The Dirty Game. Uncovering the Scandal at FIFA

Copyright © Andrew Jennings, 2015

Translation © Petr Nosálek, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7565-006-1

ISBN mobi978-80-7565-007-8

Věnováno jako vždy fandům… a poldům

„V rozbitých rádiích sladké písně
nikdy netrvají dlouho.“

John Prine, „Sam Stone“, 1971

Toto je aktualizovaná a upravená verze knihy Omertà, kterou autor vydal v elektronické podobě. Její portugalský překlad vyšel v Brazílii.

Romáriova předmluva

Většina novinářů nemá odvahu Andrewa Jenningse. On je schopen a ochoten zjevovat pravdu na papíře, v rozhlase, na internetu i v televizi.

Andrew je novinář, kterého stoprocentně respektuji za všechno, co udělal v boji proti FIFA, za jeho články a knihy.

Jsem rád, že moje práce v Kongresu, k níž mi poskytl podklady, má velmi pozitivní výsledky. Za to mu děkuji a zároveň ho prosím, aby mi dál posílal své materiály.

Tady nejsem Andrew Jennings, ale Romário!

Dovedu být stejně zaťatý jako on a mám dost odvahy.

Romário de Souza Faria

bývalý fotbalista a současný senátor

brazilského Národního kongresu

Úvod

Je 27. května 2015, šest hodin ráno. Ťuk ťuk. „Oblékněte se prosím a vyjděte s rukama nad hlavou… pane.“ Sedm vypasených členů výkonného výboru Mezinárodní fotbalové federace (FIFA) je vytaženo z postelí v jednom z nejluxusnějších hotelů na světě, placeném z fotbalových peněz, a převezeno do betonových cel policejní stanice v Curychu, postavené z peněz švýcarských daňových poplatníků. Ruce vzhůru? Kdo si může být jistý? Šéfům FIFA není vlastní dodržování zákonů, jakýchkoli pravidel. Policisté musejí být obezřetní.

Věděl jsem, že se to jednou stane, ale FBI mi neřekla, kdy udeří. Před více než třemi lety jsem jí předal důležité dokumenty FIFA, na jejichž základě policie provedla ranní razii v hotelu Baur au Lac. Musel jsem být trpělivý. Hodně trpělivý.

Věděl jsem, že důkazy shromážděné newyorskou jednotkou FBI pro boj s organizovaným zločinem v Evropě a Asii vyhodnocuje ministerstvo spravedlnosti ve Washingtonu a láme si s nimi hlavu Velká porota ve východním New Yorku. Dozor nad tajným vyšetřováním, které se během těch let rozšířilo do mnoha zemí světa, prováděla brooklynská federální žalobkyně Loretta Lynchová.

Důkazy, které jsem v srpnu 2011 předal FBI, usvědčovaly amerického člena vůdcovské kliky FIFA Chucka Blazera, žijícího ve fantastickém přepychu v newyorské Trump Tower, že každý rok ukradl z FIFA a regionálního fotbalu miliony dolarů. Blazer „zmizel“ do ciziny, aby se vyhnul placení daní. Zjistil jsem, že své bohatství ukrývá v karibských daňových rájích. FBI poskytla mé tajné dokumenty americkým daňovým úřadům a brzy nato byl komicky obézní Blazer zatčen na Manhattanu za řídítky svého elektrického vozítka.

O pár dnů později Blazer kapituloval před hrozbou, že stráví zbytek života ve vězení, a začal spolupracovat s vyšetřovateli. Udal desítky jiných darebáků ve FIFA, kteří žádali úplatky za přidělování marketingových a televizních práv na fotbalové turnaje.

Blazera dopravili na olympiádu v Londýně, kde tajně nahrával vybrané činovníky FIFA a na ně napojené pochybné existence. Po dohodě o vině a trestu vrátil neuvěřitelných 151 milionů dolarů, které odčerpal ve formě úplatků a nezákonných provizí. Dobrovolně s sebou nosil nahrávací zařízení a chytil do pasti několik dalších prominentních funkcionářů FIFA, z nichž někteří byli později zatčeni v Curychu.

Rok a něco předtím, než jsem jim předal dokumenty usvědčující Blazera, mě vyšetřovatelé FBI požádali o pomoc při identifikování některých darebáků ve FIFA. Viděli mé televizní dokumenty a četli moji první knihu odhalující ilegální kšefty Mezinárodní fotbalové federace. Věděli, že vím hodně a že mám své zdroje i v jejích nejtemnějších zákoutích. Vypadalo to, jako by vyšetřovali gang specializovaný na praní špinavých peněz.

MĚL BY NOVINÁŘ POMÁHAT FBI? Tohle pro mě nebyl žádný hlavolam. Evropské policejní sbory přivíraly oči před obrovským množstvím důkazů, které jsem už zveřejnil a ukázal v televizi. Stranili se mě britští fotbaloví funkcionáři, kteří měli raději svá privilegia, vděčně přijímaná od prezidenta Blattera.

Jednou jsem dostal od důvěryhodného prostředníka pozvání do Londýna, kde jsem se měl setkat s lidmi, z nichž se vyklubali zvláštní agenti FBI a specialisté amerického ministerstva spravedlnosti pro boj s organizovaným zločinem. Zdálo se, že dokážou dělat práci, které se vyhýbaly všechny ostatní policejní a bezpečnostní složky, zvláště ve Švýcarsku.

Když čtu ohromný, 164stránkový obžalovací spis zveřejněný americkým ministerstvem spravedlnosti po razii v Curychu, dochází mi, že to byly moje důkazy, které na FIFA seslaly pohromu a postaraly se o hlavní zprávu dne po celém světě.

Novou americkou ministryní spravedlnosti ve Washingtonu, která tuto funkci vykonávala teprve měsíc, nebyl nikdo jiný než Loretta Lynchová, jež předtím měla v New Yorku několik let na starosti vyšetřování zločineckých praktik ve FIFA. Lynchová prohlásila: „Tito lidé měli dohlížet na dodržování pravidel, která chrání fotbal před nepoctivostí. Oni však místo toho světový fotbal zkorumpovali, aby posloužili vlastním zájmům a obohatili se.“ A pokud by to funkcionářům FIFA, kteří se ustrašeně choulili v Curychu a jinde ve světě, neznělo dost zlověstně, pokračovala: „Ministerstvo spravedlnosti je odhodláno s těmito praktikami skoncovat, vymýtit korupci a pohnat provinilce před spravedlnost.“

Au!

Zatčeným činovníkům i těm, kteří se zatčení obávají, bude nějaký čas trvat, než pochopí, že se dopustili něčeho špatného. Od roku 1974, kdy se novým prezidentem FIFA stal mafiánskými vazbami opředený João Havelange, byly úplatky a provize ze smluv běžnou součástí byznysu. Nejpopulárnější sport na světě kontrolovali ze samého vrcholu gangsteři bez špetky morálky, z nichž mnozí nosili impozantní saka s emblémem FIFA.

Zbytek sportovního světa, který neměl přístup do skleněného paláce FIFA, stojícího na kopci nad Curychem, cítil hnilobu a bučel, kdykoli se Blatter odvážil vyjít na veřejnost. Jenže jsme neznali špinavé podrobnosti. Oni ano, hleděli jeden na druhého a obdivovali své zlodějské a korupčnické kumpány obklopené hrstkou naivů, kteří si užívali nezřízeného života. Ten jim zajišťovali Havelange a Blatter, aby je udrželi v poslušnosti. Štíhlé postavy se mezi nimi skoro nevyskytují, většina z nich se desítky let cpala kraby a kaviárem a lila do sebe nejvybranější vína.

Začali si myslet, že brát fotbal na hůl je výsadou, kterou jim udělil Bůh a přidal k ní velké kožené sedačky v přední části letadel, limuzíny a společnost prezidentů, premiérů a panovníků. Někdy, a to se skutečně dělo, je v Indii malé děti zasypávaly plátky růží, jinde je krásné mladé ženy zdobily květinovými věnci a pak jim v posteli splnily jakékoli přání.

Když se dnes podívají do zrcadla, vidí oběti pronásledované americkým imperialismem a lidmi bez úrovně – ano, novináři. Jejich právníci jim budou znaveně vysvětlovat, že přijaté úplatky v amerických dolarech byly zúčtovány newyorskými bankami, čímž se automaticky dopustili hned několika trestných činů.

Během deseti let, kdy jsem se zabýval korupcí policie, jsem se setkal s mnoha těžkými kriminálníky, bankovními lupiči a pachateli ozbrojených zločinů. Podpláceli detektivy, aby nemuseli do vězení. Úplatnými policisty však opovrhovali a obdivovali ty poctivé.

Dělali kvalifikovanou a nebezpečnou práci a hrdě mi říkali: „Andrewe, já jsem profesionální zločinec.“ Byli poctivější než kuplíři v sakách s emblémem FIFA, kteří obelhávali sami sebe a kvůli vlastnímu obohacení prostituovali poctivou hru.

Havelange ke korupci pobízel a Blatter dovolil, aby se v ní pokračovalo. Tlouštíci neprovádějí palácové převraty. Tlouštíci využívají výhradní licence k tomu, aby byli ještě tlustší. Blatter to ve svých pozdějších letech, zhlouplý mocí, už nedokázal kontrolovat. John Gotti by byl nechal každý rok zastřelit jednoho člena výkonného výboru, jen aby udržel kázeň.

DNE 2. PROSINCE 2010 se to nenapravitelně zpackalo. Své úchyly shromážděné u stolu FIFA, aby rozhodli, kterým zemím přidělí pořádání fotbalového mistrovství světa v letech 2018 a 2022, měl Blatter poučit: „Ať už vás podmazává kdokoli, ty prachy si jako obvykle vezměte. Ale nemůžeme jít do Kataru. V létě je tam moc horko a v žádném případě nemůžeme riskovat hněv fanoušků, klubů, televizních společností – a pohled na další a další rakve posílané do Nepálu.

To samé platí o Rusku. Jestli se cena ropy neudrží a Putinův sen o obnově sovětského impéria odstartuje finanční kolaps, nebude si moci mistrovství světa v roce 2018 dovolit. Rusové nebudou moci dodržet sliby o tom, že postaví nové stadiony, hotely a letiště. Fanoušci nebudou chtít riskovat cestování mimo Moskvu.“

Jenže Blatter byl otupělý, neboť ho příliš zaměstnávalo obdivné prohlížení vlastního obrazu v zrcadle a prožívání pocitu štěstí, jímž ho oblažily pocty bývalého amerického prezidenta a budoucího britského krále.

Blatter svým parazitům dovolil hlasovat o dvou světových šampionátech současně, aby dostali dvojnásobné úplatky, dokud ještě dýchají, a oni to fatálně přepískli. Ve své aroganci, chamtivosti a v přesvědčení o své nedotknutelnosti hlasovali tak, že se to nevyhnutelně obrátilo proti nim samotným i proti světovému fotbalu.

Trvalo to dlouho, možná až příliš dlouho na jeden novinářský život. Nejsem rychlý, jsem naopak pomalý a postupuji metodicky. V prvních letech sledování těch patolízalů mi chvíli trvalo, než jsem porozuměl jejich špinavé hře. Je to takhle:

Sport generuje vášně; vášně generují peníze; ty peníze a funkcionáři, kteří je mají pod palcem, nepodléhají vůbec žádné kontrole; vakuum vyplňuje organizovaný zločin; sport privatizují podvodníci a prodávají ho globálním značkám skrze své propustné marketingové společnosti.

A bosé děti dál hrají bez kopaček, sprch a slušných dresů. Ty peníze, odstraněné s chirurgickou přesností, jsou fuč. Někdy jdou na Kajmanské ostrovy, někdy do Vaduzu.

„PANE JENNINGSI, musíte mít pocit velkého zadostiučinění,“ vyzvídaly zástupy kolegů ze zahraničních filmových štábů, když jsem se po těch zatčeních utábořil se svým týmem BBC v Curychu. To jistě. Jiná chvála přišla od Chucka Blazera. V roce 2011 jsem mu, jak se na novináře sluší a patří, poslal otázky a dal jsem mu právo odpovědět na článek o jeho čachrech, který jsem se chystal publikovat.

„Jako novinář jste k ničemu,“ vypálil Blazer z Trump Tower 17. července 2011 v čase 16:57:21. Publikoval jsem a pak jsem zavolal FBI.

Byl jsem zpravodajem ve válečných zónách na Blízkém východě, v Čečensku, Střední Americe i v londýnských hospodách, kde někteří štamgasti běžně nosí bouchačku nebo nůž. Vím, co je neodbytný strach. Ale když se mě snaží zastrašit příslušníci galerky FIFA, je to jen otravné.

„NADRŽENÉ HOSPODYŇKY: Klikněte pro odhlášení.“ Nechte se svést tím pohupujícím se poprsím… a sledujte smrt svého počítače. Při ranní kontrole došlých e-mailů rutinně mažu výzvy úžasně atraktivních mladých žen, abych si užil jejich fotek a možná i víc. Stačí jen kliknout. V určitém období jsem dostával autenticky vypadající upozornění na zprávy BBC a CNN s exkluzivitami typu „Britská vláda tajně financuje Islámský stát“ – přímo od dobře zaplacených středoevropských trollů. „Klikněte a zjistíte víc.“ Děkuji, nechci.

Jednoho podvodníka z FIFA jsem popouzel tak, že zaplatil za to, aby se můj blog stal terčem masivních útoků DDoS, které pak v okamžiku svého vrcholu zmrazily podstatnou část internetového provozu a postihly až polovinu webové komunikace do Velké Británie. Soudní experti zjistili, že útok byl veden z Ruska, Běloruska, Ukrajiny a Číny. Zaplatila ho FIFA? Požádám švýcarské policajty, aby zapátrali hlouběji ve fakturách a platebních příkazech FIFA.

Před FIFA jsem se jako investigativní novinář dlouho věnoval korupci v Mezinárodním olympijském výboru (MOV). Trvalo deset let, než se mi podařilo rozkrýt úplatnost ve strukturách MOV a odhalit, že v jejím čele stál celoživotní fašista Juan Antonio Samaranch, který si myslel, že druhou světovou válku vyhrálo nesprávné mužstvo. Systémovou nepoctivost MOV obnažil skandál z roku 1999, kdy vyšlo najevo, že hlasy, které rozhodly o zvolení Salt Lake City dějištěm zimních olympijských her v roce 2002, se směňovaly za peníze a sex.

Nikdo z členů MOV nebyl zatčen. Bylo obětováno pár nýmandů a najatá newyorská PR agentura zavalila novináře prohlášeními o reformách, které se dnes dají stěží vypátrat. Prošlo jim to.

PRO KALUŽ SLIZU, která zbyla z FIFA, je ale po všem. Vyšetřování se neustále rozšiřuje a FBI slíbila, že dojde k dalším, možná i senzačním zatčením. Máme už po krk Blatterových velmi dobře placených „nezávislých vyšetřovatelů“ a „revizních expertů“ vyrábějících zprávy, které on nikdy nemůže zveřejnit – hlavně proto, že v nich skoro nic není. Kdyby to udělal, ukázalo by se, že jsou úplně zbytečné. Je to jen vějička na novináře, kteří věří, že jednou bude odhalena neúprosná pravda. Snílci. Pravda už odhalena byla.

Fotbal se musí zbavit Blatterova nóbl paláce nad Curychem s neospravedlnitelnými účty za čištění oken. Švýcarští policajti teď spěchají s prací, které se 30 let vyhýbali. Pro torzo funkcionářů a „strategických poradců“ je ale už příliš pozdě na to, aby si mohli přeskládat židle v zasedací místnosti, roztrhat tajné dokumenty se záznamy o Blatterově ohromném „platu“, prémiích, náhradách a o létání jeho přítelkyň první třídou, a potom prohlásit, že je všechno „zreformováno“. A vrátit se do velkých kožených sedaček, dobře chráněných před upocenými fanoušky v zádi letadla.

Autoritářské pravidlo, že hráči, kluby, národní svazy nebo fanoušci, kteří se rozhodnou s jeho zločineckým královstvím bojovat u civilního soudu, budou z fotbalu vyloučeni, si Blatter může strčit tam, kam slunce nedosvítí. K ochraně lidové hry je zoufale zapotřebí, aby na ni dohlíželi policisté a auditoři placení z peněz daňových poplatníků. Ne Blatterovi nohsledi.

Na cestě do zapomnění Blatter může ze svých důchodových příspěvků od FIFA zaplatit 29 milionů dolarů, které utratil za natočení své hagiografie United Passions, nejhoršího filmu, jaký se kdy promítal. Tam, kam Blatter půjde, důchod možná nebude potřebovat.

Ať vytáhne nahoru ty bedny archivů, sjede dolů z kopce na letiště a sbohem. To, kde by mělo přistát jeho letadlo, může počkat. Fanoušci a menší kluby mezitím musí uspořádat národní, regionální a kontinentální konference a prodebatovat novou, jednoznačně formulovanou ústavu, která skutečně posílí členskou základnu. Kdo to ale zaplatí? Coca-Cola, McDonald’s, VISA a Adidas vedou morální řeči. Teď to mohou dokázat. Mohou také zaplatit zveřejnění všech archivních dokumentů na webu. Naši občané si na vládách vymohli elektronickou transparentnost a svobodu informací. Na řadě je fotbal. Kluby, národní svazy, to, co zbylo z FIFA, platy, výdaje na cestování a ubytování, denní diety… Všechny schůze streamovat na internetu. Už žádné skrýše. Naprostá průhlednost. A cokoli nás ještě napadne.

Nová organizace, která by se mohla prozatímně jmenovat Světová fotbalová unie, mi vrátí právo navštěvovat fotbalové tiskové konference, které mi Blatter v roce 2003 vzal, protože jsem věděl příliš. S akronymem by mohla být potíž, tak na tom musíme zapracovat.

Děkuji televiznímu pořadu BBC Panorama, populárnímu britskému čtrnáctideníku o fotbale, producentům německých televizních stanic ZDF a ARD, sdružení veřejnoprávních rozhlasových stanic NPR, veřejnoprávní televizi PBS a zpravodajskému magazínu 60 minut televize CBS ve Spojených státech a nápomocným médiím v Brazílii, když děti potřebovaly nové kopačky.

A teď se se mnou vydejte na schůzku s palermskou mafií, se zločineckou bandou v Rio de Janeiru, která učila Joãa Havelangeho umění podvodu a zpronevěry při ždímání fotbalu, i se současným gangem, jehož prohnilost nám nakonec dala šanci vzít si svůj míč a jít domů.

Andrew Jennings

Cumbria, srpen 2015

Prolog

V Palermu – seznámení s mafií

Palermo, únor 1987: Jsme v pomerančovníkovém háji na kraji města a filmujeme malou průmyslovou budovu. Dnes už je opuštěná, ale donedávna se v ní lisovala šťáva. Podle požadavků uplatňovaných u dotačního odboru Evropské unie to byla největší lisovna pomerančového džusu na světě.

Mafie podnik využívala k podávání podvodných žádostí o dotace na džus, který nikdy neexistoval. Podpláceli a zastrašovali úředníky, aby žádosti posvětili razítkem – a tak nakradli miliony dolarů. Podfuk skončil, gangsteři unikli. Tohle je ale Sicílie a oni jsou všude. A všechno si hlídají.

U mého filmového štábu zastavuje černý sedan s kouřovými skly. Vystupuje z něj tlustý chlap a jde přímo ke mně. Ukazuje přes rameno na neviditelnou, ale zjevně důležitou osobu za zatemněnými okny a ostrým hlasem oznamuje: „On říkat, vy tuto ne film.“

Předstírám, že vůbec nerozumím, což mému kameramanovi poskytne čas k natočení několika dalších záběrů opuštěné budovy. Když tomu chlápkovi začnou vzteky vylézat oči z důlků, chňapnu ho za ruku, pevně jí zatřesu, řeknu „Arrivederci“ a volám na svůj štáb „Je čas jít!“.

Nebyl to dobrý den. Předtím jsme jeli do městečka Altofonte, ležícího v kopcích nad Palermem. Věděli jsme, že tam má domov mafiánský boss, který je teď jejich šéfem v Londýně. Uličky byly úzké, na naše půjčené auto z obou stran padaly vysoké zdi bez oken a dveří. Vjeli jsme do nepřehledné zatáčky, zahnuli ostře doleva a v další úzké ulici se před námi objevilo čtyřspřeží černých koní s černými chocholy na hlavách. Ale ne! Pohřeb. Našli jsme místo, abychom se protáhli kolem koní a pohřebního vozu. Vyhýbali jsme se zakaboněným tvářím a neodvažovali se pohlédnout do očí nikomu v zástupu truchlících, kteří kráčeli za spřežením. Bez prodlení jsme pak našli nejbližší cestu vedoucí z města ven.

O pár dnů později nás vedli ozbrojení policisté betonovými chodbami a pancéřovými dveřmi v bludišti pod Justičním palácem v Palermu. Nakonec jsme přišli do maličké kanceláře vyšetřujícího soudce Giovanniho Falconeho. Žoviální muž, který se díky svým úspěchům v boji proti mafii stal jejím hlavním terčem, odložil stranou zprávy tajných služeb, které právě studoval, vytáhl láhev skotské a bavil nás informacemi o gangsterech, po nichž jsme pátrali.

O pět let později mafie dostala Falconeho i jeho ženu. Auto, ve kterém jeli, roztrhala půltunová nálož odpálená v kanalizační rouře pod dálnicí vedoucí z letiště do Palerma.

Dokončil jsem film odhalující, jak mafie propírá miliony dolarů z prodeje heroinu v Americe přes banky v londýnské City a dále přes Bellinzonu ve Švýcarsku až do Itálie. Pak jsem se chtěl dovědět víc o tom, jak mafie funguje. Studoval jsem statě a zprávy policejních důstojníků a kriminologů zkoumajících povahu a strukturu organizovaného zločinu. Ukázalo se, že to byla nezbytná příprava na investigativní práci v mezinárodních sportovních federacích.

V devadesátých letech jsem čmuchal kolem FIFA a v roce 2000 jsem se začal zaměřovat na Blattera a Havelangeho. Brzy jsem si uvědomil, že jsem se vrátil k temnému sicilskému étosu a zločinecké kultuře omerty, i když byly přeneseny na jiný kontinent. Cestoval jsem do ještě vzdálenější minulosti, bádal a četl, až jsem se dostal do Bangu před 50 lety. Ze světa bicheiros jsem cestoval zpět do Evropy a objevil tajné kufříky se zlatými ingoty nashromážděné v Curychu. Jejich sledováním se uzavřel kruh vedoucí zpátky na Copacabanu a mistrovství světa v roce 2014.

1

Vítejte v Riu

Havelangeovi přátelé z podsvětí
nedokážou zastavit kolotoč vražd

Rio de Janeiro, Avenida das Américas, 8. dubna 2010: PRÁSK! Ta Toyota Corolla je sice pancéřovaná, aby odrážela kulky, ale ocelové pláty ve dveřích nechrání teenagera za volantem před bombou uloženou pod jeho sedadlem. Ozbrojení bodyguardi v dalších dvou autech mohou jen truchlit za sedmnáctiletého Dioga de Andradeho, kterého nálož roztrhala na kusy. Všechny se možná ani nenajdou.

Jeho táta Rogério, který seděl na sedadle spolujezdce, vyvázl se zlomeným nosem. Později, na nemocniční posteli v Barra d’Or, začíná spřádat pomstu. Ví, kdo nařídil, aby zabili jeho syna. Ale jak je možné, že na to nepřišla jeho ochranka?

Na bulváru Barra da Tijuca, běžícím podél třpytivých pláží, se za vrakem tvoří kolona aut. Vystupují z nich šokovaní řidiči a v jasném dopoledním slunci sledují policisty a zdravotníky, jak s nataženými gumovými rukavicemi sbírají části těla nalezené ve škarpě. Zírají na kouřící změť trosek, které zbyly z Corolly a dalšího vozu zničeného výbuchem. Takhle vypadají války gangů. Copak nikdy neskončí?

Je jaro 2010, stavební firmy a jejich mocní přátelé odírají daňové poplatníky přemrštěnými plány přestavby stadionu Maracanã. Počítají se snížením počtu sedadel pro obyčejné fanoušky, aby se získalo místo pro prstenec luxusních lóží, které si mohou dovolit jen rozmařilci mezinárodního formátu.

Vítejte v Riu, kde gangsteři v bílých límečcích, používající právníky a politiky jako své zbraně, svádějí boj o možné výnosy z mistrovství světa ve fotbale a olympijských her. Viditelnější – na Avenidě das Américas – je jiná válka: Znepřátelených mafiánských gangů v Riu, které se štěkají o místní ilegální loterie, výherní automaty anebo obchod s kokainem.

Zapomeňte na pokoutní drogové dealery, kteří se ve favelách na svazích kopců, nabízejících ty nejlepší výhledy na moře, častují kulkami s federální policií či armádou, etnickými čističi uvolňujícími cestu pro příchod hotelových řetězců. Pozemky jsou v tomto městě jednou z nejcennějších komodit, a jestli je třeba v zájmu budování ekonomiky rozvinutého světa srovnat se zemí něčí domovy, tak se to prostě udělá. Zisk jde do bank v Karibiku.

Ti zabijáci tam dole na bulváru patří už léta k jiné městské elitě, oslavované v médiích a ve světě sportu, chráněné zkorumpovanou policií a politiky.

Z KOPCŮ SE VRACEJÍ ozvěny výbuchu. Jestlipak Spasitel na vrcholku hory Corcovado prolil slzu za toho zabitého chlapce? João Havelange, odpočívající ve svém elegantním apartmá, se zachvěje. Tohle primitivní násilí není nutné.

Copak neudělal pro Andradeho rodinu všechno? Nesvěřil snad kmotrovi z Ria národní mužstvo? Nepostaral se mu o fotbalovou prestiž? Pokoušel se odradit policajty z protimafiánského útvaru. A když se ta proklatá soudkyně nenechala zastrašit, nenavštívil ho ve vězení?

Jeho starý přítel Castor, prastrýc mrtvého chlapce, dříve držel město zkrátka. Co možná nejméně vražd. Lidovým masám v Riu platil karneval. Aristokrat Havelange se ve stejné době učil, jak vytvořit globální zločineckou rodinu bez jediné mrtvoly, ba bez jediné zlomené nohy. Peníze byly mazivem, které dodávaly globální značky a světové televizní společnosti soutěžící o podíl na trhu, jejž on kontroloval.

Na jiném místě v Riu jedná Romário s představiteli Partido Socialista Brasileiro. Chce vypudit Ricarda Teixeiru, dlouholetého předsedu Brazilské fotbalové konfederace (CBF), a jeho zkorumpovanou kliku, která desítky let ovládala a okrádala brazilský fotbal. Jednou z možností bylo kandidovat do Kongresu ve volbách, které se měly konat za půl roku. Vždyť politici mají moc. A je tu také malá Ivy, jeho milovaná pětiletá dcerka trpící Downovým syndromem. Romário ví nejlíp, jak málo se jeho země stará o postižené. Občas hrává víkendové charitativní zápasy v malých městech, aby se vybraly peníze pro hendikepované spoluobčany.

Bossové brazilského fotbalu se smějí do dlaní. Romário? Vždyť to je jen další playboyská hvězda. Kopačky už pověsil na hřebík. Dny jeho fotbalové slávy jsou pryč. Jak by tohle dítě favel mohlo ohrozit je, mocné a bohaté muže s týmem poslušných politiků na výplatní listině?

Místopředsedou brazilského fotbalu je dnes José Maria Marin ze São Paula. Kdysi byl miláčkem vojenských diktátorů stejně jako jeho zločinecký kumpán Paulo Maluf, asi největší zloděj peněz patřících brazilskému národu. Všechno je v pořádku, lidé dávno zapomněli, jak Marin pomáhal připravovat scénář k umučení odvážného novináře Vladimira Herzoga. A jestli „Tricky Ricky“ Teixeira bude muset nám dobře známým latinskoamerickým způsobem náhle emigrovat do jednoho ze svých nádherných domů na Floridě, José Maria ho u korýtka nahradí.

HŘMĚNÍ SMRTÍCÍHO VÝBUCHU na Avenidě das Américas nemůže být v dalekém Johannesburgu slyšet. Do zahajovacího zápasu v Soccer City zbývá už jen osm týdnů a Sepp Blatter a jeho jihoafričtí kápové mají dost vlastních problémů. Fanoušci znechucení nehoráznými cenami vstupenek zůstávají doma. Obyvatelé černošských čtvrtí každý den demonstrují proti zoufalým nedostatkům ve veřejných službách a vzkazují tak politikům, že veřejné peníze by se měly vydávat na bydlení, vodu, čističky odpadních vod a pracovní místa, ne na stadiony, které jsou zbytečným luxusem. Proč by je ale měli poslouchat? Nařídí policii, aby demonstranty rozehnala obušky.

Mistrovství světa je dobrou zprávou pro Dannyho Jordaana, šéfa přípravného týmu, dnes výkonného ředitele turnaje. Jeho bratr Andrew v tichosti dostal dobře placenou práci koordinátora doprovodných akcí zajišťovaných firmou MATCH Event Services na stadionu v Port Elisabeth. Akcionářem společnosti MATCH je Blatterův synovec Philippe Blatter. Jejími většinovými vlastníky jsou mexičtí bratři Jamie a Enrique Byromovi, kteří mají sídla v anglickém Manchesteru a švýcarském Curychu a část bankovních účtů ve Španělsku a na ostrově Man.

Bratři nejsou spokojeni. Od FIFA získali ve veřejné soutěži lukrativní smlouvu na poskytování pohostinských služeb v roce 2010 se zaměřením na převážně zahraniční fotbalové mecenáše. Jako by to nestačilo, dostali i smlouvu na administraci a distribuci tří milionů vstupenek. Bratři si účtují nejvyšší poplatky za hotely a vnitrostátní lety. Očekávali tedy, že budou mít ohromné zisky. Nakonec ale zaznamenali ztrátu 50 milionů dolarů. Plánují, že se zahojí za čtyři roky v Brazílii.



CURYŠŠTÍ PRÁVNÍCI si svou odměnu zasloužili. Za několik týdnů bude oznámeno, že skončilo policejní vyšetřování funkcionářů FIFA, kteří přijímali od společnosti ISL provize z marketingových smluv na mistrovství světa. Právníci byli velmi úspěšní: Jména zůstanou navždy utajena. Vrácena bude jen malá část peněz. Případ je uzavřen. Jeli v tom Brazilci? No comment. A vy, pane Blattere? No comment.

Prezident FIFA se bál, že policie zveřejní důkazy o tom, že v březnu 1997 věděl o úplatku 1 milionu dolarů určeném pro Havelangeho. Ten novinářský parchant z Británie dostal echo. Ale kdyby ta story znovu vyplula na povrch, prezident by si najal své vlastní vyšetřovatele a nechal by se zprostit obvinění. Ve stejném roce pak vezme jeden ze švýcarských detektivů toho britského novináře na večeři do restaurace s vyhlídkou na jezero. „Nevzdávejte to,“ vybízí ho.

PREZIDENT FIFA je evidentně deprimovaný. Blíží se konec jeho panování? V únoru poskytuje rozhovor novinářce káhirského listu Al-Ahrám. Najednou se pustí do velkolepého výčtu svých úspěchů. Zní jako jeho nekrolog. Protože mluví s dobře informovanou Arabkou, nedokáže zabrzdit.

„S Mohamedem jsme jako přátelé prožívali nádherné časy až do posledního kongresu v květnu,“ prozrazuje Blatter. „Naše přátelství ale z ničeho nic skončilo. Zeptejte se ho proč. Já to nevím.“

Není to pravda. A Blatter dobře ví proč. Novinářce je jasné, že zmiňovaný Mohamed je Mohamed bin Hammám z Kataru. Dvanáct let obstarával peníze na nákup hlasů, aby se Blatter udržel na trůnu. Teď chce tu funkci pro sebe. Dokáže sehnat víc peněz než Blatter a vyhraje. Volby se konají za rok a v době, kdy ubohého mladíka Dioga roztrhala nálož na kusy, dává Mohamed dohromady tašky s hotovostí a hnědé obálky. Ano, on opravdu vkládá úplatky do hnědých papírových obálek. Příští rok někdo jednu vyfotí.



CHAMTIVÍ STARCI ve FIFA ten výbuch neslyší. Poslouchají jen šustění bankovek. Tento rok, 2010, pro ně bude nejbohatší. Čtyři měsíce po mistrovství světa budou rozhodovat o tom, která země uspořádá světový šampionát v roce 2018. V obavách, že by se nemuseli dožít přísunu dalších úplatků za čtyři roky při výběru hostitele MS 2022, vyhlašují, že v prosinci tohoto roku zvolí pořadatele obou turnajů. Dostanou vánoční dárky hned dvakrát.

Jen se podívejte na uchazeče. Putin chce za každou cenu šampionát pro Rusko a mistrovství chtějí i katarské dželaby. Dva z nejbohatších petrodolarových států na světě v roli prosebníků. Ty jo! Blaho! Ricardo Teixeira má po celý rok úsměv na tváři. Za hranicemi, v paraguayském Asunciónu, větří prachy, ještě víc prachů prezident Jihoamerické fotbalové konfederace (CONMEBOL) Nicolás Leoz. Kdysi dobře vycházel s odporným diktátorem Stroessnerem a úplatky z fotbalu vysává po věky věků. Ještě ale neví, že za sedm měsíců se jeho zlodějiny dostanou do vysílání britské televize.

Nigerijský vysavač Amos Adamu byl čtyři roky členem čtyřiadvacetičlenného výkonného výboru FIFA. Přijímací zkoušky do FIFA složil snadno: Ukradl každý halíř, který našel v nigerijském sportu. Adamu dodnes nepředložil účty za Panafrické hry, které se konaly roku 2003 v Abuji. Až začne volná zábava, jeho syn Samson nepochybně dostane svůj díl.

V Káhiře na opačném konci kontinentu vůbec nechudne ani africký fotbalový vůdce Issa Hayatou. Ještě v tomto roce mu BBC přišije jeden úplatek. Je tolik vůdců FIFA, kterým bychom se mohli podívat na zoubek, ale sehnat důkazy je těžké. Pod palbou se často ocitá Worawi Makudi z Thajska. Valí se na něj jedno obvinění za druhým, Worawi je ale všechna odpaluje a jeho kumpáni ve vedení se šikují k obraně.

Před půl rokem vedl João Havelange jako služebně nejstarší člen MOV delegaci Rio de Janeira do Kodaně, kde se ucházeli o pořádání olympijských her v roce 2016. Nebudou prý příliš drahé, protože město bylo před pouhými dvěma lety dějištěm Panamerických her. Nabídkový tým tvrdí, že sportoviště potřebují jen nový nátěr a budou připravena na olympiádu.

Oficiálně byl vedoucím nabídkového týmu brazilský člen MOV Carlos Nuzman, jenže Joãa Havelangeho doprovázel Jean-
-Marie Weber alias „Pošťák“, manažer marketingové společnosti, jenž v minulém století doručil sportovním funkcionářům včetně Havelangeho 100 milionů dolarů pocházejících z úplatků. Prezident Obama podpořil Chicago. Weber si promluvil se starými přáteli v MOV – a bylo to.

PALEBNÁ DÁVKA Z PUŠKY poslala na onen svět Antônia Carlose Maceda, když se na svém Harleyi projížděl ulicemi Ria. Byl šéfem ochranky Rogéria de Andradeho a zastřelili ho koncem roku 2010, měsíc před volbou pořadatelských zemí MS 2018 a MS 2022. Rogério usoudil, že to byl on, kdo nastražil bombu, jež jeho synovi utrhla ruce a nohy. Členové Andradeho rodiny se vyvražďují od roku 1997, kdy zemřel – údajně na srdeční infarkt – Havelangeův učitel Castor de Andrade. O rok později byl popraven jeho syn Paulinho, který měl zdědit většinu zločineckého impéria. Vraždu prý má na svědomí Rogério. Bylo odstraněno ještě několik dalších gangsterů, ale město už asi nikdy nebude tak stabilní jako v letech, kdy tu vládli Castor a João.

2

Nejlepší přátelé

Šéf podsvětí a šéf světového fotbalu

V Riu je to svatba roku. Otec nevěsty je největší gangster Brazílie, vyděrač a údajně i vrah padesáti konkurentů. Za mřížemi není jen proto, že uplácí městské politiky, soudce a policii. Vlastní fotbalový klub. U jeho stolu sedí dva z nejváženějších hostů. Dívám se na fotku pořízenou na svatební hostině. Svatebčan na snímku vpravo je muž vysoké postavy s orlím nosem a nejpřísnějšíma očima v místnosti. Je to João a ovládá světový fotbal.

Mezi Joãem a gangsterem sedí jeho zeť, mladík, který se za několik let stane šéfem brazilského fotbalu. Mladý Ricardo ve společnosti gangstera jen září, je rozjařený a sebevědomý. Za nimi stojí dva ostražití, starostliví muži, kteří se neusmívají. Tahle fotka prozrazuje, jak se světový fotbal dostal pod kontrolu organizovaného zločinu.

PŘÁTELÉ, VÍTEJTE NA KARNEVALU! Castor de Andrade v blyštivém bílém obleku, botách a ponožkách pokleká uprostřed sambodromu na jedno koleno, zvedá ruce k triumfálnímu pozdravu a rozdává zářivé úsměvy do davu obdivovatelů na tribunách. Svým autoritativním vystupováním naznačuje „Karneval vám přináším já“.

A taky že ano. Ten gangster je patronem školy samby, která na karnevalu v Riu vyhrála v letech 1979, 1985, 1990, 1991 a pak znovu v roce 1996, kdy už byl venku z vězení a zbýval mu ještě rok života. Castor převzal kontrolu nad karnevalovým byznysem v Riu tak, že založil Ligu nezávislých škol samby Rio de Janeira. Veřejně pak přes tento spolek vysával vládní granty a soukromě mu Liga posloužila jako pračka špinavých peněz.

Začátkem šedesátých let Castor dokončil studium práv, ale právní praxi se nikdy nevěnoval. Stal se členem gangu, který založili jeho otec s babičkou. Castor o sobě rád prohlašuje, že je dobrý katolík a koná skutky, jimiž prokazuje oddanost Panně Marii z Aparecidy, patronce Brazílie.

Na karnevalu v roce 1993 využil příležitosti a pronesl hněvivý projev o údajném pronásledování bicheiros [provozovatelé nezákonné loterie Jogo do Bicho – pozn. překl.]. Bylo však chybou chlubit se léty své nedotknutelnosti. Castor pokoušel štěstí a vysmíval se zvláštnímu žalobci, který ho vyšetřoval.

Tímto způsobem Castor de Andrade, pořadatel svatební hostiny, vydělává miliony, které město tak štědře rozdává. Provozuje řadu ilegálních loterií a heren. Kolují o něm pověsti, že jede v obchodech s kokainem a že je napojený na kolumbijské, italské a izraelské gangy.

V roce 1964 posílají generálové do ulic Ria tanky a vládnou pak v Brazílii dalších 21 let. Castorovi dovolují, aby v klidu řídil své zločinecké sítě. Generál velící policii v Riu dostává instrukce, aby se „vyhýbal problémům s Castorem de Andradem“.

Castor se stal slavným po celé Brazílii. Přátelství s Velkým mužem sedícím u jeho stolu na svatební hostině otevírá dveře k vysoké funkci ve sportu. Dva roky po vojenském převratu sklízí chválu diktátorů, když dovede brazilské národní mužstvo k vítězství v Poháru Bernarda O’Higginse v Chile a rok nato v Poháru Rio Branco v Uruguayi. Získává pocty fotbalových svazů států Rio de Janeiro a Minas Gerais.

V srdci fotbalu – Riu – je mecenášem klubu Bangu, jehož týmu rozdává svazky bankovek. Pro Bangu má zvláštní přínos v tom, že se ho bojí rozhodčí. V zápase proti celku America, hraném na stadionu Maracanã, vběhne na hřiště a mává před sudími revolverem. Bangu v tu chvíli hraje nerozhodně 2:2, ale překvapivě nařízená penalta mu nakonec přinese vítězství. Ještě po mnoha letech stojí v zasedací místnosti Bangu bronzová busta Castora de Andradeho s trofejemi, které svému klubu pomohl vyhrát.

CASTOR UŽ ZASE hraje hry. Přijal pozvání do prestižního diskusního pořadu Jôa Soarese. Píše se rok 1991 a vyšetřovatelé přešlapují na místě. Tak jim chce v televizi ukázat vztyčený prostředník. Castor ve své ješitnosti nedokáže odmítnout pozvání do pořadu, v němž obvykle jako hosté vystupují významné osobnosti, politici, umělci a celebrity. Soares se nezdráhá položit otázku, kterou chtějí slyšet diváci.

„Co má vaše rodina společného s byznysem Jogo do Bicho? Jak to všechno začalo?“ Castor neuhýbá. Nezapomeňme, že vystudoval vysokou školu, že dokáže přesvědčivě lhát vytříbenou portugalštinou a má jemný, sladký hlas.

„Moje babička, vdova, bydlela v Rua Fonseca na předměstí Ria. Rozpočet na domácnost se snažila vylepšit sázením v Jogo do Bicho. Můj otec byl strojvedoucí. Když se oženil s mojí matkou, začal pod vlivem její rodiny podnikat v Jogo do Bicho.“

Castor pokračuje: „Ale to už je minulost. Dnes s tím moje rodina nemá nic společného.“ Publikum se směje. Jô Soares se směje. A směje se i Castor. Každý ví, že Castor je šéfem Jogo do Bicho. Každý ví, že tento úctyhodný výkon předvádí vrah a celoživotní zločinec.

Mluvil o fotbale a potom – to byl další jeho fór – začal pouštět hrůzu. Do Castorova domu podle všeho vnikl lupič. „Pokud šel po penězích a špercích, byl na správném místě. Ale jakmile si uvědomil, že tam bydlím já, dostal strach a okamžitě odešel,“ zasmál se nevzrušeně.

„PROSÍM, VEZMĚTE MĚ POD OCHRANU. Andrade mě zabije. Všechno vám řeknu.“ Poctiví detektivové našli informátora. Přišel za nimi jeden z členů Castorova gangu. Nechal si vsazené peníze, které měl odevzdat šéfovi, takže teď má problém a pomoct mu mohou jen oni.

Poskytuje policajtům cenné informace o hazardním impériu Castora de Andradeho. Je to druh loterie, jejíž tah má Castor pod kontrolou. Jogo do Bicho neboli „hra se zvířaty“ je ilegální, ale patří k tradici, a dokud nepřerostla určitou mez, byla tolerována jako součást pulzujícího pouličního života v Riu.

Jeho babička Iaiá hru provozovala se svým synem Euzébiem de Andradem Silvou. Jejich kšeft byl jedním z mnoha, rozesetých po celém městě. Sázkaři vybírají z obrázků zvířat – psa, jelena a mnoha dalších – a sázejí na své oblíbence. Důležitou roli hrají data narození a pověry, ale každý věří, že mu jedno zvíře přinese štěstí. Provozovatel hry bicho v soukromí vylosuje čísla a výsledky vyvěsí na stromy a kandelábry. Policajti se v tu chvíli jako náhodou dívají jinam.

Informátor mluví a mluví a nadzvedává oponu. Castor zdědil rodinné provozovny a začal spolupracovat se svými strýci. Bicheiros se – často s použitím násilí – zbavují konkurence a zabírají stále více pontos na nárožích, kde se shromažďují sázky. Členem gangu se stal i Castorův syn Paulo a za nějaký čas kontrolovali hazard v devíti předměstích Ria. Ulicemi se rozléhá řev motorek, na nichž jezdí kurýři vybírající hotovost a sázenky.

Peníze se jen hrnou. Castor expanduje. Investuje do výherních automatů a videoher. Obchoduje se střelnými zbraněmi. Jeho kovodílna prokazuje službičky generálům, když se jim porouchají vojenská vozidla. Castor vlastní benzinové pumpy a také autobazar.

Informátor ví, že Castor koupil několik rybářských člunů. Nemohou sloužit k ničemu jinému než k přepravě kokainu ze severu. V Castorově textilce v Bangu se ukrývá sicilský mafián. Policisté plní své notebooky dalšími a dalšími informacemi.

Castor kouří ty největší doutníky. Na veřejnosti si hraje na vzorného otce rodiny, který je věrný své manželce Wilmě. Ale všichni víme, jen to nikde neříkejte, že Castor má v bytech po celém městě milenky.

Informátor neví, jak široká je síť těch, které Castor podmazává. Ale s policií nikdy nemají problémy. A pak odejde, zpátky na ulici. Zjistil totiž, že si Castor chybějících peněz nevšiml.

Ale stihl toho říct dost.

ZDÁ SE, ŽE JE VŠUDE KLID, a tak muž se samopalem Uzi, který hlídá stohy peněz, vychází ven pro oběd. Ulice zchátralého předměstí Bangu jsou plné lidí, kteří si kupují kávu a chleby.

Policajti – je jich celkem šest, zpocených a nervózních – se nenápadně soukají z neoznačených aut a přesunují se ke svému cíli, jímž je dům na Rua Fonseca. Je konec března 1994. Castor každý den platí policistům za ochranu jeho kurýrů na motocyklech, kteří vybírají sázky od tisíců Cariocas pokoušejících štěstí na nárožích, bulvárech a dalších frekventovaných místech po celém městě. Tihle návštěvníci k nim ale nepatří.

Paní Rosana, Castorova sekretářka, slyší klepání na dveře a dívá se špehýrkou. Policisty čekající přede dveřmi nezná. „To nejsou naši poldové,“ říká někdo.

Castor zdrhá zadními dveřmi. Je pryč. Jenže tu nechal dvě řady stolů a za nimi muže a ženy, kteří počítají peníze. A účetní knihy. Tady je gangsterův tajný svět moci a vlivu.

Následuje naléhavý telefonát na ústředí, kde sedí velitel jednotky zvláštního určení vojenské policie Marcos Paes. „Našli jsme dvě hlavní knihy,“ hlásí mu do telefonu. „Nikdo se ani nehne, nikdo se jich nedotkne kromě mě,“ nařizuje.

„Byl jsem v šoku, když jsem uviděl, kdo všechno je na Andradeho výplatní listině,“ vzpomíná Paes, který je dnes velitelem ostrahy v sídle Zákonodárného shromáždění státu Rio de Janeiro. „Byli tam policisté, které jsem znal a s kterými jsem spolupracoval, prokurátoři, soudci a významní politici. Věděli jsme, že Castor korumpuje různé lidi. Ale netušili jsme, kam až jeho prsty sahají.“

Na seznamech je jedno jméno, které zná každý. Zná ho celý svět. Ten štědrý Castor, král karnevalu, věnoval zvláštní lóži na sambodromu šéfovi světového fotbalu. Cena: 17 640 dolarů. Brát tajně peníze od pochybných figur za různé protislužby začalo být pro Joãa Havelangeho běžnou součástí života.

„ŘADU LET JSEM MĚL ozbrojené strážce. Vyšetřovat Jogo do Bicho bylo velmi nebezpečné. Výhrůžky smrtí byly běžné. Dostával jsem je já i moje rodina,“ tvrdí prokurátor Antonio Biscaia, který vedl vyšetřování. Rodina Andradeova podle něj byla prvním mafiánským gangem ve městě.

„Když jsem jednou večer odcházel z restaurace, přisvištělo tam auto se čtyřmi muži, kteří vypálili 15–20 střel. Moji strážci mě rychle strhli k zemi, takže jsem vyvázl bez zranění. Střelcům se podařilo ujet.

Všechno jsme museli dělat tajně, protože jsme věděli o Castorových vazbách na policisty a další mocenské složky. Ne všichni byli ochotni Andradeho zatknout.“

Účetní knihy přivážejí do Biscaiovy kanceláře. Náčelník vojenské policie pořizuje dvě kopie a zamkne je do trezoru. Uprostřed noci mu volají, že se někdo z policistů pokoušel do trezoru vniknout a účetní knihy ukrást. Okamžitě je přemisťuje.

O dvacet let později se s ním setkáváme v jeho kanceláři v centru Ria. Je z něj vážný muž středního věku s krátkými prošedivělými vlasy a brýlemi bez obrouček. Některé vzpomínky vyvolávají na jeho tváři úsměv. Pár slov ztratí i o tom, co tehdy našli v účetních knihách. Samozřejmě, že tam byl Havelange. A nekonečná řada jmen a kšeftů.

Castor zaznamenává finanční transakce své mafiánské rodiny a společníků, jméno za jménem, kšeft za kšeftem. Úžasná kronika toho, jak to v Riu ve skutečnosti chodí! Castorův život spočívá na společenských vazbách a významných konexích. Politici, policisté, prokurátoři, soudci, guvernéři, fotbaloví funkcionáři, ti všichni mají z jeho kšeftů prospěch.

Prokurátor Biscaia přemýšlí nad každou otázkou, je opatrný. „Bylo to opravdu děsivé,“ vzpomíná. Zavírá oči, aby si vybavil podrobnosti z té doby. Mluví bez rozvláčných vět.

O vyšetřování Jogo do Bicho říká, že bylo obtížné. „Neustále docházelo k něčemu, co nás mělo odradit. Castor díky svým známostem pronikl do všech mocenských kruhů. Byl hodně nebezpečný. Vypadal jako kluk odvedle, ale byl to vrah. Když šlo o to, aby rozšířil svou moc a zůstal šéfem mafie, nezastavil se před ničím.“ Biscaia znovu zavírá oči. Mohl by toho říct mnohem víc.

João Havelange však od Castora de Andradeho jenom nebral. Jak ještě uvidíme, on také vracel.

„POKUD VÍM, tak se mě Castorovi lidé třikrát pokoušeli zabít. Z toho, jak blízko se dostali ke mně a mé rodině, šel strach.“ Denise Frossardová byla ona soudkyně, kterou si nikdo nemohl koupit. V roce 1993 dostala Castora do vězení.

Na konci jednoho slunného zimního dne mě Denise, oblečená do cvičebního úboru, vítá ve dveřích svého domu. Vede mě do své kanceláře ve druhém patře. Nabízí mi vodu a kávu a já volím modrou kapsli do kávovaru Nespresso. Potom si sedáme naproti sobě ke skleněnému stolu.

„Ten chlap se ukazoval ve společnosti významných činitelů, osobností, dokonce i politiků. Každému tím chtěl dát jasně najevo, že je mocný, že má konexe.“

Castorova image bonvivána podle ní byla jen jiným způsobem, jak dělat byznys. „Pečlivě jsem studovala jeho osobnost. On nebyl milovník fotbalu, milovník karnevalu. On byl pragmatik. Vazby na všechny ty kulturní ikony byly pro něj užitečné – nic víc. Nešlo o nic jiného než o byznys. Byl to nebezpečný zločinec.“

Denise, která měří jen něco přes 150 centimetrů, nedokáže klidně sedět. Neustále šoupe nohama pod stolem a v dlaních hněte papírovou kouli. Když si sedne na černou pohovku, kývá se ze strany na stranu, zepředu dozadu a překotně mluví směskou několika jazyků ve snaze dokázat pravdivost svých slov.

Její apartmá, poslední v dlouhé stoupající dlážděné ulici v luxusní čtvrti Rio de Janeira, vypadá, jako by si ho vybrala za úkryt. Je daleko od Bangu. Ze svého okna Denise vidí úchvatnou pohlednici Ria – hory padající do moře a západ slunce nad slavnou lagunou Rodriga de Freitase. Její kancelář je prostorná a vkusně vyzdobená, s řadami knih podél bílých stěn. O vzorný pořádek se tu stará paní, která odešla krátce po mém příjezdu.

Denise se během našeho rozhovoru neustále směje. Oči upírá na mě, ale každou chvíli ji upoutá něco za oknem. Ta vyhlídka je skutečně úchvatná, ale ona nevěnuje pozornost ničemu konkrétnímu. Jsou to jediné okamžiky, kdy se zdá, že je ponořená do svých myšlenek.

Ani po dvaceti letech pro ni zřejmě není lehké vzpomínat na útoky v době vyšetřování a odsouzení Castora de Andradeho. „Bylo to těžké, velmi obtížné,“ vydechne zvolna a sahá si na čelo, jako by bylo možné tu epizodu vymazat z její minulosti. Je to jediný moment, kdy tato třiašedesátiletá soudkyně vypadá zranitelně. Narodila se ve státě Minas Gerais a do Ria se přestěhovala v roce 1970. „Víte, Castor a jeho kumpáni to nehráli, oni tu nebyli pro zábavu. Nikdy. Byli velmi nebezpeční.“

Denise zdůrazňuje, že „úcta, kterou mu prokazovali jiní zločinci, zčásti vyplývala z jeho image člověka, jehož mezi sebe přijímají mocní“. Vyskytla se řada obvinění, že se dopustil vražd a mučení, ale ta nebyla nikdy prokázána, a jak možná tušíte, ani vyšetřována.

Než mě Denise odveze domů, dokresluje obraz Castora jako násilníka. „U šéfů Jogo do Bicho bychom marně hledali vášeň nebo soucit. Pro ně bylo všechno jen byznys: karneval, fotbal, náboženství, to všechno bylo vybudováno. Všechny Castorovy společenské vazby byly vybudovány s cílem získat peníze, moc a vliv. Nikde nebyla vášeň. Castor byl chladný, pragmatický a krutý člověk.“

VYZÝVAVÝ PROJEV, který Castor pronesl začátkem roku 1993 na sambodromu a v němž zaútočil na „pronásledování bicheiros“, byl fatální chybou. Pak už nebylo možné, aby mu to dál procházelo. S jeho nedotknutelností bylo třeba skoncovat. Vyšetřování nabralo spád.

Ještě v roce 1993 je Castor de Andrade předveden před soudkyni Denise Frossardovou. Ta ho posílá na šest let do vězení a s ním i jeho dva kápy a také jeho zetě Fernanda Iggnácia.

Castorovy účetní knihy jsou zveřejněny. Seznam lidí, kterým platil, je šokující. Jsou mezi nimi bývalý prezident Fernando Collor de Mello, guvernér státu Rio de Janeiro Nilo Batista, starosta Ria Cesar Maia, sedm podnikatelů, tři soudci, 12 kongresmanů a sedm členů Zákonodárného shromáždění státu Rio de Janeiro, 25 policejních komisařů a 100 policistů.

Z „přespolních“ je na Castorově výplatní listině starosta São Paula a gigant mezi zloději veřejných peněz Paulo Maluf. Jeho blízký politický druh ze São Paula José Maria Marin, člen provojenské strany Arena, jednoho dne nahradí zdiskreditovaného Teixeiru na nejvyšším postu v brazilském fotbale.

„CASTORA DE ANDRADEHO přátelé uznávají a obdivují pro jeho vzdělanost, zdvořilost a pro jeho schopnosti. Vím také, že Castor de Andrade poskytuje nezištné služby mnoha filantropickým spolkům podporujícím sociálně znevýhodněné děti v Bangu a organizacím, které pomáhají paraplegikům.“

Tento ohromující dopis, nadepsaný „K rukám osoby, které se to týká“, byl nalezen v příloze ke Castorovu obžalovacímu spisu. Podstrčili ho tam zkorumpovaní policisté. Dopis napsal o šest let dříve João Havelange, světově proslulý šéf FIFA, když se o Castora začali zajímat prokurátoři v Riu. Uplynul rok od svatební hostiny, policajti čmuchají a Havelange dělá všechno pro to, aby svého gangsterského kumpána ochránil.

„Zplnomocňuji Castora de Andradeho, aby s tímto prohlášením naložil podle potřeby. Castor de Andrade, kontroverzní muž skvělého charakteru, je milý a společenský člověk, který si umí získat přátele. Za to vděčí jedné ze svých hlavních kvalit – své loajálnosti.

Zaznamenával jsem to po dobu více než 30 let, mnohokrát při vášnivých soubojích v řídicích orgánech sportu. Castor de Andrade je dobrý otec rodiny, oddaný přítel, který sklízí obdiv jako sportovní ředitel i jako ředitel školy samby. Je také obětavým ochráncem sdružení domovů pro seniory a nezletilých dětí v nouzi.“

Havelangeův podbízivý dopis předkládá seznam Castorových úspěchů ve fotbale a služeb, které prokázal své zemi. „Jsem prezidentem FIFA a Castor je nepřehlédnutelnou osobností tohoto sportu v Riu,“ zdůrazňuje Havelange. Tím dává jasně najevo, že on sám je mocnou osobností světového formátu – a není tedy radno zahrávat si s jeho přítelem.

„Ti, kdo útočí na Castora, možná přehlížejí pozitivní rysy jeho osobnosti,“ pokračuje Havelange.

„Znám Castora Gonçalvese de Andradeho Silvu více než 30 let. Předtím jsem se znal také s jeho otcem, Euzébiem de Andradem Silvou, a byl jsem jeho přítelem. Mohu podat svědectví, které Castora vykresluje v mnoha aspektech jeho života. Vím, že je skoro 40 let ženatý s paní Wilmou de Andrade Silvovou a mají dvě děti: šestatřicetiletého Paula Roberta, stavebního inženýra, a jednadvacetiletou Carmen Luciu, která studuje třetím rokem práva na Univerzitě Estácia de Sá. Castor a paní Wilma mají tři vnuky.

Zplnomocňuji Castora de Andradeho, aby s tímto prohlášením naložil podle potřeby.

João Havelange, Rio de Janeiro, 2. října 1987“

Nezapomněl João Havelange na svého přítele a rádce Castora de Andradeho poté, co ho v roce 1993 zabásli? Vůbec ne. Prezident FIFA tomuto zločineckému parchantovi dál projevoval svou solidaritu a navštěvoval ho ve vězení.

OD CASTOROVY SMRTI zanechává boj o moc a peníze v rodinném klanu krvavou stopu po desítkách vražd spáchaných v Riu za uplynulé desetiletí. Do sporu mezi Rogériem de Andradem a Fernandem Iggnáciem bylo zataženo nejméně 50 civilistů a policistů. Jedním z nich byl Rogériův sedmnáctiletý syn Diogo, který byl v roce 2010 omylem zabit bombou nastraženou pod sedadlem jeho vozu. Fernando Iggnácio a Rogério de Andrade jsou stále velkými šéfy loterie Jogo do Bicho v celé zemi. Další mafiánská figura má pod kontrolou velkou část karnevalu v Riu. Policisté stále odvracejí pohled, když se na ulicích vybírají sázky. A oni i politici stále přijímají úplatky.

Už o pár let dřív Rogério de Andrade nařídil vraždu svého bratrance Paulinha (Castorova syna), aby se zmocnil jeho podílu v Jogo do Bicho. „Zabíjíte příbuzné, přátele, všechno jedno. V boji o moc je všechno přípustné. Na praktikování Jogo do Bicho není nic romantického,“ dodává Denise.



Autorkou doplňujících rešerší a rozhovorů je Carolina Mazziová

3

Havelangeův zlatý kufřík

Proč je při jeho odletech z Curychu tak těžký?

Letiště v Curychu, kdykoli v letech 1974–1998. Snadným úkolem pro řidiče Rudiho bylo přijet prezidentovi FIFA naproti pokaždé, když přiletěl svým letadlem z Paříže. Havelange se cestou z Ria velmi rád v Paříži na den nebo dva zastavoval. Rudi uložil zavazadla svého šéfa do luxusní limuzíny a stranou dal malý hliníkový kufřík. Teď se nesl snadno. Zato na zpáteční cestě bylo k jeho uložení do kufru auta zapotřebí držet ho oběma rukama a trochu se rozmáchnout.

Když prezident ve starých kancelářích FIFA na Sonnenbergu kufřík otevře, vypadne z něj možná dvacet zelených vakuových sáčků s mletou kávou. Dárky pro personál. „Chutnalo to odporně,“ vzpomíná jeden činovník FIFA. „Nebylo to zrovna to, co byste čekali z Brazílie.“ Jakmile byl kufřík prázdný, Havelange vyrazil s Rudim k jednomu z nejznámějších curyšských obchodníků se zlatem. Znali ho tam jako „velmi dobrého klienta“, protože po každé cestě z Ria do Curychu jel s Rudim naplnit kufřík zlatými cihlami.

„V průměru Havelange pokaždé utratil kolem 30 tisíc dolarů,“ vzpomíná jeden z prodavačů. Odkud ty peníze pocházely? To nikdo s jistotou neví, ale Havelange měl vždy u sebe velké svazky bankovek, jimiž u obchodníka s drahými kovy platil. Kupoval snad zlato v zastoupení svých gangsterských přátel v Riu? Nebo propíral ilegální provize, které dostával ve Švýcarsku výměnou za přiklepnutí lukrativních smluv na mistrovství světa svým přátelům?

Ten malý hliníkový kufřík cestoval s prezidentem FIFA nejméně pětkrát ročně do Curychu a vracel se domů naplněný zlatými cihlami. Jak vlastně mohl Havelange pašovat zlato po kilech do Brazílie? Snadno! Měl totiž diplomatický pas, takže jeho zavazadla nikdy nekontrolovali. Jeho podřízený Sepp Blatter musel v roli mikromanažera o všem vědět. Sledoval zločinecké způsoby svého šéfa, ale určitě nic neřekl.

Jedním z Havelangeových velkých úspěchů bylo, že dokázal své zločinecké aktivity skrýt za aristokratickou masku přísného, ale velkorysého gentlemana. Měl jsem možnost to poznat na kongresu v Soulu v roce 2002. Havelange tehdy byl už jen čestným prezidentem. Ve funkci ho nahradil jeho ctižádostivý podržtaška Sepp Blatter, omšelý byrokrat, který v noblese nemohl s Havelangem vůbec soutěžit.

Pokoušel jsem se pořídit dobrý snímek Havelangeho, když šel z kongresového auditoria na pódium. Uviděl mě, v polovině schůdků se zastavil, zaujal otcovskou pózu a shlížel dolů. V tu chvíli byl zosobněním charismatického kapitána průmyslu, který mi poskytuje čas na několikeré stisknutí spouště.

Havelangeovi ochočení novináři v Brazílii i Evropě vytvořili legendu, že FIFA zbohatla díky jeho mimořádným podnikatelským schopnostem. Byli však úplně vedle. On měl štěstí, že se do čela mezinárodního fotbalu dostal v době, kdy byli televizní společnosti a sponzoři ochotni platit stále více peněz činovníkům jeho typu, kteří si lidovou zábavu potichoučku zprivatizovali.

Pravda je taková, že poctivý prezident FIFA by byl v obchodním styku tvrdší. Havelangeovými prioritami byly úplatky a ilegální provize ze smluv, vlastní obohacení místo obohacení fotbalu. Jak se asi museli Horst Dassler a operativci v jeho marketingové společnosti International Sport and Leisure smát za jeho zády! Kdyby byl Havelange opravdový vyjednávač a nabízel skvělý produkt, jejich klienti by platili mnohem víc. On se toho ale za provize vzdal.

STEJNĚ NEPOCTIVÝ byl Havelange i v tom, že ze sebe na veřejnosti dělal dobrého otce rodiny. „V roce 1946 jsem měl to štěstí, že jsem se oženil s Annou Marií Hermanny-Havelangeovou. Naše manželství trvá už 52 let,“ prohlásil v roce 1998. „Máme spolu dceru Lúciu, která nás obšťastnila třemi vnuky. Ricardo, Joana a Roberto jsou naší radostí a nadějí do budoucna.“

Ten, kdo to čte, musí být nesvůj. Havelange se totiž o dceru Lúciu staral tak málo, že jí dovolil, aby si vzala slizouna Teixeiru, který se na ni skoro po třiceti letech manželství vykašlal kvůli mnohem mladší Aně.

Havelange kdysi vynikal ve vodních sportech a rád se nechal obdivovat za své olympijské úspěchy v plavání a vodním pólu v roce 1936 a potom znovu v roce 1952. Stejně úspěšný chtěl ovšem být i v postelových disciplínách. Na banketech FIFA Havelange vždy ctil svou drahou ženu Annu Marii, ale všichni přítomní věděli o jeho utajovaných milostných eskapádách.

Jednou z jeho nezapomenutelných milenek ve FIFA byla krásná žena vysoké postavy, říkejme jí paní Úžasná.

Prezidentovi padla do oka při jedné z jeho návštěv Curychu a jejich románek trval pět let.

Paní Úžasná se nastěhovala do nejelegantnějšího curyšského předměstí Zürichbergu, kde obývala luxusní apartmá zařízené drahým nábytkem a byla zahrnována dárky z poctivého zlata.

Havelange ovšem v Curychu netrávil hodně času, a tak si znuděná paní Úžasná začala s jedním nižším funkcionářem FIFA. A protože své sportovní aktivity nijak neskrývali, brzy o nich v sídle FIFA věděl každý. Další z prezidentových činovníků začal žárlit a napsal anonymní dopis manželce nového milence paní Úžasné. Začalo se schylovat k frašce.

V roce 1985 cestovali vrcholní představitelé FIFA po Sovětském svazu. Jejich první zastávkou byla Moskva. Havelange vzal s sebou jako hosty svého starého přítele a spojence z Ria, který vlastnil dostihovou stáj, a brazilského člena třiadvacetihlavého výkonného výboru FIFA Abilia d‘Almeidu. Oba muži zřejmě měli informace od žárlivých činovníků FIFA a prezidentovi prozradili, že není jediným sportovcem, který předsedá paní Úžasné.

Turné je zavedlo do Ázerbajdžánu, kde pro ně jejich hostitelé v Baku připravili velkolepý večer s hostinou a zábavným programem. Havelange však přišel se špatnou náladou. Po několika minutách vstal, své brazilské svitě naznačil, aby ho následovala, a odešel. Večer byl v háji, hostitelé se nezmohli na slovo a program musel být zrušen.

Personál FIFA se brzy dověděl, že den předtím v Minsku dostal Havelange hlášku, že paní Úžasná dovádí s druhým milencem. Havelange tomu muži zavolal na jeho pokoj a zeptal se, jestli je tam s ním i ona. Milenec nezapíral. „Moment, hned vám ji dám,“ reagoval.

Když se delegace FIFA vrátila do Curychu, Havelange nechtěl paní Úžasnou už ani vidět a propustil ji. Její milenec byl ušetřen.



VYRVAT PŘEDSEDNICKÝ POST ve FIFA stárnoucímu Angličanovi siru Stanleymu Rousovi stálo spoustu peněz. V době, kdy Havelange cestoval po světě, často s brazilským národním mužstvem, zela v rozpočtu Brazilské sportovní federace velká díra. Havelange federaci ždímal od roku 1958, a než v roce 1974 odešel do FIFA, dělala hloubka té díry 6,6 milionu dolarů.

Generálové, kteří tehdy byli už dvacet let u moci, chtěli Havelangeho kvůli rozkrádání peněz určených na sport vyšetřovat. Jejich dilematem však bylo, že se v červnu 1974 jako nový šéf fotbalu stal světoznámou osobností. Jeho obvinění z korupce by mohlo Brazílii zostudit. Havelangemu to tedy prošlo.

HAVELANGE SE TAKÉ rád vydává za „idealistu a vizionáře“. Ve své osobní a finanční historii naopak zamlčuje, že obchodoval se zbraněmi. Po zhroucení Salazarovy fašistické diktatury v Portugalsku docházelo od roku 1968 k velkým kapitálovým únikům do Brazílie. Když v roce 1994 Roberto Pereira de Souza psal pro časopis Playboy velký profilový článek o Havelangem, zjistil, že měl prsty v kšeftech portugalských emigrantů, kteří dodávali munici brutálnímu bolívijskému diktátorovi Hugovi Banzerovi. De Souza uvedl, že dokumentace byla na příkaz brazilského prezidenta Fernanda Collora de Mella zničena. Zásilka 80 000 granátů, vypravená na základě jakési pochybné smlouvy, byla ohromně předražená.

Havelange hbitě přeskakoval od jednoho diktátora k druhému. Příští mistrovství světa se konalo ve vojenské věznici, v kterou se proměnila Argentina. „Během slavnostního zahájení na stadionu Monumental v Buenos Aires generál Videla za tónů vojenského pochodu připnul Havelangemu na hruď medaili,“ popisoval uruguayský autor Eduardo Galeano.

„Jen o několik kroků dál jela na plné obrátky argentinská Osvětim, mučírna a vyhlazovací tábor v Námořní technické škole. Pár kilometrů za ní byli vězni zaživa shazováni z letadel do moře. ‚Svět konečně může vidět skutečnou tvář Argentiny,‘ vrkal prezident FIFA do televizních kamer.“

Objímání odporných vrahů v Argentině vyneslo Havelangemu víc než jen medaili. FIFA dostala nového viceprezidenta, který pomáhal tuto organizaci stahovat do bahna o generaci dřív, než nastoupil poslední gang zlodějů. Admirálu Carlosi Lacostemu zajistilo nechvalnou proslulost obvinění, že v roce 1976 nařídil vraždu svého respektovaného kolegy generála Carlose Omara Actise, který měl na starosti přípravy světového šampionátu. Actis naštval Havelangeho tím, že nechtěl utrácet peníze za nový stadion a modernizaci argentinské televize, aby bylo možné přenosy z turnaje vysílat v barvě.

Eduardo Galeano viděl Lacostemu do duše. „Admirál, zručný iluzionista, který nechával mizet dolary, aby náhle vykouzlil celé jmění, se chopil otěží při přípravách mistrovství světa poté, co byl za záhadných okolností zavražděn jeho předchůdce v generálské uniformě. Lacoste spravoval bez jakéhokoliv dozoru ohromné sumy peněz, a protože jim nevěnoval příliš pozornosti, zdá se, že mu za nehty uvízlo pár drobných.“

Lacoste u Havelangeho složil všechny zkoušky a v roce 1979 se stal viceprezidentem FIFA. Naštěstí tam nevydržel dlouho. Když se Argentina roku 1983 vrátila k demokracii, prezident Raúl Alfonsín protestoval proti tomu, aby Lacoste zemi zastupoval v zahraničí. I když se ho Havelange snažil všemožně podržet, Lacoste byl v roce 1984 donucen k rezignaci. Havelange měl pocit, že Julio Grondona, jenž začal v roce 1978 šéfovat argentinskému fotbalu, mohl za Lacosteho víc bojovat, a jejich vztahy pak byly několik dalších let mrazivé. Jenže Grondona viděl velkou šanci v tom, že kdyby byl Lacoste odstraněn, stal by se hlavním kandidátem na uvolněné místo ve FIFA on sám.

Na archivních fotografiích je vidět, jak Julio Grondona podlézal generálovi Jorgemu Videlovi, který byl vůdcem vojenského převratu a nakonec byl usvědčen ze všemožného a sprostého porušování lidských práv a odsouzen na doživotí. Havelange vyzbrojoval diktátora Huga Banzera, diktátoru Videlovi pomohl k vítězství Argentiny na mistrovství světa a měl to potěšení potřást si rukou i s třetím jihoamerickým masovým vrahem – chilským diktátorem Augustem Pinochetem. Staří pánové z FIFA, CBF a CONMEBOL nevidí důvod, proč by se měli omlouvat za to, jak byl fotbal zmanipulován a zostuzen.

Grondona povýšil na předsedu finanční komise FIFA a jeho zástupcem byl jmenován Jack Warner z Trinidadu – ten ale zaplatil vysokou cenu za obstarávání volebních hlasů Havelangemu a Seppu Blatterovi. Když v roce 1990 Warnera dosadili do čela Fotbalové konfederace Severní a Střední Ameriky a karibské oblasti (CONCACAF), učinil v důvěrném faxu do Curychu slavnostní slib: „Budu vám navždy zavázán a budu trvale vaším dlužníkem. Chtěl bych vás ujistit, že ve všech našich debatách i činech pro mě bude nejdůležitější zachovávat věrnost vám, Dr. Havelangemu a organizaci FIFA.“ Když Warner vykrádal fotbal, Grondona se díval jinam (viz kapitola 8).

Skromné finanční zprávy FIFA zakrývají velkou část toho, jak Havelange FIFA vykořisťoval. Pokud jde o jeho výdaje a vysoké náklady na jeho kancelář v Riu, uvádějí se různá velká čísla. Mně se podařilo získat jeho pohledávku za rok 1998, kdy skončil. Náklady na jeho kancelář v Riu dělaly 1,8 milionu švýcarských franků. To je pěkných pár telefonních hovorů.

Během 24 let ve funkci prezidenta FIFA měl Havelange mimořádnou, skoro neuvěřitelnou výsadu. Mohl podepisovat šeky, aniž je musel svým podpisem stvrdit někdo jiný. Havelange tak měl právo vypisovat šeky svým přátelům, lidem, které potřeboval podmáznout – i sobě. Později toto tajné privilegium předal Blatterovi.

Zvláštním luxusem, na který si Havelange potrpěl, bylo kupovat bohatým lidem, hlavně vládcům v Perském zálivu, drahé hodinky. Zlaté a platinové náramkové orloje, hustě poseté drahými kameny, patří k obdarovávacím zvykům miliardářských šejků. V curyšském sídle FIFA se neustále omílalo: „Musíš dávat, abys dostal.“ Za dárky určené pro Perský záliv platila FIFA, ale dary, které její činovníci posbírali při svých návštěvách, si nechávali. Oblíbeným dodavatelem FIFA byla ženevská pobočka mezinárodní klenotnické firmy Harry Winston, která má v tomto městě butik na nábřeží Generála Guisana.

Havelange utrácel peníze FIFA u Harryho Winstona i poté, co byl ve funkci nahrazen Blatterem. Vím to, protože mi jeden přítel ze Švýcarska dal kopii objednávky vystavené Havelangeovou osobní sekretářkou. Dne 11. června 1999 objednala na hlavičkovém papíře FIFA patery hodinky, z nichž jedny byly vyrobeny z platiny. Celkový účet dělal 97 000 švýcarských franků.

I v důchodu Havelange utrácel jako opilý miliardář. Měl právo se i s dalším hostem ubytovat v kterémkoli luxusním hotelu na světě. A díky úvěrové kartě American Express mohl z peněz FIFA kdykoli utratit až 30 000 švýcarských franků. Když čestný prezident Havelange v pařížské restauraci zaplatil za láhev vína 600 eur, lidé ve finančním oddělení FIFA se jen tiše vztekali.

Ricardo Teixeira se vyznačoval stejně náročným vkusem jako jeho bývalý tchán – tedy pokud platila FIFA. Stejně jako všichni ostatní členové výkonného výboru měl Ricardo v curyšské kanceláři FIFA svůj vlastní účet. Na nich ukrývají peníze před daňovými inspektory ve svých zemích. Mohou si účtovat nehorázné částky za cestování a hotely, protože FIFA nežádá, aby předložili stvrzenky, jízdenky, účty z restaurací a další doklady o svých výdajích. Blatter je spokojený, když jsou oni spokojení, a tak po nich nikdo nechce, aby své nároky doložili. Vždyť to nejsou jeho peníze, které si cpou do kapes!

Ty peníze jsou zašité na jejich účtech FIFA. Když nezákonně čachrují se vstupenkami na mistrovství světa, mohou své zisky bezpečně ulít sem. Mohou také nárokovat diety ve výši 200 dolarů za každý den strávený mimo svou domovskou zemi a také tyto peníze jdou na jejich curyšské konto. Prezident Blatter (číslo účtu 469) denní dávky brzy zvýšil na 500 dolarů a vytvořil novou denní apanáž 200 dolarů pro partnery.

Ptáte se, jak ty peníze v libovolné zvolené měně, většinou v amerických dolarech, dostat domů? Úředníci ve finančním oddělení FIFA vydávají svazky bankovek. Cestou na letiště si je nacpěte dolů do kalhot a nahoru do podpažních jamek. Pomůže také, když máte přítelkyni s velikými kalhotkami.

Mám několik tajných dokumentů týkajících se Ricardova účtu FIFA v Curychu, číslo 1663. Od roku 1994, kdy se stal členem výkonného výboru, do roku 2012, kdy byl donucen k odchodu, byl tento účet jeho zlatým soukromým dolem, na který nedosáhl – a ani o něm nevěděl – nikdo z brazilských daňových inspektorů. Tady je malý příklad toho, jak mohla být FIFA vykrádána.

Začátkem léta 1998 musel Ricardo vrátil trofej pro mistra světa, kterou o čtyři roky dříve vyhrála Brazílie, do kanceláře FIFA v Paříži, aby byla k dispozici pro nadcházející světový šampionát. Podle jeho cestovního výkazu trvalo deset dní, než našel někoho, kdo by trofej převzal. Nárokoval si 7 700 dolarů jen za to, že tam pobyl. A pak tu bylo dalších 11 550 dolarů za letenky. Nechal si je proplatit i od CBF?

4

Konečně! Tajný seznam úplatků

Jak João a Ricardo zbohatli

Hotel Baur au Lac v Curychu, říjen 2010: „Pane Teixeiro, pane Teixeiro!“ Ricardo se ohlíží. Od vjezdové brány hotelu na něj volá ošuntělý šedovlasý chlápek v béžovém baloňáku à la poručík Colombo. „Pane Teixeiro, vybíral jste si úplatky přes firmu Sanud?“ Teixeira strne. Zírá před sebe a neví, co by řekl.

Správce parkoviště pětihvězdičkového curyšského hotelu zastoupí tomu křiklounovi cestu a drží ho zpátky. Je to ale novinář, za zády má televizního kameramana a kamera míří na něj, Ricarda, šéfa brazilského fotbalu, zloděje zlodějů, který je na návštěvě v Curychu, aby pokračoval v plenění příštího mistrovství světa.

Ricardo si pochutnal na snídani a chystá se nastoupit do černého mercedesu u hotelových dveří, který ho má odvézt do skleněného paláce na kopci. Má tam domluvené schůzky. Poskokové FIFA přidržují otevřené dveře auta, ale Ricardo je ochromený. Nemůže se pohnout – a jazyk má jako svázaný. Zmateně zírá na novináře v bráně. Sanud? Myslel si, že Sanud je už pohřbený.

Před časem dostal dva e-maily od těch vlezlých parchantů z BBC v Londýně s žádostí o rozhovor. Ricardo je ignoroval. Co mohli vědět?

Ten politik, senátor Álvaro Dias ze státu Paraná, se dostal blízko. Jeho vyšetřovatelé objevili podivné „půjčky“, které Ricardo dostával od společnosti Sanud, sídlící v Lichtenštejnsku. Ale Ricardo a chlápci, kteří si kupovali jeho volební hlas ve FIFA, založili Sanud jako fiktivní společnost typu „poštovní schránky“. Ve Vaduzu, hlavním městě Lichtenštejnska, jich byly tisíce a jejich majitelé se skrývali za místními neprůstřelnými právníky. Původ těch peněz od Sanudu měl navždy zůstat tajemstvím.

Ricardo se naučil ty parchanty ignorovat. Reportéra Jucu Kfouriho s těmi jeho exkluzivními „odhaleními“. Ty chuligány na tribunách s transparenty „Fora Teixeira“ [Teixeira ven – pozn. překl.].
Hnus. Blatter ho chránil. Blatter neměl jinou možnost. Ricardo toho věděl příliš. Měl pod kontrolou CBF. V Brasílii měl svou vlastní lavici s žebrajícími politiky. Ricardo byl nedotknutelný.

Ti parchanti z BBC jen recyklovali devět let starou Diasovu senátní zprávu o vyšetřování z roku 2001. Nemohli mít žádná nová fakta. Natočili ho, jak odjíždí pryč. Potom odešli. A tím to skončilo. Otravové!

„MYSLÍM, ŽE TOHLE je to, co chcete.“ O deset týdnů dříve, jednoho teplého pozdně letního večera roku 2010, dorazil kdesi ve střední Evropě v dohodnutý čas jistý zdroj, na stůl v pivnici se zahrádkou položil aktovku, otevřel ji a vytáhl složku se čtyřmi stránkami.

Seznam 175 tajných plateb začínající rokem 1989 a pokračující dalšími dvanácti lety. Provize a úplatky ve výši 100 milionů dolarů, jimiž si sportovní marketingová společnost International Sports and Leisure – potom navždy známá jako ISL – zajišťovala lukrativní mnohamiliardové smlouvy na mistrovství světa.

O existenci toho seznamu jsem věděl devět let. Informaci o něm jsem získal jen pár dní po bankrotu ISL na jaře 2001. Po celém světě jsem se vyptával v barech, kde pozdě do noci popíjejí novináři s indiskrétními sportovními činovníky, kdo dostával úplatky od ISL. Všichni věděli, že se vyplácely, a byli jsme si dost jistí i tím, kdo ty peníze bral. Ale neměli jsme žádný dokument, který by to dokazoval.

Ptal jsem se každého policisty, každého soudního úředníka, každého činovníka FIFA, kteří se se mnou setkávali v barech na předměstí Curychu, každého manažera, jenž býval zaměstnancem ISL. Nalétal jsem desítky tisíc kilometrů, abych vypátral lidi, kteří by mohli znát odpověď na otázku „Kdo ty úplatky dostával?“. Znali jména a časové souvislosti. Pomalu jsem z toho konstruoval případ.

Teď jsem měl v rukou seznam. Můj zdroj jen zářil. Ano, než odejdou, můžeme je pozvat na drink, ale jen jeden a malý. Položil jsem složku na stůl a s redaktorem BBC Jamesem Oliverem jsme obraceli stránky a hledali rok 1997. Bylo to tam. Důkaz. U úplatku 1 500 000 švýcarských franků, poukázaného 3. března 1997, bylo uvedeno jméno „Garantie JH“. (To číslo se v dalších letech měnilo s tím, jak se objevovalo v různých oficiálních zprávách a v různých měnách. Ale tato částka byla uvedena v původní verzi seznamu úplatků.)

Konečně! Důkaz, že João Havelange, který byl 24 let všemocným aristokratickým prezidentem FIFA, přijímal úplatky. Říkali mi to v rozhovorech pro televizi, naznačoval jsem to v novinových článcích, Seppa Blattera jsem v přítomnosti televizního štábu překvapil otázkou „Přijal ten úplatek Havelange?“ – a Blatter utekl. Teď jsem držel dokument dokazující to, co jsem dlouho tušil. Byl jsem na stopě zločineckému gangu.

Obraceli jsme stránky. Úplatek za úplatkem, další a další. Některé byly v řádu milionů dolarů. Zdroj odešel a my jsme zatelefonovali našemu editorovi doma v Londýně. Když jsme odjížděli, doufali jsme, že objevíme nějaké záchytné body, a teď jsme nečekaně měli v rukou největší korupční příběh v dějinách světového sportu. Editorovi jsme řekli, že jsme udělali zásadní pokrok, ale že dá ještě hodně práce, než se nám podaří rozlousknout některá vodítka.

Pak jsme se smáli a smáli, nechali jsme práce a opili se. Vždyť jsem strávil skoro dvacet let tím, že jsem ten příběh oťukával ze všech stran, budoval kontakty a sháněl zdroje. Měli jsme před sebou ještě spoustu práce, neboť bylo už na první pohled zřejmé, že většina úplatků směřovala do anonymních firem registrovaných v tajnůstkářském Lichtenštejnsku. Pustili jsme se tedy do jejich rozkrývání.

Rozhodující průlom v mém pátrání po jménu Havelange způsobil účetní, který byl předtím zaměstnán v ISL. V létě 2006 jsem s ním natočil rozhovor pro BBC. V hotelu stojícím na břehu Lucernského jezera a obklopeném horami mi vyprávěl o svém náhodném objevu. V období dovolených ho přesunuli do oddělení ISL, které vyřizovalo úplatky. Řekl mi, že ISL za téměř dvacet let vyplatila fotbalovým činovníkům za práva na mistrovství světa desítky milionů liber. A měl pro mě jedno jméno.

MUŽ: Uvědomil jsem si, že ISL vyplácela za to, že tato práva získá, velké částky peněz.

AJ: Jaké slovo byste použil pro označení těch plateb? Jak se jim říká v běžném jazyce?

MUŽ: V běžném jazyce se tomu samozřejmě říká korupce.

AJ: Úplatky?

MUŽ: Ano.

AJ: Jací lidé byli příjemci těch peněz? Bylo jich hodně, nebo jen několik?

MUŽ: Ve vedení FIFA je jen několik lidí, kteří jsou oprávněni rozhodovat o tom, kdo dostane komerční práva FIFA.

AJ: A proč dávali úplatky?

MUŽ: Úplatky dávali, aby dostali ta nejlepší sportovní práva na světě.

AJ: Z toho, co víte o úplatcích pro fotbalové funkcionáře, byly to jen příležitostné hnědé obálky předávané někde vzadu na parkovišti? Řeklo se jen – no jo, nějak jsme se o tebe chvíli nestarali. Jak to probíhalo?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Špinavá hra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.