Následující neděli seděl Dan na místě spolujezdce v černé Toytě Prius Lydie Sheridanové. Vysoká štíhlá žena se hrbila nad volantem a pevně se ho držela. Husté prstýnky hnědých vlasů jí utíkaly ze spony z želvoviny, která se je snažila udržet pohromadě. Tenké obroučky brýlí jí sjížděly ze strmého nosu.

„Určitě s tím tvoji rodiče souhlasí?“ zeptala se paní Sheridanová, když onoho odpoledne kráčel Dan k jejímu autu.

„Jo, jasně,“ odpověděl a čekal, až otevře dveře vozu na jeho straně. „Zrovna předělávají dům. Všude samý náklaďák. Nemůžeme teď ani parkovat na příjezdové cestě. Ale měli radost, když jsem jim řekl, že mám namířeno za Felixem.“

Po těchto trapných zdvořilostech – které si vyměnili na parkovišti u McDonald´s – Dan nastoupil do auta a od té chvíle jeli beze slov.

Ne že by neumíral zvědavostí dozvědět se něco víc o tom, do čeho přesně jde. Nedokázal jenom sebrat odvahu, aby se na to zeptal.

Namísto toho zíral na svůj mobil, četl odpovědi od Abby a Jordana na zprávu, kterou jim poslal dnes ráno o tom, že jede navštívit Felixe. Byl to aspoň důkaz, že ještě čtou jeho vzkazy. Ale zrovna teď si Dan přál, aby byl dostal jejich odpovědi dřív, než se ocitl v pasti v autě někoho jiného.

Lipcott, Jordan

Komu: Crawford, Dan

Kopie: Valdezová, Abby

Přečetl jsem si tvoji zprávu a napadlo mě: „Jsi si jistý tím, co děláš?“ A to bylo ještě předtím, než mi máma donesla poštu. Někdo mi poslal fotku, Dane. Abby dostala taky fotku. Vypadá to jako hloupý žert. Cirkusy, lunaparky a blbosti. Pošlu ti tu fotku jako přílohu, ale psaní nemělo žádnou zpáteční adresu. Co to, sakra, je?

J.

P.S. Počkej, až uvidíš zadní stranu, bla.

[Stáhnout přílohu 2/2]

A Abbyina odpověď byla ještě víc překvapující.

Valdezová, Abby

Komu: Crawford, Dan

Kopie: Lipcott, Jordan

Snažila jsem se akorát posunout někam dál, Dane, ale došel mi poštou taky obrázek. Vážně, doopravdy se nechci hrabat v minulosti, ale… nevím. Dostal jsi nějakou fotku? Je divné, že jsme ji dostali jenom Jordan a já. Jsem z toho perplex, Dane. Jako by se na nás někdo zaměřil. Dávej na sebe pozor, jasný? Dej nám vědět, jak se vede Felixovi, abych neměla takový strach. Proč se prostě nemůžeme pohnout dál?

Abby

[Stáhnout přílohu 2/2]

Na tom chtít se pohnout dál bylo všechno v pořádku, ale v hlavě mu to znělo jako nějaká abstraktní, nicneříkající fráze. Jak má zapomenout na to, že byl připoután řemínky na nosítka a skoro ho zabili? Jak zapomenout na to, že když se osvobodil, byl to on, kdo téměř zabil? Jak se člověk oprostí od něčeho takového? To, jak Abby použila slovo prostě, bylo obzvláště kruté. Prostě se rozhodnout posunout dál. Prostě se rozhodnout zapomenout. Prostě přestat mít noční můry. Jako by to bylo tak jednoduché, jako vybalit z tašky potraviny a strčit mléko a džus do ledničky.

Dan poklepal na odkazy se dvěma přílohami a čekal, až naskočí síť a obrázky se stáhnou. Nervózně trhnul nohou, když sledoval, jak černobílé obrázky plní displej jeho telefonu – nejdřív ten od Jordana a pak od Abby.

Mhouřil oči a otáčel jimi všemi směry. Vypadaly, jako by je někdo pořídil ve stejný den a na stejném místě – byly roztržené, jako by pocházely z jedné fotografie. Když si pozorněji prohlédl zadní stranu fotek, pochopil, proč byl Jordan tak vyvedený z míry.

Na zadní straně každého obrázku bylo černým inkoustem načmáráno pár slov. Na Jordanově „S tebou jsme“, a na Abbyině „skončili“.

S tebou jsme skončili.

Počítačová laboratoř, podlouhlá místnost s nízkým stropem pod Ericksonovou kolejí, působila stroze a sterilně. Dan pocítil úlevu, když viděl, že na každém konci místnosti jsou dveře, takže připomínala spíš nějaký bunkr než IT laboratoř. Protože byl Halloween, nikdo tu nestudoval ani nedělal úkoly, a zřejmě se netopilo. Bylo tam jak v lednici.

Jedno z bleděmodrých světel na stropě blikalo a přerušovaně bzučelo, což Danovi podráždilo oči. Začaly ho pálit.

Abby stála vedle Jordanova počítače s Danovým mobilem a snímkem, který pořídil, a snažila se zhruba rekonstruovat uspořádání tabule. Deník mladého ředitele si Dan stále tiskl k boku. Moc si přál začít v něm číst, ale jen až bude mít čas sám pro sebe.

„Jordane? Udělej mi laskavost,“ řekla Abby a sundala si palčáky a čepici a položila je vedle počítače. „Vezmi seznam jmen a podívej se, jestli něco z toho najdeš na školním webu. Absolventi se často do školy vracejí a pracují tu, tak možná budeme mít štěstí a najdeme někoho, kdo tu byl.“

„Výborný nápad,“ řekl Jordan s nelíčeným obdivem v hlase. Vzal si od ní seznam a začal zuřivě vyťukávat do klávesnice. „Myslím, že je celkem jasné, že mezi ředitelem a Šarlatovými je nějaká spojitost. To skandování… Ufff. Nechci na to ani pomyslet.“

To nechtěl ani Dan.

Soustředil se na sbírku poznámek. Seděl na kraji stolu kousek za Jordanovou židlí a nervózně pohupoval nohama. Když vešli dovnitř, uvítal je počáteční náraz tepla, ale teď mu do kostí znovu zalézal chlad.

Horní stránky se zdály na omak křehké, byly na nich tmavé, přerušované kruhy, jako od šálků kávy. Některé z poznámek psaných tužkou na okraji byly léty nečitelné. Dan si položil listy na kolena, obával se, že kdyby je držel a listoval jimi v ruce, ještě víc by je poškodil. Na přední straně svazku byl sponkou připevněn lístek s poznámkou.

„Kentucky 1953,“ četl potichu. „V té době byl v nejlepších letech.“

„Takže jsi si jistý, že to psal on?“ zeptal se Jordan.

„Ano,“ odpověděl Dan a otočil na první stránku. „Už poznám jeho rukopis.“

Včera celý den pršelo a dneska ráno taky. Mylně jsem předpokládal, že na jaře tu bude teplo, ale dny jsou mrazivé a zamračené a déšť snad nepřestane. Dr. Forester si myslí, že by to mohlo rozptylovat pozornost subjektů, a vyjádřil naději, že přijde příznivější počasí. Pokusil jsem se podělit o své teorie týkající se třísložkového přístupu – fyzického, smyslového, spirituálního – ale Forester trvá na tom, abychom se zabývali jen fyzickým. Tato krátkozrakost povede k jeho konci. Tím jsem si jist.

Asi bych neměl upírat Foresterovi jeho čistě vědecký přístup. Toto není soukromě financovaný experiment. Každé I se musí vytečkovat, každé T přeškrtnout. Přesto je třeba prozkoumat všechny cesty – chceme odhalit základní tajemství mysli, a to asi nelze pouze s použitím chemikálií a návrhů.

Dan otočil na další stranu. Polovinu z toho, na co se díval, tvořily nesrozumitelné, přeškrtané grafy s nečitelnými klikyháky, které mohl rozluštit jen doktor. Nebyla tu uvedena jména pacientů, jen čísla, zřejmě kvůli zachování anonymity. Přemýšlel, jestli někde existuje odpovídající seznam, který obsahuje údaje o pacientech.

Ředitelův rukopis se objevil na následující straně.

Jak jsem očekával, po podání léku subjekty halucinují a blábolí, ale nejsme o nic blíž k vymazání minulosti. Jedna prostitutka – její jméno jsem zapomněl – čtyři hodiny honila svůj vlastní stín. Žádný pokrok, ve který jsme doufali. Pacient 67 dostal osm po sobě jdoucích dní diethylamid kyseliny lysergové. Forester má v plánu s tímto úporným dávkováním pokračovat. Jak dlouho, to neřekl.

Přesto je všechno z toho stále irelevantní. Když jsem ze sevřených rukou dr. Maudira vyrval ten klenot, udělal jsem to proto, že jsem věřil, že ho jednoho dne využiji pro větší dobro. Možná se nepovažuji za vlastence, ale myšlenka na to, mít nakonec naprostou kontrolu nad myšlením nějaké osoby… Jestliže musím přetrpět Foresterovy šaškárny, abych se dostal blíž k odpovědi, pak budu hrát poslušného asistenta.

Je stále přesvědčen o tom, že najdeme způsob, jak vyrobit sérum definitivní pravdy a přeprogramovat mysl. Z prosťáčka může být génius a z génia blázen. Důsledky pro špionáž, pro vedení války jsou nezměrné. Ale tím směrem se můj zájem neupírá. Kontrolovat přítomnost je jednoduché, ale mít pod kontrolou budoucnost? Za to to úsilí stojí.

Dan dlouhou chvíli zíral na stránku ve svém klíně. Tohle naprosto předčilo jeho očekávání. Pokud je datum na lístku správné, znamená to, že ředitel se připravoval na své experimenty v Brooklinu dlouhá léta předtím, než se tam stal ředitelem. Ať už zahájil v Kentucky jakýkoliv výzkum, pokračoval v něm ještě mnohem hrůznějším způsobem v léčebně.

Náhle se ozvala Abby, která seděla na podlaze a natahovala krk k Jordanovi. „Co je to kyseliny lysergové die… thyla… mid?“ Zakoktala se nad tím slovem, pak zvedla ze země kartičku a ukázala ji Jordanovi. „Tohle. Co to je?“

„V mých papírech je to taky,“ řekl Dan.

Jordan se podíval na kartičku, otevřel nové okno a rychle a nahlas vyťukal výraz do klávesnice. „Hmm. To je divné. Je to LSD.“

„Myslíš jako ta droga?“ zeptala se Abby a popotahovala nosem. „To musí být blbost.“

„Klikni na ten první záznam,“ řekl Dan. Přes Jordanovo rameno viděl heslo ve Wikipedii. „Prohlídni to.“

„Tý…,“ řekl Jordan tlumeně. Četl a pak se ozval hlasitěji. „Tý brďo. Páni, no tohle.“ Ukazoval horečně na monitor, otočil se a vykulil na Dana oči. „Experimentovala s tím CIA. Mysleli si, že by to mohli využít k ovládání myšlení a shodit s tím bomby na Rusko. Chemická válka, oblbovák. Můj učitel dějepisu o tom furt řečnil. Nejspíš jsem měl dojem, že je toho sajrajtu plnej.“ Díval se na monitor a narovnal se. „MKUltra. To je ono. Přesně o tom nám pořád kázal v desáté třídě.“

„Vypadá to, že ředitel nebyl spokojený s tím, jak probíhají experimenty,“ řekl Dan. V duchu rychle počítal. „Devatenáct set padesát tři… to byl prezidentem Eisenhower.“

„Tím se vysvětluje ta fotografie.“ Abby ji vzala z podlahy.

„Takže ředitele vybrali, aby se podílel na pokusech CIA, jede do Kentucky, ale není spokojený s metodami, které používají, a – co? Odejde sem a zahájí svoje vlastní experimenty na duševně nemocných?“ Bylo to víc informaci, než měli předtím, ale Dan měl stále pocit, že jim něco uniká. Byla tu zmínka o dr. Maudirovi a o tom šperku. A v deníku jej mladý ředitel nazýval „jasnou zářící hvězdou“. Může jít o stejný kámen, který měla Lucy na obrázku? Co měl společného s Felixem?

Prsty ho svrběly, jak chtěl sáhnout po tom druhém deníku, po tom, který měl pořád schovaný pod kabátem. Namísto toho se podíval na další stranu sešitu. Zápis byl krátký, jen pár řádků. Nenapadlo ho, že by mohl nějaký rukopis vypadat naštvaně, ale tento byl přesně takový.

Forester je starý krátkozraký trouba. Pořád mi kazí moji práci a dokonce zašel tak daleko, že mi vynadal za to, že prý obcházím parametry experimentu. Mně! Vyhubovat mně! Když tím slabým článkem řetězu je on. Možná kdyby byl mým pacientem, dokázal bych odhalit jeho skutečný potenciál a pak by nebyl tak omezený anebo tak blbý.

Záznamy byly stále kratší a stručnější.

Forester mě dnes natrvalo propustil. To je vlastně dobře. Měl jsem úspěch, a jak jsem si myslel, bylo to možné jen třísložkovým přístupem. Droga, operace, kámen. Ještě to není dokonalé, ale našel jsem tajemství, jak vytvořit vlastní chemické látky pravdy. Kontrola. Konečně ji mám.

O několik stránek dál už nebylo napsáno skoro nic.

Sanctum, svaté či posvátné místo – co může být posvátnějšího než vlastnit sílu svých vlastních pravdivých myšlenek? Sanctum. Je to současně zámek i klíč.

Když si Dan vzal další soubor poznámek, papír vypadal mnohem novější, nebyl skoro ani ušpiněný či pomačkaný. Znovu byly sepnuty sponkou a pod ní byla kartička. Datum na ní upoutalo jeho pozornost – 1960. O sedm let později. To je pořádná mezera. Zachvěl se při myšlence, na co mohl ředitel během těch chybějících let přijít.

Konečně jsem ho našel. Svůj dokonalý subjekt. Budou další dokonalé subjekty, tím jsem si jist, ale on je ten první. Alkoholik, bezdomovec, nikdo ho nebude postrádat. Sto sedmdesát čtyři dní s léky v jeho oběhovém systému. Zázrak, že to nezvratně nepoškodilo jeho myšlení. Bylo jednoduché provést operaci a dohlédnout na to, aby jeho lobotomie byla dokončena bez nehody.

Nyní už zbývá jen třetí a poslední krok, přeprogramování jeho mysli pomocí hypnózy, tedy vystavit ho působení klenotu dr. Maudira. Nikdy jsem nevěřil v moc levných cetek. Myšlení, logika, vědomosti, věda – to jsou věci, ve které věřím. Ale objekty? Je pošetilé se tou myšlenkou jen zabývat… ale moje hypnóza je nejúčinnější, když použiji kámen toho šarlatána. Na tom kameni je cosi jedinečného, jsem o tom přesvědčen. I muž vědy musí poopravit své názory, když se stejný výsledek dostaví opakovaně.

Maudire tvrdil, že ho ukradl z hrobu bláznivé staré vdovy a že to, že okradl mrtvou ženu, dalo tomu klenotu jeho děsivou moc. Bujná fantazie, jsem si jist, která měla zaujmout představivost osamělého kluka.

Fungovalo to, i když možná ne ku prospěchu toho starého blázna. Přemýšlím, jestli tím, že jsem jeho majitele uškrtil, se zvýšila jeho moc.

Na tom nesejde. Důležité je, že jsem našel svůj dokonalý subjekt, svého drahého Harryho Cartwrighta, který se brzy stane mým otrokem.

Takže Maudire je ve skutečnosti mrtvý. Dan se nesetkal s ním samotným, jen s jeho přízrakem. Jak to přesně funguje? Zanechal za sebou starý kouzelník něco jako stopu? Jedna věc je vidět vzpomínky někoho jiného, a úplně jiná konverzovat s ním. Dan roztřeseně přelétl očima na začátek stránky. „Poslechněte si tohle…“

Četl jim ten poslední zápis a cítil, jak se vzduch v místnosti ochlazuje. Když dočetl, nechal sešit spadnout k nohám. Velmi pečlivě si promýšlel, co řekne, pak sáhl do kabátu a vylovil deník mladého ředitele. Nebylo by správné ho skrývat. Doopravdy ho vylekalo, že ho něco takového vůbec kdy napadlo.

„Co je to?“ zeptala se Abby, ústa pootevřená překvapením.

„Našel jsem to dneska večer. V tom prvním domě… Nechtěl jsem o tom mluvit před Micahem.“

„Myslím, že je to férovej chlap,“ řekl Jordan suše. „Vím, že jsem o něm pochyboval, ale nemusel tak utíkat, abychom my mohli zmizet.“

„Myslíš, že je v pořádku?“ Abby se dívala rychle z jednoho na druhého. „Skoro jsem měla chuť zavolat policii.“

„Nevím,“ řekl Dan. „Ten kluk je tvrďák. Vsadím se, že vyvázl. Teď se chci soustředit a poskládat tohle všechno dohromady.“ Podal deník Abby, která ho vzala jen dvěma prsty, jako by to byla nějaká smrdutá mrtvola. „Myslím, že v tom domě ředitel vyrůstal. Pod kobercem jsem objevil tajnou skrýš a v ní starou plechovou krabici a tenhle deník. Psal si ho, když byl malý kluk. Je to… trochu smutné, fakticky.“

„Dneska Patrick vylezl na střechu. Probuď se, Patricku, řekl jsem mu, teď se vzbuď a leť!“ Abby četla, otevřela deník na náhodné straně. „Když byl zase dole, byl celý dolámaný a hlavu měl samou bouli.“

„Myslím, že Patrick byl jeden z jeho bratrů,“ vysvětloval Dan. „Mluví o tom, že je chce ovládat. Šikanovali ho. Je to divné, protože původně jsem si myslel, že Daniel byl z těch tří nejstarší. To mi v létě řekl pastor Bittle. Ale zřejmě měl ještě čtvrtého bratra.“

„Počkej, ať si to ujasním,“ přerušil je Jordan. „Byl naštvaný na bráchu, a tak ho shodil ze střechy?“

Dan zavrtěl hlavou. „Neshodil. Zhypnotizoval ho.“

Ze země se ozvalo Abbyino zalapání po dechu, vypadalo to, jako by se napůl dusila. „Panebože, on to nakreslil.“

Zvedla knížku, aby se podívali. Měla pravdu. Pod krátkým popisem Patrickova pádu byl tupou tužkou nakreslený chlapec ležící na zádech, ruce a nohy měl nepřirozeně pokroucené. Zmrzačený chlapec měl na sobě pruhovaný svetr a kalhoty s příliš krátkými nohavicemi. Dan vyvalil oči – ve svých halucinacích neviděl mladého Daniela. Pod obrázkem byl jeden řádek.

Teď už bude Patrick zticha.

„Takže ředitel byl hajzl už jako děcko,“ řekl Jordan, sundal si brýle a očistil si je o svetr. „To je dobré vědět.“

„Jde to ještě dál,“ odpověděl Dan, trochu podrážděný tím, že to Jordan zlehčuje. „Víme, že byl posedlý tím, aby byl zachován jeho odkaz, ale jde o mnohem víc. Neuměl ovládat své bratry, nedokázal ovládat Forestera, neuměl ovládat toho Maudira, kterého uškrtil…“

„Ale přišel na to, jak toho dosáhnout,“ vložila se do hovoru Abby. Odložila dětský deník na koberec a odsunula ho od sebe, jako by se ho štítila. „Během těch pokusů se spřátelil s Harrym Cartwrightem, a pak, když skončily, ho vypátral. Myslíte si, že proto se vrátil do Camfordu?“

„Hmm…“ Jordan se pohodlně opřel v křesle a houpal se. Spojil prsty do stříšky a mžoural do stropu. „Vybrali ho k účasti na tajných experimentech CIA, on si myslí, že je to blbost – což taky byla, mimochodem. Nikdy nepřišli ani náhodou na to, co dělat s tím LSD, jestli měl teda pan Chandahar pravdu…“

„Kdo je hergot pan Chandahar?“ přerušila ho Abby.

„Můj učitel dějepisu… ten blázen do konspiračních teorií. Takže, ten cvok Crawford – bez urážky…“

Dan si odfrkl. „Nic se neděje.“

„…si podmaní drogama a operací Harryho Cartwrighta, pak experimenty skončí a Cartwright se vydá na svoje radostné poslání za Caroline a možná i těmi ostatními dívkami. Ředitel Looney Tunes – bez urážky…“

„Pořád nic.“

„…zjistí, že starý dobrý Harry odešel do Camfordu, aby se tu živil jako poštmistr, jenže pak se ukáže ředitel a začnou se ztrácet ženské a hola! Myslíte, že Harry vodil ty holky tam? K řediteli? Možná ještě nebyl v Brooklinu. Možná potřeboval subjekty na testování nebo tak něco.“

Dan se zachvěl při vzpomínce na svou vizi ředitele v domě Harryho Cartwrighta, kterým tak jasně manipuloval. Není divu, že byl ten muž tak poslušný, Crawford mu provedl částečnou lobotomii.

„Oukej, kašlem na to. Potřebuju něco zakousnout.“ Jordan se odrazil od stolu, protáhl se a zívl. „Au. Je skoro jedna ráno. Jdu praštit do automatu. Chcete něco, děcka?“

„Buď opatrný, Jordane, ti podivíni můžou být pořád někde venku,“ varovala ho Abby. Vstala a po Jordanově vzoru se protáhla.

„Jsem hned zpátky,“ ujistil je.

„Dám si nějakou vodu,“ dodala Abby. „A ty, Dane?“

„Jo, to je dobrý nápad. Dej si bacha, Jordane, vážně.“

„Budu v pořádku,“ ujistil je Jordan a šoural se ke dveřím. „A ne, tohle nejsou poslední slova slavných. Moje poslední slova budou mnohem impozantnější. Ale jestli se do deseti minut nevrátím, pošlete mi Wentwortha Millera a sýrovou pizzu.“

Dan odložil poznámky a protřel si oči. Cítil se neurčitě unavený – tedy jeho tělo bylo unavené, ale mysl pořád jasná a bdělá. Něco se mu honilo hlavou. I když už nasbírali spoustu informací, hádanka ještě nebyla úplně rozluštěná. Proč chtěl Felix, aby na tohle všechno přišli?

Podíval se na Abby, která obsadila Jordanovu uvolněnou židli. Usmívala se přes uličku na Dana, bradu si opírala o ruku.

„Co jsme sem přišli, neměli jsme ani pět minut, abychom si vydechli,“ řekla. „Jak to snášíš?“

„Tohle je… moc. Chci říct, že jsem věděl, že máme co do činění se zloduchem, ale tohle jde dál, než jsem si vůbec dokázal představit.“ Dan cítil, jak ho začíná bolet hlava. To se mu stávalo, když byl tak dlouho bez svých léků.

„Zdá se, že nám to trochu začíná přerůstat přes hlavu,“ souhlasila Abby. „Ale jak je tobě? Bez ohledu na tohle všecko.“

„Přeju si, aby to už bylo za námi. Rád bych se zase uvolnil a užíval si, že jsem s vámi. S tebou.“ Tváře mu hořely, sklopil oči a zadíval se na svoje boty. „Mám tím na mysli… rád trávím čas s tebou. Chtěl bych s tebou být častěji. Vážně jsem doufal, že mě vezmeš s sebou na Lařinu výstavu.“

„Já taky, Dane. Myslívám na to, že jednoho dne, až tohle všecko skončí, ty a já navštívíme… No…“ Zasmála se a zavrtěla hlavou. „Páni, mluvit o LSD a CIA je lehčí, představ si to. Vlastně, snažím se říct tohle: nevím, jak jsme na tom zrovna teď, ale ráda bych na to přišla.“

Dan pokýval hlavou, vděčný, že dokázala vyslovit to, co on ne. Najisto věděl jenom to, že při pohledu na ni jsou jeho obavy a pochybnosti méně nepřekonatelné. Jestli to není začínající láska, tak je to aspoň něco, čeho se držet. „Taky bych rád. Já jen… těch pár posledních týdnů jsem měl pocit, jako byste se mi, ty a Jordan, vzdalovali. Jenom jsem si to představoval?“

Teď byla řada na ní, aby zrudla. „Nemůžu mluvit za Jordana, ale já jsem byla vyděšená, víš? Prožili jsme společně dost ošklivé léto, a ty za to vůbec nemůžeš, ale… myslím, že jsem začala mít pocit, že jestli se chci pohnout někam dál, musím se od tebe odpoutat. Kromě toho jsem se nechtěla citově vázat a pak tě sledovat, jak odjíždíš někam na UCLA nebo bůhvíkam. Zkrátka, držela jsem se zpátky, abych chránila sama sebe, ale asi to nebylo fér.“

„Ne,“ Dan rychle zavrtěl hlavou. „Dává to naprosto smysl. A myslím, že je správné, že se bojíš a dáváš na sebe pozor. Kdo ví, kde skončíme? Lepší je počkat, a jakmile bude všechno zase v normálu, pak se uvidí.“

„V normálu? Ty máš halucinace, já slyším hlasy – možná, že normálnost teď nemáme napsanou v osudu.“

Smála se, ale Dan se nedokázal soustředit, jeho mysl se upínala k něčemu, co řekla…

„Co je, Dane? Co se stalo?“

„Moje halucinace,“ zamumlal a přál si, aby jeho těžkopádná ústa stačila jeho myšlenkám. „Začaly, až když jsem přišel sem, ne?“

Ještě to není dokonalé, ale našel jsem tajemství výroby svých vlastních látek. Kontrola. Konečně ji mám.

„Ředitel,“ vyhrkl Dan, popadl sešit a začal v něm divoce listovat. „Řekl, že na to přišel… anebo byl blízko. Řekl, že dokáže vyrobit své látky, zhypnotizovat lidi – že ta droga je součástí toho. Co když to je ten důvod, proč mám halucinace? Poslyš…“ Začal znovu číst záznam v deníku. „‚Našel jsem tajemství výroby svých vlastních látek.‘ Ty látky… oni se nás možná snaží nadrogovat. Možná už to dělají.“

„Kdo to je, ti oni?“ zeptala se Abby. Dan si byl jistý, že je to významné, ale Abby nevypadala ani trochu přesvědčená. „Nadrogovat nás? Nemyslíš, že je to dost přitažené za vlasy, i po tom všem?“

„Nebylo by to těžké, ne? Jíme jídlo, které připravují cizí lidé. Všechny nápoje jsou z jejich automatů. Možná je to za vlasy přitažené, ale je to možné.“

„Jsi si jistý, že jenom… nedoufáš, že to tak je? Chci tím říct, necítil by ses líp, kdybys věděl, že ty halucinace nejsou z tebe, ale že je způsobilo něco jiného?“

Trefila do černého, ale Dan se ani nezastavil, aby se nad tím zamyslel. Už uháněl dál, dával po kouskách dohromady to, co vypadalo jako možný scénář. „Celou tu dobu předpokládáme, že ředitelův vliv se omezoval jen na Brookline, ale co když to není pravda? Co když byla do těch experimentů zapojená celá škola? Celá komunita? Dává to smysl, Abby. Jak by mohl všechno držet pod pokličkou, kdyby neměl pomocníky? Někdo od něj musel odvádět pozornost, zatímco prováděl v léčebně svoje pokusy.“

„Dane, zpomal,“ řekla Abby, „zpomal…“

„Chtěl ovládat. To byl vždycky jeho cíl. Píše o tom pořád dokola, chci ovládat lidi, odhalit jejich skutečné možnosti tak, jak je interpretuji já.“

„Dane!“ Teď už skoro křičela. Abby vyskočila ze židle a šla k němu, popadla ho za předloktí a zatřásla jím. „Dane! Zastav!“

„Cože?“ Dan popadal dech. Hleděli na sebe v napjatém tichu a pak Abby zatřásla jeho paží, tentokrát jemněji.

„Mluvíš v první osobě. Copak se neslyšíš? Já jsem udělal tohle… já chci tamto…“

To bylo irelevantní. Abby přerušila tok jeho myšlenek a on potřeboval navázat nit. Musí si to všechno zapsat, než to zapomene.

„O to nejde,“ zamumlal a uhnul očima.

„Ale jde, Dane. Ano, o to jde. Budu upřímná, je mi fakticky u prdele, co udělal ‚ředitel Crawford‘ před čtyřiceti lety. Jde mi o nás, Dane. Zajímá mě moje teta Lucy, zajímají mě lidé, kteří jsou ještě naživu, a na tohle mizerný místo jsem se vrátila, aby se nám všem ulevilo a posunuli jsme se ve svém životě dál. Ale tobě není líp. Ty se měníš v někoho jiného.“ Třásla se a o krok ustoupila, jako by se lekla toho, kdo se na ni dívá.

„Já jsem já,“ řekl podrážděně. „Daniel. Daniel Crawford. Já jsem… já!“

„Dan Crawford,“ opravila ho. Mluvila skoro šeptem, hlas měla zastřený.

„Cože?“

„Dan. Nikdy si neříkáš Daniel.“

Dan cítil, jak ztrácí sebevědomí. Snaha odhalit všechny životy, které ředitel svým vlivem zničil, ho natolik posedla, že si přestal všímat toho, jak on ovlivňuje životy dvou lidí, kteří pro něj znamenali nejvíc na světě. Jestliže v tom bude pokračovat, nebude mezi nimi přátelství, ale budou sdílet společné trauma – trauma, které je spojovalo jako zámek, co zkorodoval.

„K čertu,“ řekl a položil si hlavu do dlaní. „Máš pravdu. Musím nás chápat jako oddělené od té věci.“

„Od této chvíle bychom měli udělat nějaká preventivní opatření,“ řekla Abby a stále si udržovala od Dana odstup. „Jordan se vrátí s vodou v láhvích. Možná bychom měli jíst a pít jenom to, co je v prodejních automatech. Už tu nebudeme moc dlouho, takže by to neměl být problém.“

„Dobrý nápad,“ řekl Dan. „Dneska v noci se můžeme předzásobit.“

„Dane… Dokonce i kdyby v té ‚vodě něco bylo‘ či co, musím říct, že přes všechny ty noční můry a hlasy a podobně jsme my dva s Jordanem nikdy nezažili nic, co by se aspoň trochu blížilo tomu, co se děje s tebou.“ Abby si s povzdechem zastrčila pramínek vlasů za ucho. „Nemám v úmyslu zpochybňovat tvoji teorii…“

„Já vím. A ty… máš pravdu. Není to dokonalé vysvětlení.“

Ve dveřích se objevil Jordan, v náručí láhve s vodou a dietní minerálkou, tři sáčky chipsů a ohromnou krabici sladkých tyčinek.

„Co koukáte?“ řekl, když na něj oba upřeli svůj pohled. „Jsem kluk v růstu. Nate.“ Hodil každému láhev s vodou. „Ty bláho, napětí tady by se dalo krájet nožem. Co se děje?“

„Dan si myslí, že se nás možná někdo snaží zdrogovat,“ vysvětlovala Abby a rovnala si svetr. Dan jí mlčky děkoval, že se nezmínila o jeho výbuchu. „Takže odteďka budeme jíst a pít jenom věci, které jsou zabalené.“

„Páni.“ Jordan znovu zasedl na svou židli a trhnutím otevřel sáček kukuřičných lupínků Doritos. „To je… to je těžké strávit. Ale raději být opatrný než pak litovat, soudím.“

„Já si myslím, že tahle věc možná přesahuje hranice léčebny,“ dodal Dan. „Možná i celé univerzity.“

Jordan si podržel sáček s chipsy nad obličejem a zatřepal s ním, až se mu do otevřených úst snesla malá lavina neonově oranžových trojúhelníčků. Vzal si láhev minerálky a vrátil se ke čtení hesla MKUltra ve Wikipedii.

Na podlaze zabzučel Danův telefon a roztančil se na koberci. Zvedl ho a podíval se na rozzářený displej.

Textová zpráva. Od Micaha.

Vědí, že jste v Ericksonově koleji. Vypadněte odtud.

Telefon v Danově ruce znovu zabzučel. Přišla další zpráva, tentokrát z neznámého čísla.

Vidíme tě.

Než to mohl Dan oznámit ostatním, Jordan vykřikl: „Hej! Co to má být? Zhaslo to…“ Plácl dlaní do monitoru. Dan ztuhnul, pozoroval, jak se všechny monitory v laboratoři jeden po druhém vypínají a černají.

„Musíme zmizet,“ zašeptal. „Hned.“

„Kam?“ vykřikla Abby, která klečela na zemi a sbírala obrázky a poznámky.

„Popadněte, co můžete,“ řekl Dan a schoval telefon. „Mám nápad.“

„Snad to vyjde,“ šeptal Jordan a prodíral se živým plotem vedle Dana. „Tohle debilní kapradí se mi otírá o genitálie…“

„Pššššt.“ Abby byla schovaná někde nalevo od Dana, nebylo ji vidět za hustou řadou přerostlých jalovců.

Teplota stále klesala, a teď, zaklíněný za nějakým keřem s vlhkými listy, které mu šlehaly do tváře, se Dan snažil, aby mu nedrkotaly zuby. Tiskl si k hrudi deník a poznámky. Kdyby se zachvěl, kdyby dýchal, mohl by vyzradit jejich skrýš.

Uplynulo deset minut. Možná se mýlil. Možná byla ta druhá zpráva prostě jenom varování, a nikdo nepřijde. Dan se rozhodl, že počkají dalších pět minut. Když se nikdo neobjeví, pak vymyslí nějaký další plán.

Dan se celý třásl, bylo mu nanic, a už se chystal dát signál, že vzduch je čistý, když zaslechl šustění tenisek, které se šouraly navlhlou trávou. Jedna postava v pláštěnce, pak dvě, za nimi další dvě… Dohromady se objevilo šest lidí s obličeji skrytými pod červenou kápí a maskou ve tvaru lebky. Dan se stáhl, když se jedna ze zvědavých masek otočila směrem k němu. Nedokázal říct, zda ho ten člověk viděl, jak se schovává v křoví.

Nakonec Šarlatoví vešli do budovy kolejí. Dan si netroufl ani vydechnout, dokud se dveře nezavřely za posledním z nich.

„Jsou to fakt oni,“ zašeptala Abby. „Šarlatoví. Kolik jich asi je?“

„Když začneš počítat absolventy, můžou jich být stovky. Možná tisíce.“

„Začínáš mluvit jako můj dějepisář,“ řekl Jordan. „A já začínám panikařit, protože to dává smysl.“

„Brzy se vrátí,“ připomněl mu Dan. „Buďte zticha.“

Ani ne za deset vteřin se dveře budovy s prásknutím rozletěly. Dan se přikrčil k zemi a sledoval šest studentů v červených oděvech. První postava byla vysoká, nejspíš to byl muž, zastavila se přímo pod lampou a rozhlížela se okolo. Jordan poklepal Danovi na rameno a ukázal prstem. Dan sledoval ten prst ukazující skrz větve a listí na chodník a – na boty.

„Pojďme!“ zahřměl Calův hlas nad trávníkem a stezkami. „Určitě hledají další východy. Idioti! Jak jste mohli nechat ty hajzly utéct? Ty!“ Udělal krok kupředu a strčil do jednoho z Šarlatových. „Tys je varoval, že?“

„Odprejskni! Nic jsem neudělal!“

Danovi se zastavilo srdce – za jednou z těch hnusných masek se skrýval Micahův ztlumený hlas.

„Jo, však my na to přijdem.“ Cal do něho znovu strčil, tentokrát silněji. „Jestli lžeš, víš, co ti udělá, a tentokrát ti tvůj úžasnej střelenej děda nepomůže.“

„Myslíš, že to nevím?“ Micah se bránil a pěstmi se snažil Cala odstrčit.

Cal to ignoroval a trval na svém. „Dávala to dohromady celé roky, ty debile. Když to teď posereš, zničí tě. Pochybuju, že budeš moct zůstat na škole, až se vedení dozví, proč jsi byl v pasťáku doopravdy.“

„Nic o tom nevíš,“ vyštěkl Micah Calovi do tváře.

„Krádež, nemám pravdu? To aspoň všem říkáš. Kecy. Ty kecáš.“

„Zavři hubu, a hned,“ zavrčel Micah a znovu do Cala strčil. „Hned. Okamžitě.“

„Není divu, že ses tak snažil bejt s každým zadobře.“ Cal supěl, obrátil se k Micahovi zády a udělal pár kroků směrem k houští, ve kterém se schovával Jordan. „Myslíš si, že ti všichni polezou pořád do prdele, až zjistí, že ses ožral a narval to do stromu? Jak se jmenovala ta chudinka? Julie? Jessie?“

Micah se pořádně rozmáchl a Cal jen tak tak uskočil.

„Dej si pozor,“ varoval ho Cal a tiše pomlaskával. „Už tak jsi v dost velký bryndě.“

Micah něco zabručel, zalapal po dechu a ucouvl, rukama dával najevo, že se vzdává. Svěsil ramena, bojovnost z něj vyprchala. „Nic jsem neudělal, Cale. Nech mě bejt.“

„Uvidíme. Řekni tý svý pitomý expřítelkyni, aby se taky držela v lajně, nebo se bude muset probudit, je ti to jasný?“

„Laru z toho vynech,“ zahučel Micah.

Ostatní čtyři Šarlatoví se vrátili a pak všech šest odkráčelo po cestě, nakonec se dali do běhu. Dan zvedl ruku na znamení, aby jeho přátelé počkali. Kdyby z křoví vyrazili příliš brzo, všimli by si jich, a Dan nechtěl vědět, co by jim Šarlatoví udělali, kdyby je našli.

Šarlatoví přešli už skoro přes celé nádvoří koleje a téměř zmizeli z dohledu, když Dan vylezl po čtyřech ze svého úkrytu. Abby se vypotácela z jalovcového keře na cestičku naproti němu a otírala si z kabátu listí.

„Nerad to říkám, ale musíme jít za nimi,“ řekl Dan.

Jordan přelétl očima z Dana na Abby. „Vždyť jsou v přesile!“

„Budeme se držet za nimi, aby si nás nevšimli, Jordane, musíme si pospíšit!“ řekla Abby a dala se do běhu. „Už jsou skoro pryč!“

Společně vyběhli na pěšinu, která vedla od kolejní budovy, a dali se směrem, kterým zmizely postavy v pláštěnkách. Dan viděl, jak cosi červeného před nimi zabočilo doleva. Nechtěl na sebe upozornit, ale zariskoval několik zadýchaných slov.

„Vsadím se, že vím, kam ukazují poslední Felixovy souřadnice,“ zašeptal. „Oni nás tam přímo zavedou.“

× × × × ×

Drželi se ve stínu a v blízkosti stromů a šli za šesti postavami v pláštěnkách nejprve na sever a pak na západ od kampusu. Dan ještě nikdy nedošel pěšky tak daleko od školy, a když se ohlédl přes rameno, věž univerzitní kaple už nebyla vidět. Namísto skromných domů v nejbližším okolí školy tu stály větší a dražší vily v pečlivě upravených zahradách.

Měli teď méně možností se skrývat, protože zde byly řady živých plotů sestříhaných do jednolitých kostek. Dům za domem se Dan snažil načasovat jejich úprk od jedné skrýše k druhé, dával pozor, aby kolem zrovna neprojížděla auta a aby nikdo z pronásledovaných nezůstal pozadu.

Jedna jeho část nechtěla uvěřit tomu, co Cal řekl o Micahovi, ale proč by jinak někdo jako on vstoupil do takové sekty? I Dan rozuměl tomu pokušení – připojit se k Šarlatovým a smazat tím skvrnu z minulosti. Neříkal dokonce Micah, že tu získal stipendium?

Nakonec Cal a jeho skupina odbočili na příjezdovou cestu vedoucí k velké třípatrové budově. Dům vypadal, jako by byl vyřezán z jednoho obrovského bloku šedé skály. Na rozdíl od ostatních domů v sousedství, které byly až na občasné světlo u vchodu ponořené do tmy, tento dům byl celý zalitý světlem. Každé okno bylo ozářeno rudou svíčkou na parapetu. I z dálky Dan rozeznal jejich tvar. Lebky.

Podobnou svíčku viděl v Micahově pokoji, a další na večírku.

„To je nějaké shromáždění nebo co?“ přemýšlela Abby nahlas a krčila se vedle Dana. Schovávali se za trsem křoví dokonale sestříhaného do tvaru koule. Vypadlo z něj několik přezrálých bobulí a zbarvilo trávu u jejich nohou rudě.

„Nevidím tu žádná auta,“ řekl Dan. „A od kampusu je to pořádná dálka…“

„Jelikož cokoliv, co se chystáme udělat, nás zabije, chci teď oficiálně prohlásit, že jsem měl pravdu s těmi lodními botami,“ šeptal Jordan.

„Prima. Oukej. Měl jsi s těma botama pravdu,“ řekl Dan. „My všichni jsme na tebe ohromně pyšní.“

„Jaký je plán?“ naléhala Abby. „Nemůžeme tam jen tak vkráčet předními dveřmi.“

„Žádný plán není. Musíme se jenom dostat dost blízko, abychom mohli nakouknout dovnitř. Když se nám to povede, možná zjistíme, kdo všechno k nim patří.“

„A co když si nesundají masky?“ Abby vykukovala zpoza jednoho keře a kousala si spodní ret.

„Pak budeme muset vymyslet něco jiného,“ odpověděl Jordan. „Přinejmenším získáme představu, s kolika podivíny máme tu čest.“

„Zkusíme to zadem,“ zamumlal Dan a udělal krůček vpřed. „Můžeme zůstat na druhé straně příjezdové cesty, dál od oken.“

„Nevím, co na to říct…“ Abby si hrála se svými palčáky a pohupovala se na patách. „Budeme v naprosté menšině. Možná bychom měli počkat do rána. Většina jich odejde a pak bychom mohli zjistit, jestli má ten dům nějaké dveře, které by Jordan mohl otevřít.“

Nebyl čas na hádky, ne teď, ne když jsou tak blízko.

„Musím si to prohlídnout, Abby,“ řekl nakonec Dan. „Felix řekl, abych se řídil souřadnicemi, a to taky hodlám splnit.“

„Ale jsou i jiné způsoby, jak bychom mohli…“

„Ne, Abby, tohle je ono. Můžeš zůstat tady, jestli chceš, ale já se chci podívat blíž. Chci zjistit, kdo po nás jde. Chci přesně vědět, proti komu stojíme.“ Byla mu hrozná zima a měl strach a rychle ztrácel trpělivost. Jak to, že to Abby nechápe? Nelíbilo se mu to o nic víc než jí, ale o líbení se tady nešlo.

Ředitel a jeho následovníci, či kdo je toho součástí, je nenechají na pokoji, dokud nerozluští ten spletenec, který tu vytvořil.

„Ale, Dane, kdybychom počkali…“

„Já prostě chci, aby to už skončilo, Abby. To je všecko, co si přeju, vědět, jak to dát jednou provždy do pořádku.“ Dan nečekal už ani chvíli. Mohou jít s ním, anebo tu mohou zůstat, ale on neváhal už ani vteřinu.

Vyrazil z houští, přeběhl přes příjezdovou cestu, běžel podél ní a pak zatočil a utíkal rovnoběžně s chodníkem. Dům se tyčil blíž, vyšší, než si původně myslel. Působil chladně, jednotvárně, pouhý kamenný pravoúhelník s okny pravidelně od sebe a s decentní břidlicovou střechou.

Když doběhl na konec příjezdové cesty, ocitl se proti vchodovým dveřím, napravo byla prázdná trojgaráž. Mezi domem a garáží byla proluka a on do ní uháněl. Když zaběhl za roh, přitiskl se ke zdi a čekal, až popadne dech.

V tu chvíli se po jeho boku objevili Abby a Jordan. Dana zalil pocit viny. Stres a strach způsobovaly, že byl prchlivý a netrpělivý, a jeho přátelé si od něj takové chování nezasloužili. To, aby se sem vrátili, byl jeho nápad. On byl ten, po kom Šarlatoví šli. Ale jeho přátelé ho stejně neopouštěli.

„Mrzí mě to,“ zašeptal, když se opět všichni pohromadě tiskli k domu. „Já jen…“

„Chápu to. Nemůžem toho jen tak nechat,“ odpověděla Abby. „Fakt ne.“

„Takže, ať budeme dělat cokoliv, pospíšíme si, ano? Necítím prsty u nohou a tohle místo mi nahání hrůzu.“

Jordan měl pravdu. Už promarnili příliš mnoho času. Dan je vedl k oknu, které bylo několik stop před nimi. Bylo tak nízko, že kdyby se neskrčil, zevnitř by mohli zahlédnout temeno jeho hlavy. Všichni tři se plížili pod oknem a pak se Dan otočil, ruce ztuhlé mrazem, opatrně se vztyčil a nahlédl oknem dovnitř.

Štěstí při něm stálo, ale i tak zadržel dech a pokynul ostatním, aby se podívali.

Za oknem byla podlouhlá místnost s vysokým stropem a lesknoucí se dřevěnou podlahou. Přímo uprostřed visel lustr s červenými svíčkami, horký vosk se rozléval do stříbřitých kalíšků a připomínal hustou krvavou řeku. Postavy v červených hábitech, byl jich nejméně tucet, vytvořily půlkruh okolo křesla s vysokým opěradlem. Dan pevněji stiskl okenní parapet. Poznal to křeslo. Vypadalo téměř přesně jako to, které viděl ve sklepě studentského spolku.

„Co říkají?“ vydechla mu Abby do ucha.

Měla pravdu, něco skandovali tichými hučivými hlasy, které sílily, byly stále hlasitější, až Dan konečně porozuměl slovům.

„Postavili to z kamene… Postavili to z kamene…“

Proč mu to připadalo tak důvěrně známé?

V pravé části půlkruhu zahlédl Calovy lodní boty, ale nikdo si nesundal kapuci. Když skandování zesílilo tak, že se skutečně začala třást skleněná tabule před jeho očima, slova naráz ustala. V otevřených dveřích na pravé straně místnosti se mihl stín a pak vstoupila postava v pláštěnce, následovaná třemi dalšími.

„Není to…?“ zamumlal Jordan.

Neobtěžovala se nasadit si masku ani kapuci.

„Ano.“ Dan ji poznal okamžitě – krátké tmavé vlasy, mezery mezi zuby. „Profesorka Reyesová. A toho vysokého chlapa jsem viděl v kampusu. Myslím, že je to taky profesor. Ta blondýna byla na jarmarku. Kelly jaksi. Bože, vždyť ona kandiduje do senátu.“

„Nemůžu tomu uvěřit…“ Abby vrtěla hlavou a zahleděla se jinam.

Dan se ponuře usmál. „Já ano.“

Profesorka kráčela slavnostně ke křeslu a zastavila se za ním. Okolo krku se jí blýskal zlomek červeného kamene, ve světle svící jako by tančil.

„To je ono,“ šeptal Dan. „To je ten kámen, o kterém pořád píše. Patřil řediteli.“

„Jak se k němu dostala?“ zeptala se Abby.

„To nevím. Možná byla jeho chráněnkyně.“

„Anebo oběť,“ poznamenal Jordan tiše.

Profesorka Reyesová si položila ruce na opěradlo křesla a dlouze se rozhlédla po shromážděných. Vystavovali se teď nebezpečí, že je zahlédne, protože okno bylo přímo naproti ní. Dan doufal, že jasné světlo uvnitř ztěžuje výhled do temnoty za okny, ale pro jistotu o fous sehnul hlavu.

I přes sklo slyšel Dan profesorku Reyesovou naprosto dokonale, když pozvedla hlavu a řekla: „Kde je?“

„My… My jsme ho ztratili, a ty dva taky.“ Byl to Cal, šoupal nervózně nohama v mokasínách dozadu dopředu.

„Nemyslím jeho, toho druhého. Zrádce.“

Jestliže se Dan cítil předtím provinile za to, že přesvědčil Jordana a Abby, aby se vrátili na univerzitu, teď se cítil ještě provinileji, když sledoval, jak tři ještě více zahalení neznámí vlečou do místnosti Micaha. Ruka v palčácích se položila na jeho a stiskla ji. Dan si vyměnil pohled s Abby, cítil, jak se mu nepříjemně stáhla střeva.

Micah vypadal nadrogovaný a zbitý, jeho čelist a pravou tvář pokrývaly čerstvé tmavé podlitiny. Určitě by se jim bránil. Nebyl to žádný trpaslík a Dan viděl v jeho pokoji trofeje za úspěchy v bojovém umění. Ale klopýtal zavěšený do lidí, kteří ho prakticky vlekli. Jedno sklo brýlí měl rozbité a druhé chybělo úplně.

„Musíme něco udělat,“ zašeptal Dan.

„Jako třeba co?“ Při Jordanových slovech stiskla Abby Danovy prsty ještě víc.

„Já nevím… Ale pomohl nám utéct. Musíme mu pomoct.“

„Jo, a chytnou nás a všechno tohle pak bylo zbytečné.“

Bylo mu ještě hůř, když Abby zašeptala: „Jordan má pravdu.“

Šarlatoví donutili fyzickou silou Micaha, aby si sedl do křesla před profesorku, a kolem zápěstí mu utáhli pouta. Kovová pouta mu dali i na kotníky. Dan s hrdlem sevřeným hrůzou pozoroval, jak jeden z nich vytáhl ze záhybů své pláštěnky opasek
a upevnil ho okolo Micahovy hlavy, takže byla přivázána k opěrce židle.

„Mé nástroje?“ zeptala se profesorka Reyesová suše, jako by někoho prosila, aby jí podal sůl.

Postava v pláštěnce se uklonila a odcupitala z místnosti, aby se jen za malou chvíli vrátila s naleštěným stříbrným tácem, na němž ležely jen tři věci – kousek gázy, palička a bodec.

„Ach, bože, ne. Ne, ne, ne,“ Jordan se zajíkal.

Micah sebou začal vrtět, najednou si uvědomil, že je svázaný, a snažil se osvobodit.

„Nehýbej se,“ vyštěkla profesorka Reyesová. Její tmavé oči se třpytily jako černí brouci. „Nelíbilo by se ti, kdybych se netrefila. Není na to nejvhodnější doba, ale ani tvůj rodinný původ tě neochrání před trvalejším řešením.“

Dan cítil na kloubech prstů, jak Abbyina rukavice zvlhla potem.

„Ať je to pro vás připomenutím, co se stane, když neuposlechnete. Když se vměšujete. Mohli jste ho zastrašit, vyděsit k smrti, když jsem tak blízko odpovědi…“ Postavila se ke křeslu z boku, vzala bodec a pak kladivo a naklonila se nad něj. Opatrně obrátila Micahovo pravé víčko a umístila bodec. „Držte ho, ať se nehýbá. Je načase, aby se probudil…“

Dvě postavy uposlechly.

Micahovy oči zoufale těkaly, pak se zadívaly přes okno do Danových. Dan se s námahou nadechl, kousal se do jazyka, aby nekřičel. Kladivo se rozmáchlo a nabylo sílu k úderu. Dan cítil, jak sebou Abby vedle něho trhla a zakryla si oči. Nechtěl spustit zrak z toho, co se dělo za oknem.

A v poslední sekundě, kdy zaslechl, jak kladivo udeřilo do bodce, si byl jistý, že viděl, jak Micahovy rty neslyšně říkají: „Utíkej!“

Ten zvuk mu projel přímo celým tělem, duté buch, jako když kus masa dopadne na vykachlíkovanou podlahu. Dan si přál, aby se byl nedíval. Ještě víc si přál, aby byl schopen něco udělat a zabránit tomu.

„Tady nemáte co dělat.“

Dan se otočil, otíral si oči, jako by chtěl zahnat tu hrůzu Micahovy lobotomie. Přímo za nimi stál jeden z Šarlatových. Nikdo nepromluvil. Dan cítil, jak mu mrazivý strach brání mluvit a obírá jej o vzduch.

Postava natáhla ruku, stáhla si masku a odhalila hezkou, i když neupravenou tvář. Danovi trvalo okamžik, než ji poznal.

„Lara!“ vydechla šokovaná Abby s úlevou. „Počkej! Ty jsi jedna z těch stvůr?“

„Byla jsem. Už k nim nepatřím. Ne že bych mohla odejít, ale… Nikdy bych nevěřila, že by něco takového udělali někomu z nás. Micahovi.“ Rty se jí chvěly a oči se leskly slzami. Pak s námahou zamrkala a její tvář už nebyla vyděšená, ale odhodlaná. „Nemůžete tu zůstat. Kdyby vás našli… Líp na to ani nemyslet. Pojďte za mnou, ano? Tato strana domu je skoro prázdná. Nikdo si nás nevšimne.“

„Co je tohle za místo?“ zeptal se Dan, už nebyl tak rozhodnutý vstoupit dovnitř. Už viděl dost.

„Bydlí tu profesorka Reyesová. Zdědila dům po řediteli Crawfordovi. Nazývá ho svým otcem, ale myslím, že doopravdy příbuzní nejsou. Odkázal jí dům ve své závěti.“ Lara je vedla zezadu kolem domu. Kdykoliv se blížili k oknu, shrbili se. „A teď běžte, rozumíte mi? Nesmí vás vidět.“

„Ale kam máme jít?“ šeptal Jordan. „Ty jsi tady, Cal je šílenec, a Micah je… Nemáme kam jít.“

„Najděte si nějaký úkryt. Studentská unie se nezavírá… Najděte si někde nějakou chodbu a snažte se všem vyhnout. Mějte telefony u sebe. Kdyby nějak zjistili, kde jste, pošlu vám textovku.“

„Laro…“ Abby běžela k ní a popadla ji za zápěstí. „Proč to děláš? Když na to přijdou, taky ti ublíží.“

„Nemám teď čas se tím zabývat. To není to, co… Nechci být někým takovým…“ Lara nezpomalila, pokračovala tmou, dokud nedošli k úzké řadě stromů, které oddělovaly pozemek od vedlejší budovy. „Myslela jsem si, že mi to pomůže ve studiu, že získám konexe! Slibovali mi, že budu vystavovat v jakékoliv newyorské galerii, na kterou si vzpomenu. Anebo že mě dostanou na medicínu, kdybych si to někdy rozmyslela. Cha.“ Zastavila se, rozhlédla se všemi směry, aby se ujistila, že je nikdo nepronásleduje. „Buďte v bezpečí. Spojím se s vámi, jakmile to bude možné. Zmizte z kampusu. Sedněte na autobus, na letadlo… Prostě utečte.“

„Počkej,“ řekl Dan pevně. „Mám ještě pár otázek…“

„Teď ne. Budou mě hledat.“ Vzdychla a znovu si natáhla přes hlavu kapuci. „Zavolejte mi zítra. Pak vám odpovím na všechny otázky.“

„Dane, nech ji. Nechci, aby se dostala do problémů.“ Abby ho tahala za ruku, dokud se jí ho nepodařilo odvléct do bezpečí stromů. „Dej na sebe pozor, Laro.“

„Ty taky.“ S tím Lara spěchala přes dvůr, až z ní zbyla jen šarlatová skvrna.

Procházeli ulicemi a kampusem, zastavovali ve stínu poblíž budov a stromů, dokud nemohli vyběhnout na volné prostranství, aniž by je někdo mohl zahlédnout. Bylo to docela snadné, vzhledem k tomu, jak pozdní byla hodina.

Vyčerpaní konečně došli k Wilfurd Commons a protáhli se mdle osvětlenými chodbami až k zadnímu koridoru, kde se vykládaly z náklaďáků potraviny a limonády. Opřeli se o zeď, dlouhou chvíli nikdo z nich nepromluvil.

Nad hlavami se jim rozblikala dožívající halogenová lampa a přerušovaně bzučela. Prodejní automaty dál v chodbě vydávaly podobné, ale pravidelnější hučení.

„Chci si znovu všechno projít,“ zamumlal Dan a vytáhl z kabátu deníky a poznámky.

„Mohli bychom aspoň deset minut sedět v klidu?“ zabručel Jordan. „Prostě to potřebuju… nevím co. Zpracovat? Právě jsme viděli… A všichni ti lidé tam. Co to sakra s tímhle místem je?“

„Dan má pravdu,“ řekla Abby, stáhla si palčáky a pak nechala své ruce, které se zdály těžké jako olovo, dopadnout na stehna. „Tohle jde mnohem, mnohem hlouběji, než jsme si mysleli.“

„Chci říct, proč by, hergot, lidi chtěli vstoupit do takového spolku?“ ptal se Jordan. Opřel si hlavu o zeď a zavřel oči.

„Slyšel jsi Laru – kvůli konexím, prestiži. Micah říkal, že sem chodil jeho strýc, a já se vsadím, že taky patřil k Šarlatovým. A ne že by ho teď potkal lepší osud, ale kdyby mu nevymázli rejstřík, Micah by nejspíš ještě seděl v pasťáku.“ Dan si protřel oči. Nesmí usnout. Teď ještě ne. „Calův táta tu býval děkanem. Zřejmě je to v rodině.“

„Lařin bratr je absolvent,“ řekla Abby. „Nejspíš byl také jejich členem.“

„Myslím, že to byl zkrátka tajný spolek jako každý jiný, dokud se v něm neangažoval ředitel. Vsadím se, že členové ani netuší o všech věcech, které udělali v jeho zájmu. A ať se snažil udělat cokoliv, vypadá to, že profesorka Reyesová to stále dělá. Kéž bych věděl, co myslela tím, že jsme ‚tak blízko odpovědi‘. Odpovědi na co?“

„To já bych zase rád věděl, jestli má tenhle spolek někoho v camfordské policii?“ mumlal Jordan.

Dan na to nechtěl ani pomyslet. „Měl jsi štěstí a našels něco k těm jménům z tabule s absolventy školy, než klekly počítače?“

„Nic.“

„Mám ještě tohle,“ řekla Abby a ukazovala noviny složené do čtverečků. „Vzpomínáte? Cal je měl v batohu na karnevalu.“

Danovou hrudí projela jiskřička naděje, první za dlouhou dobu, a stačila na to, aby se znovu probral. „Podíváme se na ně.“

„Klidně se oddělejte,“ bručel Jordan. „Já si dám šlofíka.“

„Můžeme se střídat.“ Abby se snažila uhladit fotokopie novin z archivu mezi svýma a Danovýma nohama. „Nastavím v mobilu budík…“

„Co je?“ zeptal se Dan. Její hlas zněl ustaraně a Dan ji pozoroval, jak kontroluje svůj telefon.

„Baterka je skoro vybitá. Zbývá jen málo. A tvoje?“

Dan vytáhl z kapsy mobil a zašklebil se. „To samý. Sakra. Nabíječku mám u Micaha v pokoji, ale tam se nedostanu. I když… Jordan by mohl zámek otevřít.“

Zatřásli prudce s Jordanem a vytrhli ho ze spánku. „Ne. Ani nápad, Dane. Děláte si ze mě srandu nebo co? Já se na kolej nevrátím. Udělám to a budu jen kousínek od toho, abych se stal námětem pro příští ‚zcela fiktivní‘ příběh ze seriálu Zákon a pořádek.“

„A jak se nám potom Lara dovolá? Máš dobrou baterku?“

Jordan se podíval na iPhone, který měl položený na břiše. „Je na polovině. Když mobil do rána vypnu, můžu to takhle udržet.“

„Pošlu Laře zprávu s jeho číslem,“ řekla Abby. „Tak nás aspoň bude moct najít.“

„Tak jo. Vzbuďte mě, až na mě dojde řada s hlídáním,“ řekl Jordan a napůl už zase spal.

Dan se naklonil nad uhlazený papír, prsty přelétal nad různými titulky novinových zpráv a komentářů. Většinou šlo o nepodstatné věci, zprávy o sportovních týmech a nadcházejících tanečních nebo divadelních hrách. Oči se mu zamlžily a nemohl číst, překvapil ho smutek, přemohl ho tak, že nedokázal potlačit třes v rukou. A najednou tu byla Abbyina ruka, spočinula na jeho a svým teplem ho konejšila a uklidňovala.

Když Jordan usínal, opakoval si pro sebe tiše řady čísel, až se jednotlivá slova slévala dohromady.

„Je mi to moc líto, Dane. Vím, žes ho měl rád.“

„Teď z něj už nejspíš bude salát,“ řekl hořce. „Prostě… guma. A to jen pokud to přežije. Byl to hodný kluk… myslím. Ať byl, jaký chtěl, přece se nám snažil pomoct.“

„Možná se chtěl polepšit, víš? Odčinit, co udělal. Možná mu to došlo a uvědomil si, že Šarlatoví nejsou v právu,“ uvažovala Abby. „A kdybychom s ním zůstali?“ Pohladila ho lehce po hřbetu ruky. „Chytili by nás taky, a co potom? Teď bychom na tom byli jako on. Vím, že je to tvrdé, ale musíš to brát racionálně.“

„Cha, to je směšné.“

„Co?“

„Umělkyně mi říká, abych myslel racionálně. Ale máš pravdu… Vím to. O to nejde. Jde o to, že jsme neudělali nic, abychom to zastavili.“ Dan si vzdychl a snažil se očima soustředit na novinový papír. „Mám pocit, že tohle platí od chvíle, co jsme v létě přišli do Brooklinu – věci se nám dějí, a my s tím nemůžeme nic udělat.“

„Můžeme a uděláme,“ ujistila ho Abby. „Ještě není všemu konec.“

Dan pokýval hlavou, snažil se polykat i přes ten pocit velké ztráty, který se mu usadil v hrdle. Nesnášel ten stav, jako by měl zvracet nebo plakat, anebo obojí. Obrátil stránku a našel článek o nějakém spolku studentek, který organizoval dobročinnou akci, jejíž výnos měl zaplatit léčení nějakého profesora. Dan se chystal obrátit na další stránku, když v tom Abbyina ruka vystřelila a shodila noviny na zem.

„Ta dívka,“ řekla a ukazovala na obrázek členek sesterstva, které stály vedle sebe a usmívaly se. „Koho ti připomíná?“

Dan přimhouřil oči a zadíval se na složené paže a zkřížené nohy jedné z dívek, která nevypadala zrovna jako někdo, kdo se rád fotografuje. V řadě dívek stála úplně nalevo a skoro se mračila. Byla štíhlejší a měla jiný účes, ale rysy se nezměnily.

„Profesorka Reyesová,“ řekl. Dan pokrčil rameny, ten obrázek se mu nezdál ničím významný. „Tak byla v sesterstvu, a co má být?“

Abby se kousala do rtu, obočí měla u sebe, jak upřeně a zamyšleně zírala do novin.

„Co?“ naléhal Dan. „Co je s tím?“

„Jenom takové tušení, hádám. Chci říct… Víme, že ředitel ovládal Harryho Cartwrighta, a víme, že Harryho dávali do spojitosti se zmizením těch žen ve městě. Vzpomínáš si na ten dopis, který jsme našli v jeho domě? Od Caroline? Byla u Šarlatových, nelíbilo se jí to, chtěla odejít…“

„Caroline.“ Danovi se rozšířily oči náhlou zvědavostí. „Myslíš, že Caroline Martinová je profesorka?“ Očima přelétl malá písmena pod fotografií. Stálo to tam, černé na bílém – první jméno vlevo: C. Martinová.

„Reyesová musí být její jméno po manželovi,“ napadlo Abby. „Anebo si je prostě vybrala po tom, co jí ředitel vymyl mozek. Možná to jméno vybral on. Dává to smysl, ne? Když přišla na to, jaké má ředitel s Šarlatovými záměry, a chtěla odejít, udělal by všechno, aby jí zabránil o tom mluvit.“

„Takže Caroline umlčel tím, že z ní udělal jednu ze svých pokusných oveček, a teď ona dělá to samé svým stoupencům,“ řekl Dan a pokyvoval hlavou. „A ty ostatní ženy, ta ostatní zmizení… Možná šlo o totéž. Chtěly ho odhalit.“

„Stejně jako Micah…,“ dodala Abby posmutněle. „A taky Lara, jestli zjistí, že nám pomáhá.“

„Je to kruh. Profesorka Reyesová jedná prostě tak, jak ji ředitel naprogramoval.“

„To je strašně depresivní.“ Dotkla se profesorčina jména pod fotografií spolku. „Opravdu si myslíš, že ji zhypnotizoval? Může něco takového vůbec tak dlouho vydržet? Přemýšlím, jak ji z toho... víš, jak ji z toho dostat. Ředitel jí to musel udělat před třiceti lety.“

„Což znamená, že Šarlatoví jsou skutečně její otroci nebo něco podobného, a ani o tom neví,“ řekl Dan. Teď, když před sebou viděl celý rozsah ředitelovy práce, víc a víc kousků do sebe začínalo zapadat. „Možná, že Calovi totálně vymyli mozek. Anebo tvé tetě Lucy. Myslím tím, že tentokrát vypadala úplně jinak. A Felix… Možná, že přesně tohle potkalo i jeho!“

Při těch slovech se Abby narovnala. „Felix? Ale dal ti ty adresy, abys na to přišel…“

„Což potvrzuje, že opravdu klade odpor. Letos v létě to občas vypadalo, že je sám sebou, a pak zase že je Sochařem. Možná, že se brainwashing tak úplně nepovedl. Možná, že profesorka Reyesová v tom není tak dobrá jako ředitel. Má ten kámen a nejspíš i ten jeho koktejl léků, ale jeho poznámky byly v domě bratrstva. Možná je nikdy ani neviděla…“ Znovu vzplála jiskřička naděje, ale jen slabá.

„Takže to možná jde zvrátit,“ řekla Abby radostně.

Přemýšlel o svém setkání s Maudirem či s jeho duchem, nebo vizí ředitele Crawforda či co to vlastně bylo.

Nemůžeš předělat to, co už bylo uděláno, ale určitě to můžeš zrušit. Není to snadné, ale můžeš to zrušit.

Jestliže je opravdu možné zrušit ředitelovo vymývání mozku, pak je možné, že to heslo, o kterém se Maudire zmínil, se skrývá někde v těch denících. Dan pokýval hlavou a složil noviny s chmurným odhodláním. „Doufám, že to jde zvrátit. Protože jakmile pomůžeme ostatním, pak uděláme, co je třeba, abychom to zvrátili i u mě.“

„Počkej, ty myslíš…“

„Přesně to si myslím. A jsem odhodlaný navrátit si svoji mysl.“

Starý hypnotizér měl zuby jako dýky uhnízděné v rozcuchaných vousech. Zdálky se zdál čistý, ale zblízka jste viděli v jeho vrásčité tváři usazenou špínu.

Starý znamenalo křehký. Starý znamenalo, že by ho porazil i malý kluk.

Uvnitř stanu to páchlo po nějakých divných bobulích, po bobulích, které nasákly nějakým módním dámským parfémem. Věděl, že ten pach zůstane v jeho šatech celé dny a matka se na něj kvůli tomu bude zlobit. Kde jsi byl? Proč tak smrdíš? Miminku z tebe bude špatně! Vymyslí si něco později, až půjde domů s Patrickem a Bernardem.

Ale teď potřebuje ten kámen na řetízku. Jestliže chce, aby Patrick vylezl na střechu, potřebuje ten kámen. Uvnitř stanu byly všelijaké podivné věci – pták s červeným peřím a jedním okem, který poskakoval na bidýlku a pištěl „tík!tík!“, a velké těžké svícny, na kterých bublal purpurový vosk.

Starý pán si ho oblíbil a to znamenalo, že se nebude mít na pozoru.

„Víš, odkud mám tenhle šperk?“ Hypnotizér se pořád smál. Smál se po každé větě, někdy po každém slově. „Starý Maudire ho vytáhl z hrobu, synku, co na to říkáš? Cha cha!“

„Tík! Tík!“

Daniel se díval na ptáka. Přemýšlel, jestli to na něj ten pták prozradí, když umí mluvit. Ale na tom nesejde. Potřebuje ten kámen, pokud chce Patricka umlčet.

„Byla to stará bezcitná vdova, nikdy si nepřála, aby její děti něco udělaly po svém, ale jenom to, co jim poručila ona, hochu, doháněla je k šílenství, cha cha! Pyšný. Nafoukaný. Někdo o mně říká, že jsem nafoukaný, ale to se mýlí. Vzal jsem ten kámen z hrobu vdovy na její plantáži, Arnaudově plantáži, s bílým domem, hezkým, a se stromy a řekou. Jeden z jejích chlapců se v té řece utopil. Její dcera jí rozbila lebku o strom. Cha cha! Sladce jsem jí šeptal, když jsem ji vykopával, šeptal jsem: „Probuď se, chérie, probuď se!“ Pohřbili tu proklatou vdovu v tajnosti, synku, a nikdo neměl odvahu jí sundat šperky, jenom já! To koukáš, co? Já, starý Maudire…“

„Tík!“

„Můžu se na něj ještě podívat?“ poprosil Daniel. Neposlouchal ten příběh. Nezajímal ho. Možná je ten kámen kouzelný a možná jenom obyčejný. Ať tak či onak, on věděl, že dokáže lidi zvláštním způsobem zhypnotizovat. Na něj to zabíralo, ne snad? A na něj jen tak nějaké triky nepůsobily.

„Ještě jednou, synku, ještě jednou, a pak hajdy domů!“ Hypnotizér vytáhl červený lesknoucí se kus achátu z kapsy u vesty a zahoupal jím před Danielovýma očima. Vypadal jako krev země, jako něco krutého a prvotního, co pocházelo ze samého dna světa.

Hřál ho v dlani, i když vypadal, jako by byl chladný.

„Tík! Tík!“

Daniel se dlouho na kámen díval a čekal, až se hypnotizér otočí k malým kamínkům v rohu, aby si nalil šálek čaje. Pak si dal kámen do kapsy, oběma rukama popadl těžký svícen a vší silou se rozmáchl. Purpurový vosk mu opařil dlaň, ale on to skoro nevnímal. Bylo tu víc krve, než čekal, a vytékala z hlavy rozbité jako meloun tak rychle a byla tak hustá…

Svícen byl pro jeho drobné paže příliš těžký. Upustil jej, sedl si na Maudirova záda a rukama objal krk starého hypnotizéra. Dobře, že je tak starý a křehký. Jeho krk byl jen teplou rourou, která pulzovala pod Danielovýma rukama, ne širší než hrdlo láhve na mléko, kterou používala jeho matka.

Purpurový vosk na jeho zápěstí zchladl a sloupal se a Maudire se pod jeho rukama přestal hýbat.

„Tík!“

Daniel toho ptáka nesnášel. Vzal další svícen, převrátil ho a celého ptáka polil horkým voskem. Křídla se mu slepila, nemohl létat, ale stále vřískal, jak ho vosk sežehl a pálil. Pak uhodil i ptáka, protože ho nenáviděl, protože už nechtěl slyšet to idiotské slovo.

Co to vůbec znamená – tík?

Daniel si otřel ruce do roztrhaného pruhovaného koberce a vyšel ze stanu.

Když procházel jarmarkem, usmíval se. Měl teď kámen a zítra Patrick zmlkne nadobro.

V posledních dnech se Danovi nedařilo probudit se normálně. Prudce sebou trhnul, když ucítil, jak jeho paži svírá něčí ruka. Na zlomek vteřiny si byl jistý, že si pro něj jdou Šarlatoví, anebo ten vousatý starý muž z jeho snů, ale byla to Abby.

Jemně s ním zatřásla, v dlani jí vyzváněl budík jejího mobilu.

„Kolik je hodin?“ zeptal se vyčerpaně.

„Osm,“ zamumlala Abby, „ráno. Já… ehm, asi jsem taky usnula. Ale zdá se, že nás nikdo nenašel. Takže… hurá?“

Jordan tam nebyl, ale zakrátko se objevil s hromadou jídla z automatu v náručí. Danovi zakručelo v žaludku.

„Nese se polévka,“ řekl Jordan a navzdory tmavým kruhům pod očima se usmíval. Hodil Danovi láhev pomerančového džusu a skořicový koláček s polevou v sáčku. „Vypadáš děsně. Špatné sny?“

„Nemám je snad pořád?“ odpověděl Dan, otevřel láhev džusu a hltavě se napil.

„Já jsem měla taky hrozné sny,“ řekla Abby vlídně. Odlepila se ode zdi, o kterou se opírala, a začala si sčesávat vlasy do culíku. „Honily mě Lucy a Lara, ale neměly žádné obličeje. Poznala jsem je jenom podle toho, že se pořád smály.“ Zachvěla se. „Bylo to děsné.“

„Takže, co teď budeme dělat?“ Jordan se opřel o protější zeď a zapnul telefon. Zasmušile na něj hleděl a žvýkal u toho rozpadávající se pocukrovanou koblihu. „Počkáme na Laru, až zavolá? A co když nezavolá?“

„Zavolá. Musí.“

Dan si tak jistý nebyl. Doufal, že má Abby pravdu, ale poté co viděl, jaký osud stihl Micaha, nepodceňoval profesorku Reyesovou ani to, co je schopná udělat, aby si nad svými ovečkami zachovala kontrolu – co je schopná udělat pro to, aby ho našla.

Vzdychl si a spolkl kousek koláčku. Nebylo moudré brát léky na prázdný žaludek. Byl rád, že je nosí všude s sebou, jinak by bylo nutné vrátit se a otevřít násilím zámek Micahova pokoje. Jak vůbec dostane své věci zpátky? Co když Micaha už nikdy neuvidí? „Možná nám Lara řekne, komu tady můžeme věřit. Patří k Šarlatovým, takže musí vědět, kdo ne. Mohla by tu být jakási šance, že do toho není zapletená policie.“

„Mě by zajímalo, proč od nich prostě neodešli, když se začaly dít tyhle divný věci,“ řekl Jordan a líně převracel svůj telefon v dlani. „Člověk by řek, že po jedné takové lobotomii se někdo ozve.“

„Jasně, tak jako my jsme všeho nechali, když to v létě začalo smrdět?“ utrousila Abby jízlivě.

„Trefa.“

Abby přišla blíž, vzala Danovi poznámky a prohlížela si je, zatímco Jordan si sedl a listoval novinami z archivu.

„Je zvláštní dívat se na ni takhle,“ řekl Jordan. Nalistoval stránku s fotografií dívčího spolku. „Vypadá… normálně. Myslíš, že v té době už byla zapletená s ředitelem?“

„Myslím, že jo,“ odpověděl Dan. Cítil, že má zuby potažené plakem. Od včerejšího rána si nemyl tvář ani nečistil zuby. „Časově se to shoduje.“

„Takže už tehdy byla…“ Jordan se naráz zastavil a třepal jim konečky prstů před očima. „Oblbnutá nebo tak něco.“

„Co je tohle?“ Abby byla rychlá čtenářka a prolétla očima už většinu stránek. „Sanctum, svaté či posvátné místo,“ četla. „Co může být posvátnějšího než vlastnit moc svých vlastních myšlenek? Sanctum: zámek i klíč současně.“ S rozpačítým hmm odložila listy. „Myslíte si, že ten dům, který jsme našli, je to sanctum? Jestliže to býval jeho dům, dávalo by to smysl.“

„Možná,“ řekl Dan, „anebo to mohl být Brookline. K čertu, mohl by to být i ten jeho idiotský kámen.“

Přemýšlel o svém snu a o tom, jak mladý Daniel Crawford vzal po hlavě hypnotizéra, jako by se nechumelilo. Jak nařídil staršímu bratrovi, aby skočil ze střechy a zabil se, protože bratr ho šikanoval. Jistě, jediným posvátným místem pro takového člověka jsou jen jeho vlastní myšlenky.

„Je to tak divně řečeno,“ pokračovala Abby. „Zdá se mi posedlý logikou, vědou a vědomostmi. Všechny ty kecy o svatosti a posvátnosti mi připadají mimo mísu.“

„V tuto chvíli bych nevylučoval nic,“ řekl Jordan, pak se odmlčel a trochu sebou trhnul, když jeho telefon začal bzučet a házet sebou na koberci. „Mám to vzít?“

„Já to vezmu,“ řekla Abby a chňapla po telefonu. Zastrčila si pramínek tmavých vlasů třikrát za ucho, i když tam zůstal hned napoprvé.

Skořicový koláč v Danově žaludku zhořkl. Když Abby brala telefon, zpola očekával, že na druhém konci uslyší profesorku Reyesovou.

„Haló? Laro? Ach, díkybohu jsi v pořádku. Jistě… je všechno… Jasně, ano, můžeme se tam setkat. Ach… Jenom já? Já… já nevím. Vlastně, jasně, ano, přijdu sama.“ Dan zavrtěl odmítavě hlavou, ale Abby ho ignorovala. „Žádný problém. Budu tam co nejdřív.“ Abby zavěsila, celá zadýchaná. Svírala telefon, až jí zbělely klouby prstů. „Zněla vyděšeně.“

„A ty bys tak nezněla?“ opáčil Jordan.

„Chce, abych přišla jenom já… Vy dva na mě budete muset počkat. Možná ji přemluvím.“

„Měla ses jí zeptat, jestli je sama,“ řekl Dan. Zvlášť když zněla vyděšeně. „Kde se s ní máš sejít?“

„V jejím ateliéru v tom Domě výtvarného umění,“ odpověděla Abby. Vzala si kabát, palčáky a vstala. „Tam, kde jsem se byla podívat na její instalaci. Je to trochu stranou a myslím, že tak brzy ráno v neděli tam nikdo nebude… Tak akorát nějaký vrátný.“

„Je ti jasné, že je to past, že?“ zeptal se Jordan a pomáhal Abby narovnat kapuci na kabátě.

„Samozřejmě, že je to past,“ řekla s unaveným smíchem. „Ale máme snad jinou možnost?“

„Nedovolíme, abys tam šla sama,“ ujistil ji Dan, oblékal si svoji výstroj do zimy a balil poznámky.

„Schovám je,“ řekl. „Jestli se dostaneme do pasti, to poslední, co bych si přál, je, aby se k těmto poznámkám dostala profesorka Reyesová. Na.“ Srovnal šanony a deníky do úhledné hromádky a podával ji Abby. „Schovej to někde na holčičích záchodech, třeba někam do ventilačky.“

Ztratila se na chvíli v chodbě a vrátila se se zapnutým kabátem a čepicí naraženou přes uši. „Past nepast,“ řekla Abby, „myslím, že mám nápad.“

Když zastavili před Domem umění a třásli se v mdlém slunečním svitu, Dan přemítal, jestli mu bude ještě někdy teplo. Nečekal, že se mu bude stýskat po nepohodlné a úzké chodbě, ve které strávili noc, ale cokoliv bylo lepší než poslouchat, jak mu v lebce cvakají zuby a chodidla ztrácejí cit.

Budova Domu umění byla nízká a široká, její vchod chránily dva zprohýbané sloupy. Masivní profil a podivný tvar sloupů mu připomínal buldoka na křivých nožkách.

„Když jsi řekla ‚nápad‘, myslel jsem něco jako plán, ne že vletíme dovnitř s celou parádou,“ řekl Jordan, podupával nohama a foukal si na prsty.

Abby ho umlčela. Jordan a Dan stáli každý na jedné straně dveří tak, aby je nikdo, kdo by se z budovy díval, nezahlédl.

„Tohle je plán, který pochopíš, až na minutu sklapneš.“ Vytáhla Jordanův mobil a sundala si rukavici, aby mohla vyťukat číslo. Ještě předtím řekla: „Zavolám Laře a řeknu jí, že dveře jsou zamčené a nemůžu se dostat dovnitř. To ji donutí sem přijít. Až otevře dveře, popadneme ji a půjdeme. Jestli je někdo uvnitř a chce nás přepadnout, nebude mít šanci.“

„To… vlastně nezní tak špatně,“ připustil Jordan a pokrčil rameny.

„Pššššt, už to zvoní. Připravte se, nebudeme mít moc času zmizet.“

Ticho. Dan si zuřivě třel ruce a snažil se do nich vrátit cit. Připadal si, jako by čekal, až se objeví kat. I kdyby jim Lara mohla pomoci, nejprve by s nimi musela doopravdy spolupracovat a zbavit se Šarlatových. Na chvíli zavřel oči a představoval si sama sebe doma, v teple, s rukama okolo šálku s horkým kakaem a s dekou na klíně.

„Přepnulo se to do hlasové schránky,“ oznámila Abby. Zkusila číslo znovu. „Nebere to… sakra. Ještě jednou.“

„Nech to zvonit.“ Jordan se posunul blíž k ní, tak blízko, jak to šlo, aby ho nikdo nemohl vidět okny vedle dveří. „Slyšíš to?“

Abby položila ucho na dveře.

Dan nic neslyšel, kromě několika ptáků na střeše vedlejší budovy, kteří na sebe pokřikovali.

„Je to ‚Monster Mash‘?“

„To je její vyzváněcí tón,“ řekla Abby a zvedla telefon. „Možná bychom měli jít dovnitř.“

„Vytoč ji znovu, ať máme jistotu,“ navrhl Dan.

Snažil se zaslechnout vyzváněcí tón a téměř okamžitě, když Abby stlačila opakované vytáčení, zaslechl slabé zabzučení, které se postupně změnilo v melodii. Skutečnost, že ji třikrát prozvonili, mu teď dělala starosti. Nedávalo to smysl. Jestli na ně uvnitř někdo čekal, pak by přepnula telefon na tichý režim anebo by hovory přerušila, anebo by, ksakru, odpověděla.

„Měli bychom jít dál,“ řekla Abby a vrátila telefon Jordanovi. „Teď už by to zvedla.“

„V tom jsem s tebou zajedno,“ souhlasil Dan. „Něco tu neklape.“ Pak vztáhl ruku a položil ji na kliku, která jim bránila ve vstupu. „A jestli na nás uvnitř fakt čekají, budeme utíkat a rozdělíme se. Tak jim dá víc práce nás chytit. Až budete pryč, zapněte si telefon a vymyslíme nějaké místo, kde se sejdeme.“

„Jasné,“ řekl Jordan.

„Buďme tiše,“ dodala Abby, odsunula Danovu ruku a stiskla kliku. „Nahlédneme rychle dovnitř a pak utečeme.“

Dan si brzy uvědomil, že „rychlé nahlédnutí“ nebude na pořadu dne. Hned ve vstupní hale leželo na podlaze něco hladkého a bílého. Zastavil se, ale Abby už uháněla vpřed, sklonila se, aby tu věc zvedla.

„Oukej, co je tohle?“ zašeptal Jordan a rozrušeně ukazoval prstem.

„To je ruka,“ odpověděla tiše Abby. „Ruka figuríny.“ Zamračila se, pomalu zvedla oči od plastových prstů k Danově tváři. „Je to část jejího projektu.“

Dan opatrně vykročil z foyeru do chodby, která vstupní místnost rozdělovala na dvě poloviny. Nalevo byla chodba prázdná, několik dveří vedlo, jak předpokládal, do ateliérů. Napravo…

„Tady je další,“ řekla Abby a odklusala, aby tu věc zvedla. Byl to kousek nohy. „Lidi… tohle se mi fakt nelíbí. Lara by svoji práci nikdy nezničila. Ten projekt je pro ni strašně důležitý.“

„Kde má ateliér?“ zeptal se Dan, ačkoliv skoro ani nemusel. Viděl za Abby další kus figuríny. Rozházené kusy těla je vedly chodbou. Abby se otočila a ukazovala jim správnou cestu, zastavovala chvílemi, aby se podívala na kusy, které tvořily stezku. Stehno… předloktí… hlava.

Když došli k trupu, Dan si uvědomil, že stojí před napolo otevřenými dveřmi. Abby k nim rychle vykročila, ale Dan ji zadržel. Ruka se jí nekontrolovatelně třásla, když ji za ni vzal.

„Ať tam najdeme cokoliv,“ mumlal a díval se střídavě na Abby a na Jordana, „nekřičte.“

Abby položila dlaň na dveře a zatlačila. Panty žalostně zaskřípaly, dveře se pomalu otevřely a odhalily další části figuríny. Ze stropu viselo roztrhané lanoví, provazy a dráty se ještě houpaly, jako by je někdo strhl teprve nedávno. Z konečků drátů viselo několik hřebíků a šroubů. Figuríny byly pravděpodobně zavěšeny, pomyslel si Dan a v duchu si přál, aby byl mohl vidět, jak to celé mělo vypadat.

Abby vedle něj tiše zalapala po dechu, rychle utíkala přes morbidní cestičku z plastových částí těla k tělu z masa a krve, které leželo uprostřed ateliéru.

Skoro porušil své vlastní pravidlo, cítil, jak mu v hrdle roste bolest a chce se mu vykřiknout.

Byla to Lara. Ležela rozplácnutá na podlaze s hlavou na bok. Skoro jako by se usmívala, jako někdo, koho napadl nějaký vtip a nemůže se dočkat, až ho řekne. Ruce měla nepřirozeně zkroucené pod tělem. Krev se z ní stále ještě řinula a Abby musela rychle o krok ucouvnout, aby si nenamočila boty.

„Můj bože,“ řekla Abby a roztřesenou ruku si držela přes ústa.

Dan a Jordan opatrně procházeli ateliérem, Abby šla nejistě několik kroků za nimi. Cal nebo profesorka, přemítal Dan, ale neřekl nic, položil ruku Abby na ramena a stiskl ji, zatímco si stírala slzy z tváře.

„Vím, že je to hrozné, Abby, ale musíme ji tu nechat,“ šeptal Dan.

„Nemůžeme… Ne takhle…“

Táhl ji pryč od ležícího těla. Abby upustila kusy figuríny a ty s rachotem dopadly na zem.

„Nesmí nás tu vidět,“ dodal Dan. Pozoroval Jordana, který si klekl a otíral cípem svého kabátu kusy figuríny, kterých se Abby dotkla. „Když hned neodejdeme, někdo nás najde. To je přesně to, co by si profesorka Reyesová přála, nechat nás zadržet. Najít mě.“

Abby se vykroutila z jeho sevření, otočila se dokola a zastavila se. „Nemůžeš už konečně jednou přestat s těmi kecy o řediteli? Tohle je člověk! Skutečný člověk! Nemůžeme ji tu nechat. Musíme zavolat záchranku, musíme něco udělat.“

„Abby, ona je mrtvá,“ řekl Jordan něžně. „Nemůžeme nic dělat.“ Obrátil se k Danovi a udělal zpola zbytečné gesto směrem ke dveřím. „Možná bychom mohli zavolat 911 a zavěsit. Tak bychom aspoň věděli, že někdo přijde.“

„Musíme odtud pryč,“ opakoval Dan a mířil ke dveřím. Neměl chuť tu postávat a nechat se chytit a pak obvinit z vraždy, se kterou neměl nic společného. Možná kdyby ještě žila, mohli by otálet, jenže byla mrtvá. „Jestli je tohle léčka, pak je policie možná už na cestě, to vás nenapadlo?“

Dan se podíval na strop, hledal kamery. Neměli sem vůbec chodit.

„Já ji neopustím,“ řekla nakonec Abby a zkřížila paže na hrudi.

„Tak tu zůstaň,“ zavrčel Dan. „Ale já tu nebudu už ani minutu.“

Jordan zaváhal a pak vykročil za Danem ke dveřím. Jen o pár vteřin později slyšeli Abby, jak běží, aby je v chodbě dohnala. „Dane…“

„Pojď za mnou,“ řekl stroze. „Vím, co dělat.“

„Dane, počkej…,“ Abby ho zatahala za ruku, ale on nezpomalil, dokud nedošli na opačný konec chodby k bočním dveřím s nápisem „EXIT“. Hned vedle byla malá červená krabička s rukojetí.

„Počkej,“ opakovala prosebně.

„Nemůžu, Abby, a ty taky ne.“ Ukázal na požární hlásič. „Až budeš připravená, zatáhni za rukojeť. Podívej, vím, že je ti mizerně. Mně taky. Ale jsem taky vyděšený, jasné? Zapomnělas? Měla jsi sem přijít sama. Sama! Celá tahle věc byla past.“

„O to víc si zaslouží náš soucit!“ vypálila na něj Abby. „Ne… ať je tohle cokoliv. Někdo ji zavraždil!“

„Nemůžeme tu zůstat a čekat na policii. Nemáme teď na vybranou, takže buď ten alarm spustíš, anebo ne. Já mizím.“

Venku ho chlad udeřil do tváře jako facka. Běžel, ruce hluboko v kapsách, nohama se odrážel od půdy tvrději, než bylo nutné. Tak se alespoň trochu zahřeje. Ne moc, ale všechno bylo lepší než dovolit, aby se mu do mysli znovu vloudil obraz Lařiny mrtvé tváře.

To nebyla profesorka Reyesová. To byl ředitel. Ale nemohl atakovat ředitele, tak bude muset stačit profesorka. Napadla Micaha a teď Laru. Nebylo třeba velkého uvažování, aby bylo jasné, že teď jsou na řadě oni. Zaklel a zamrkal, snažil se vší silou potlačit panický strach, který hrozil, že ho úplně připraví o rozum.

Za ním se ozval pronikavý zvuk požárního hlásiče a pak se vedle něj objevili Abby a Jordan, což vedlo k tomu, že se cítil ještě provinileji.

Věděl, že bylo správné takhle odejít, protože jinak by je chytila buď policie anebo Šarlatoví, a ani jedna z možností by je nedostala bezpečně z Camfordu.

Abby pochodovala hned vedle něho. Zastavil se, kráčela asi o tři metry dál, pak se otočila a šla k němu.

„Nelíbí se mi, co jsme právě udělali,“ řekla rezolutně. „A je mi fuk, jestli je to nebezpečné, jdu na policii.“

„Cože? Abby, přece víš, že to není dobrý nápad.“

„Máme informace o zločinu,“ napůl ječela. Jordan se objevil vedle ní, chytil ji za paži a odváděl ji pryč od budovy.

„Nemůžeme vést tuhle konverzaci rovnou tady,“ varoval je.

Jordan vedl Abby po cestě, pryč od Domu umění, směrem k vydlážděnému kruhovému parkovišti. Mezi nimi a místem zločinu teď stálo několik univerzitních budov.

„Ty se mnou nesouhlasíš, to je mi jasné, Dane, ale my víme, kdo Laru zabil! A taky vím, že si myslíš, že do téhle konspirace je zapletené celé město, ale to je prostě… To je prostě absurdní!“ Sotva popadala dech, sevřela ruce a zalomila jimi. „Nemáme žádný důkaz, že to sahá mimo školu.“

„A co Harry Cartwright? A ta senátorka? A co celé město, které pořádá ten idiotský jarmark?“ odpověděl Dan rozhořčeně. „Dělal na poště. Ředitel zřejmě neměl nejmenší problém donutit ho, aby kradl poštu. Ta senátorka ani nemrkla, když… když ubližovali Micahovi.“

„Ale když jsme čmuchali okolo těch domů, i Micah se obával, že ho chytne policie, a patří k Šarlatovým!“

Dan podupával nervózně nohou, poslouchal, jak se z dálky blíží a sílí zvuk hasičské sirény. „Nejspíš to kvůli nám hrál…“

„Ale ty sis byl tak jistý tím, že mu můžeme věřit,“ řekl Jordan pomalu a pozoroval Dana se svraštělým obočím. „Vypadá to, jako bychom měli jen polovinu faktů, a… A i když máš možná pravdu, Dane, nepřipadá mi tak úplně v pořádku prostě zmizet, když bychom mohli alespoň zkusit tu policii.“

„Proto, že odvedli v létě tak skvělou práci!“ Dan se donutil, aby nekřičel. Možná je Šarlatoví právě teď sledují. A nejspíš je to tak. Ten, kdo zabil Laru, se možná tady někde skrývá, sleduje, jak se hádají, a užívá si to.

„Neschopnost není totéž co korupce,“ upozornila ho Abby. „Nevím, co jiného můžeme dělat. Lara byla naše cesta z toho všeho ven.“

Vytáhla telefon a Dan viděl, jak se displej rozzářil aplikací map. „Půjdu sama, žádný problém. Vy dva tady můžete zůstat a snažit se vymyslet nějaké zázračné řešení.“

Dan se musel přinutit, aby jí nevytrhl mobil z rukou. Hledala cestu na policejní stanici.

„Jdu s tebou, Abby. Opravdu nechci, abys tam šla sama,“ řekl Jordan a položil jí zlehka ruku na rameno.

„Vím, že to může vyjít,“ ozval se teď Dan prosebně. „Jsme tak blízko, abychom na to přišli. Co si Felix přál, abychom viděli, kam chtěl, abychom šli. A moje vize! Maudire, ten říkal, že existuje způsob, jak všechno zrušit! A on to přece musel vědět, ne? Jsme blízko.“

„Možná jsme,“ Abby se odvrátila a sledovala cestu vyznačenou na mobilu. „A budeme se snažit udělat správnou věc. Možná máme pravdu oba, Dane, ale já se raději rozhodnu na základě reality, a ne nějaké vize.“

„Prosím tě, nechoď,“ řekl tiše, ale ti dva už kráčeli po cestě vedoucí do města.

Abby se na něj ohlédla a smutně se usmála. I když se snažil, nedokázal Dan přinutit své nohy, aby šly za ní.

D an cítil, jak mu do šíje vystřeluje bodavá bolest. Věděl, že je to strach. Strach, který se mění ve fyzickou bolest.

„Nejsem příliš hrdý,“ trval na svém. „Tentokrát věřím ve svůj instinkt.“

I kdyby to byla pýcha, musel věřit, že tohle je správná volba. Sledoval, jak Abby s Jordanem mizí z kopce dolů, stál tam a čekal a čekal.

Obrátí se. Přijdou k rozumu. Každou chvíli vyběhnou zpátky do kopce. Možná by je měl zdálky sledovat a ujistit se, že si na ně Šarlatoví nepočíhali.

Bylo to zvláštní, ale Dan se cítil nejbezpečněji tady, v otevřeném prostoru. Přinejmenším by tady měl šanci utéct. Tvář ho začala pálit chladem, a tak se dal do kroku, nejprve kráčel bez cíle a pak s větším odhodláním, v hlavě se mu rodil plán. Šel směrem, kterým se vydali jeho přátelé, dal se po cestě, která rozdělovala kampus na dvě poloviny, a pak z kopce a do města, které leželo pod ním. Když došel na kopec, zastavil se a dal se doleva, až nakonec přišel na malý hřbitov, kde se zastavili první den po svém návratu do kampusu.

Zapomenutá láhev, která sloužila členu bratrstva jako polštář, tu stále ležela, na skle se tvořila jinovatka.

Dan se vyhnul nízké brance, která uzavírala hřbitov, a poslouchal, jak mu pod nohama křupe zmrzlá tráva. I když se zastavil a stál bez hnutí, srdce mu bušilo. Nemohl odtrhnout myšlenky od Abby a Jordana. Dovolil jim, aby se nechali chytit. Vykašlal se na ně.

Ale stál si na svém, na tom, co jim řekl: musí existovat způsob, jak zrušit hypnózu. Kdyby ne, pak se vrátili do školy a riskovali znovu své životy zbytečně.

Dan se musel usmát, byť s ironií, u hrobu kousek dál. Přesně jak předpokládal, růže tvořící lebku Šarlatových zdobily hrob Rogera L. Ericksona. Ericksonova kolej. Podíval se na data. Tento pan Erickson zemřel před osmnácti měsíci. Co to říkal Micah? Calův otec byl děkanem? Co všechno muselo Šarlatovým v kampusu projít díky tomu, že děkan od nich odvrátil pozornost? Milovaný otec, syn, učitel…

„Bastard.“

Nemusel se otáčet, aby věděl, kdo stojí za ním.

„Doopravdy byl. Nikdo ho neměl rád, a nejmíň ze všech já.“

Pár známých mokasín se vkradl vedle Danových chodidel. Cal na sobě tentokrát neměl rudou kápi, jen tlustý svetr, manšestrové kalhoty a drahé kožené rukavice. Vzdychl si, možná toužebně, a pak mlaskl jazykem.

Danův zběsilý pulz zrychlil ještě víc. V prsou mu bušilo, když přemítal o svých možnostech. Nebyl žádný sportovec a Cal vypadal dost silný a štíhlý na to, aby ho dohnal.

„Někdo mi volá,“ řekl Cal a vytáhl z kapsy mobil. „Haló, policie? Jo, na stanici za vámi přijdou dva blbečci. Předveďte se a doveďte nám je na kopec. Vy taky. Nashle.“

„Ty jsi bastard,“ zabručel Dan.

„Možná,“ řekl Cal nenuceně.

„Zavolej zpátky na policii a řekni jim, aby nechali moje kamarády na pokoji.“

„Jinak co?“ Zasmál se a odhodil zrzavé vlasy z očí. „Tvoji kamarádi budou buď poslouchat, anebo je po nich, tak jako po tvým kámošovi Micahovi.“

Dan sebou trhnul. Je mrtvý?

„Nakolik jsi sám sebou, Cale, a kolik z toho je ‚poslušnost‘?“

Cal se zamyslel. Pročísl si oběma rukama vlasy a vzdychl. V očích měl chladný a nepřístupný výraz. „Víš, tohle je ta nejmíň nudná věc, jakou jsi mi kdy řekl. Skoro si přeju, abych ti uměl odpovědět. Začal jsem brzy. Táta v tom pořádně jel. Když něčemu věříš tak dlouho jako já, nedokážeš říct, kde začínají myšlenky tvoje anebo někoho jiného.“

Dan měl ruku v kapse, a proto snadno našel telefon. Snažil se zrychlenou volbou vytočit Abby a doufal, že v něm zbylo ještě dost šťávy. A co pak? Pak by mohlo být už pozdě… Možná kdyby vzala telefon a slyšela je, jak hovoří, došlo by jí, že se musí otočit a utéct.

Dan slyšel, jak za nimi šustí tráva a křupe štěrk. Další Šarlatoví, napadlo ho, ale bylo to ještě horší.

„Daří se ti moc dobře, Cale, tak jako našemu Felixovi…“ Profesorka Reyesová. Dan se otočil a podíval se na ni, z jejího vážného úsměvu mu přeběhl mráz po zádech.

Vystartoval, snažil se utíkat a přeskočit přes plot hřbitova, ale Cal byl příliš rychlý.

Když Cal silně stiskl Danovy paže, Dan přestal klást odpor a zíral chladně na profesorku Reyesovou. K tomuto okamžiku směřoval celou tu dobu, ale teď, když jí stál tváří v tvář, cítil se nepřipravený. Měla na sobě černý svetr a kalhoty, všechno černé až na třpytící se červený plátek achátu na řetízku okolo krku. „Nedařilo se snad všem dobře, Danieli?“

„Dane,“ vyštěkl. „Felix…Vy jste ho k tomu navedla?“

„Samozřejmě, že ano.“ Zasmála se a ten smích mu projel páteří jako ostré drápy. „Ten hoch se ani nenadechne, pokud mu to nedovolím.“

„Proč to děláte?“ šeptal Dan. Měl pocit, že má zmrzlé ruce a Calovy paže vymáčkly vzduch z jeho plic. „Proč s tím prostě neskončíte a nenecháte nás být?“

„Ty bys měl vědět ze všech lidí nejlíp, že to udělat nemůžu.“ Znovu se zasmála a pohodila hlavou. „Teď půjdeš se mnou a trochu si promluvíme. Felix svou úlohu splnil, stejně jako Cal.“ Profesorka Reyesová se ušklíbla a udělala jeden hrozivý krok směrem k Danovi. Kámen na její hrudi se zablýskal.

„Ano, moje loutky sehrály své role dobře,“ řekla a láskyplně se dotkla achátu, „a jsou teď u konce. Ale tvoje role, Danieli Crawforde, právě začíná.“

Snažil se celou váhou zabrat proti Calovi, hodil hlavou dozadu, ale Cal každý jeho pohyb předvídal. Profesorka Reyesová s úsměvem vytáhla z kapsy kalhot dlouhou injekční stříkačku. Cítil její těžký parfém, viděl dychtivý záblesk v jejích očích. Hrot jehly se Danovi zabodl do paže dřív, než stačil vykřiknout.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .