila dotáhnout nového borce. Aspoň že se přijede seznámit se Samem.

Stáří: 7 dní

Už nám pomalu docházejí možnosti jídel přes ulici. I Doogana už evidentně rozčilují ty hromady plastových obalů (slibuju, že je všechny umyju a zrecykluju, jen co přestanu být tak unavená, Doo). Jsem děsně vděčná, že Zachovi nevadí vyrážet pořád ven a vyzvedávat (ne přímo v tomto pořadí): indické, čínské, thajské a mexické dobroty. Kdybychom si povolili „oficiální“ fastfoodové jídlo, požádala bych ho právě teď, aby přivezl Whopper. Jenže my se nestravujeme ve fast foodu a vlastně ani nejíme maso. A proč vlastně? Má to něco společného s chemikáliemi a tím, že nechceme ubližovat zvířatům a… sakra, Zach by se měl ve vlastním zájmu vrátit s dvojitým zmrzlinovým pohárem s čokoládou ze Steak’n Shake, a to šupem.

FACEBOOKOVÝ STATUS

Existuje ještě i někdo další, komu se při pohledu na ten černý pupečníkový pahýl jeho mimina zvedá pajšl stejně jako mně?

O deset minut později

Říkala jsem, jak jsem vděčná, že Zachovi nevadí vyzvedávat jídlo? Vlastně jsem spíš myslela, že mu závidím. Je to taková ta hnusná závist ve stylu „propaluju se ti svým vzteklým pohledem až do mozku“, že on si může kliďánko vypadnout z baráku, zatímco já tu musím trčet s Vřískalem. Lalala, neslyším tě, lalala!

Další člověk právě změnil svůj profilový obrázek na Facebooku na snímek z ultrazvuku. Proč tohle lidi dělají? a) Není to vaše fotka; a b) Postavme se tomu čelem, snímky z ultrazvuku se dají v lepším případě označit za abstraktní a v tom horším za hnusné. Nechci vám čučet do těla. Pokud to má být pokus, jak zkasírovat šest tisíc lajků na fakt, že jste těhotní, proč tam nedáte nějaký vtipný status. Můj zněl: „Vypadá to, že letos v létě na Kilimandžáro nepolezu, protože BUDU MÍT MIMINO!“

Páni, to ale byla z prdele kravina.

Právě jsem umístila na Facebook další povinnou fotku Sama. Už šest komentářů, a tři z nich tvrdí, že vypadá „přesně jako Zach“. Proč si lidi myslí, že chci číst takovéhle věci? Která máma si v duchu říká: Devět měsíců jsem v sobě vláčela tohohle človíčka, než jsem ho v křečích vytlačila svojí malinkatou dírkou, a tolik mi to rozhodilo hormony, že každou noc propotím tři trika a tři sady spodního prádla, ale mám fakt ohromnou radost, že tohle děcko vypadá jako můj manžel, a ne jako já. Dej mi svátek, Facebooku! Co jseš vůbec zač, Jenny Krakovitzová, teda kromě toho že nějaká holka, se kterou jsem kdysi chodila na střední? Pochybuju, že jsme spolu v pubertě prohodily víc jak dvě slova, a teď jseš se mnou taková „přítelkyně“, že si dovoluješ po mně na facebookový stránce metat urážky typu „Vypadá přesně jako Zach“! Ty jdi taky do hajzlu! Nebyla tys náhodou roztleskávačka? Že já tě na střední nenáviděla? No, teď tě teda nesnáším rozhodně!

Já myslím, že vypadá přesně jako stařík, kterému už z hlavy vypadaly skoro všecky vlasy, Roztleskávačko.

Trhni si haksnou, Jenny Krakovitzová.

Zach se konečně vrátil s mým grilovaným sýrem a koktejlem ze Steak’n Shake, a já se jenom modlím, aby si nikdo nevšiml toho mého facebookového komentáře, než jsem ho stihla smazat.

Uprostřed noci

Někam jsem založila chránič bradavky. Zatřesu Zachem, aby se probudil. „Zachu, nemůžu najít svůj chránič!“

„Svůj co?“ odpoví rozespale. Jak si vůbec dovoluje být rozespalý?

„Chránič na bradavku. Někam se mi zakutálel, když jsem nakrmila Sama, a teď ho nemůžu najít.“

„Podíváme se po něm ráno.“

„Ne, to teda nepodíváme! Musím ho umýt a potřebuju ho na další krmení, který ty můžeš taky klidně prospat. Pomoz mi ho najít. Já ti vždycky pomáhám najít kontaktní čočku, když ti někam zapadne. Představ si, že je to obří kontaktní čočka na moji kozu.“

Zach zaloví pod postelí po baterce. Vždycky vytáhne baterku, když něco hledá, což je jedna z těch věcí, které mě smiřují s jeho existencí.

Po dobrých deseti minutách pátrání se paprsek baterky odrazí od chrániče, kterému se nějak podařilo přichytit k boku prádelníku.

„Stupidní slizký stěnolezec,“ poznamená Zach.

„Možná spíš potměšilá prsní poklička,“ zasměju se, jenže Zachovi se jakýmsi zázrakem podařilo upadnout do spánku dřív, než jsem stihla ten fórek vymyslet. Omyju chránič v umyvadle v koupelně a bez sebemenšího úspěchu se pokusím znovu usnout, než ho budu muset opět použít.

Stáří: 8 dní – Brit mila

Co za debila nutí lidi pořádat doma oslavu obřezávání penisu osm dní po porodu? Sakra, budu si kvůli tomu muset navlíknout podprdu! Díky bohu k nám přišla máma a pomohla Zachovi uklidit. Pořád nedokážu chodit úplně normálně. Porodní sestra mi řekla, že budu mít „spodek“ nejspíš pár týdnů ztuhlý. Tehdy mi to přišlo absurdní. Proč nazývat zadek „spodkem“? Jenže to nebyl můj zadek, ani vagína, ale prostor někde mezi. Slovo „spodek“ to vystihovalo docela přesně. Fakticky by mě zajímalo, jak to, že princezna Kate kráčela před těma miliardama lidí naprosto normálně, když ji ukazovali, jak po porodu vychází z nemocnice? Existuje něco, co ta ženská nedělá dokonale? Oddávám se blaženým představám, že sice měla vážné bolesti „spodku“, ale dostala od královny befelem, aby se usmívala, všecko to snášela a kráčela jakoby nic, jinak jí sebere titul. Tohle sice bude synovo brit mila, ale já se tu budu mezi lidma šourat jako třiadevadesátiletá stařena.

Doufám, že se mi podaří nepozvracet mohelovi plnovous.

Po brit mila

Nebylo to zas tak hrozné. Sam si toho říznutí zřejmě skoro ani nevšiml. Mohel zachovával naprostý klid a podstrčil Samovi malý ručník nasáklý vínem na cucání. Jedna mámina kámoška z mahjongu (těch je asi tak sedmnáct stovek) kolem mě během celého obřadu poletovala a snažila se mě přesvědčit, abych odešla, že není mojí povinností mámy to celé sledovat. A zatímco kolem mě starostlivě kvokala, mohel provedl obřízku a zabalil spícího Sama do deky. „Vy jste to promeškala! Kvůli mně jste to prošvihla!“ vykřikovala hystericky. Vypadala, že ji to štve daleko víc než mě. Nebylo to tak, že bych ten obřad toužila vidět. Myslela jsem hlavně na dvě věci: a) Neprotíkají mi kozy? a b) Hergot, nezapomněla máma koupit bagely s vajíčkem? Odpovědi: Ne a ano, takže bych tohle brit mila označila za úspěch!

Když všichni odejdou a Sam spinká jako nadrátovaný (byla bych špatná máma, kdybych mu odteď každý večer říznula dečku špiritusem?), začne mi Zach masírovat záda.

„Jak se cítíš?“ zeptá se.

„Utahaně. Ale taky se mi ulevilo, že už je po všem. A co ty? Nějaký přenos bolesti penisu?“

„Snažím se na to nemyslet.“ Stejně si ale pro kontrolu přejede rukou svou mužnou chloubu. „Ten dnešek jsi zvládla báječně.“

„Díky. Vlastně jsem skoro nic nedělala, akorát jsem spořádala haldy jídla a usilovně se bránila slzám.“

„Bylas ohromně vyrovnaná. Vypadala jsi tak zrale, když jsi pronášela ten proslov a děkovala všem, že přišli.“

„Tímto se z nás nejspíš oficiálně stávají dospělí.“ Povzdychnu si, smířená s tou představou.

„Nejspíš jo. Pořád ale můžem chodit na srazy fandů komiksu, ne?“

„To doufám. A Sama můžem navlíkat do všelijakých ponižujících kostýmů, než bude dost starý, aby nám to zatrhnul.“

„Věděl jsem, že existuje nějaký důvod, proč mít dítě.“ Zach mě sevře v náručí.

„Moc mi ty kozy nemačkej. Nerada bych, aby ti vystříklo mlíko do očí.“ Trochu povolí stisk. „Všimla jsem si, že se neukázala Annika. Ne že bych ji čekala. Kdo přivede nového přítele na něčí brit mila?“

„Pořád lepší, než když tehdy přitáhla toho chlapa na pohřeb mýho dědy,“ připomene mi Zach.

„No jasně. Toho bělocha s dredama. Není z něho teď účetní?“

Zach zaloví v kapse. „Něco pro tebe mám.“

„Upřímně doufám, že to není Samova předkožka,“ zažertuju.

„No tak, Annie,“ napomene mě Zach za tu nechutnou poznámku. „Tu máš. Je to dárek k porodu. Četl jsem o tom na internetu.“

„Tak tys o tom četl na internetu, jo?“ Ušklíbnu se při představě, jak si Zach pročítá na svém počítači články o vztazích, a přitom předstírá, že kouká na Perníkového tátu.

Podá mi drobounkou lepenkovou krabičku s ručně vyrobeným logem. Otevřu ji a uvnitř najdu řetízek s přívěškem ve tvaru stříbrného „S“ orámovaného zlatým srdíčkem. „To je jako ‚Sam‘. Napadlo mě, že to trochu připomíná symbol Supermana, teda až na to srdce.“

„Je to nádherné. Děkuju.“ Rozevřu sponu a připnu si ho kolem krku. Zach mě políbí na rty a já na moment předstírám, že jsme dokonalá rodinka.

Milá teto Edie,

mockrát díky za ty spořicí dluhopisy a talíř s uzeným lososem na Samovo brit mila. Jeho pindík se prý hojí moc hezky. Můžeš mi, až se příště uvidíme, prozradit, kdes koupila ten tuňákový salát? Byl báječný. Kapary – úžasné!

Srdečně zdravím,

Annie

Komu: Annie

Od: Louise

PROBOHA JÁ PROŠVIHLA TO BRIT MILA! Jsem taková blbka! Hrozně mě to mrzí! Nemohla bys ho uspořádat ještě jednou, abych to viděla? Jenom si dělám srandu. Zapsala jsem si to do kalendáře, ale na příští úterý. Odpustíš mi to? Připočítej to na vrub syndromu těhotenského mozku. Ještě čtyři dny, než ze mě toho pidižvíka vyříznou. Už se nemůžu dočkat! (Na to, že skončí to těhotenství. Všeho ostatního se dočkat můžu. S výjimkou té vůně!!! Novorozeně voní!!! Zkus si aspoň tohle užít.) Doufám, že si trochu povykládáme po telefonu, až budu v nemocnici. Je to jediná příležitost, kdy se zbavím Jupiter. V její přítomnosti nemám šanci si zavolat – buď celou dobu, co jsem na telefonu, něco brebentí, jedno kolikrát už jsem jí vysvětlovala, že i máma má své potřeby, nebo si na něm hraje hry. (Nekoukej na mě takhle. Úplně vidím ten tvůj samolibý nadřazený škleb i přes monitor počítače. Jen počkej, až bude mít ten tvůj čtyři!) Když už na to přišla řeč, musím končit, protože mi na mobilu každou chvíli chcípne baterka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mateřská, ale určitě ne dovolená.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.