Vzor citace: KRAFTOVÁ, I., MAŠTÁLKA, M., MATĚJA, Z., SVOBODA, O.,

ZDRAŽIL, P. Bezpečný rozvoj regionu – Základní koncept. 1. vydání. Praha:

Wolters Kluwer ČR, 2016. 188 s. ISBN 978-80-7552-261-0.

Autorský kolektiv:

doc. Ing. Ivana Kraftová, CSc., vedoucí – kapitola l, 2, 5, 6

Ing. Martin Maštálka, Ph.D. – kapitola 7

Ing. Zdeněk Matěja, Ph.D. – kapitola 2, 5

Ing. Ondřej Svoboda, Ph.D. – kapitola 4

Ing. Pavel Zdražil, Ph.D. – kapitola 3, 6

Recenzovali: prof. RNDr. Oto Hudec, CSc.

doc. Ing. Jana Vodáková, Ph.D.

© doc. Ing. Ivana Kraftová, CSc., Ing. Martin Maštálka, Ph.D., Ing. Zdeněk Matěja, Ph.D., Ing. Ondřej Svoboda, Ph.D., Ing. Pavel Zdražil, Ph.D., 2016

ISBN 978-80-7552-261-0 (brož.)
978-80-7552-262-7 (e-pub)

Předmluva

Dynamicky se měnící prostředí globalizovaného světa skrze své proměny v ekonomické, sociální, environmentální i technologické oblasti výrazně ovlivňuje dění na lokální a regionální úrovni. Jsou v něm obsaženy jak rozvojové šance za účelem zvyšování kvality života, tak ale i ohrožení, která mají nejrůznější příčiny. Novým paradigmatem se tak stává komplementarita regionální bezpečnosti a regionálního rozvoje v nebývalé rozmanitosti jejich projevů.

Na tyto skutečnosti reagovala Fakulta ekonomicko-správní Univerzity Pardubice vytvořením specializovaného interdisciplinárně orientovaného pracoviště – Ústavu regionálních a bezpečnostních věd. Ačkoli je problematika regionálního rozvoje nezřídka spojována s veřejnosprávními disciplínami, ekonomií, geografií či urbanismem, akcent na spojení s bezpečnostními vědami není v České republice, ani v blízkém zahraničí obvyklý. Nejde přitom jen o propojení v teoretické rovině, jeho význam podtrhuje současná realita rovněž ve vztahu k aplikační sféře, k praxi.

Ekonomické, sociální, environmentální i technologické hrozby jsou faktory, s nimiž musí odborníci v oblasti regionálního rozvoje počítat. Jejich ignorování by pravděpodobně vedlo k selhání vytyčených strategií a stanovených cílů. Jak zdůrazňuje i název jedné z kapitol předkládané knihy: bezpečnost je nutnou, byť nikoli postačující podmínkou rozvoje regionu.

S ohledem na to, že ucelených publikací, které by ukazovaly souvislosti mezi bezpečnostními a rozvojovými otázkami regionů, není mnoho, vytyčil si autorský kolektiv vytvořit publikaci s názvem „Bezpečný rozvoj regionu – základní koncept“, v níž jsou vybrané momenty rozpracovány a současně doplněny výsledky zkoumání jejich stavu v České republice v současnosti, resp. nedávné minulosti. Je ambicí autorského týmu, aby prezentované poznatky byly inspirativní jak pro akademickou – teoretickou sféru, tak pro sféru aplikační, orientovanou na problematiku regionálního rozvoje a bezpečnosti. Je přitom ale zřejmé, že naznačené problémové okruhy si vyžadují další pozornost a navazující hlubší výzkumy.

za autorský kolektiv

Ivana Kraftová
Pardubice leden 2016

1 Úvod – východiska, cíle, metodika

Od druhé poloviny 50. let 20. století do současnosti se řada mezinárodních vládních a nevládních organizací (zejména OSN, skupina Světové banky, OECD) i jednotlivé státy snaží o zvýšení blahobytu, všestranné zlepšení parametrů prezentujících lidský rozvoj a tím usilují i o snížení regionálních, národních i supraregionálních disparit v daném směru. V této souvislosti je více než inspirující přístup Gunnara Myrdala k problematice výzkumu chudých a bohatých zemí a regionů, podněcující interdisciplinární zkoumání jevů a procesů. (Myrdal, 1957) Sledování stavu a vývoje jednotlivých parametrů lidského rozvoje včetně jejich meziregionální komparace je významným východiskem pro formulování politických, ekonomických a sociálních cílů, jejichž naplňování ve své podstatě primárně představuje zajišťování bazální bezpečnosti života, zdraví a majetku. Disparity v oblasti regionálního rozvoje na jedné straně představují základnu sociálně-ekonomické neefektivnosti, na straně druhé jsou latentním zdrojem konfliktů a krizových situací – nejen v oblasti politicko-vojenské, ale i zdravotní, environmentální, sociální a ekonomické.

Novému paradigmatu dnešního světa, tj. komplementaritě regionální bezpečnosti a regionálního rozvoje, zmíněnému v předmluvě této publikace, odpovídá i nastolený trend endogenizace determinant rozvoje se zřetelem k ekonomickému růstu, resp. sociálně-ekonomickému rozvoji regionů, přičemž právě prostorové dimenze a povaha vztahů s okolím jsou současně elementárními bezpečnostními determinantami libovolného subjektu.

Evropská unie, která značnou část svých rozpočtových prostředků alokuje právě na politiku soudržnosti s jejími konvergenčními a prorůstovými cíli,1 ve sdělení Evropské komise akcentuje dosahování odolnosti řízením rizik a současně konstatuje, že zranitelnost regionů se různí podle zeměpisné expozice regionu; vyvozuje, že v rozvojových zemích a regionech častěji dochází ke ztrátám na životech, zatímco v zemích a regionech rozvinutých ke ztrátám na majetku, tj. hospodářským ztrátám. (EK, 2014) Fakt, že jde v případě bezpečnosti o riziko čisté, a nikoliv spekulativní, zvyšuje důraz kladený na jeho předcházení, které může mít formu prevence^2 (např. protipožární, proti kriminalitě, proti sociální exkluzi), preempce^3, ale i připravenosti^4, která je nedílným doplňkem prevence a preempce a současně jedním ze stěžejních úkolů systému veřejné správy. Potřeba zajištění bezpečnosti pro současně žijící generace, stejně tak udržení stavu nebo ideálně progrese, a to i pro generace příští, je ze svého opodstatnění elementárním smyslem realizace jakékoliv bezpečnostní politiky a současně smyslem rozvoje lidské společnosti vůbec. Bezpečnost je tak nutno chápat jako čistý veřejný produkt s částečnou regionální a lokální determinací.

Cílem předkládané monografie je prezentovat základní koncept interdisciplinární problematiky bezpečnosti a rozvoje regionů a upozornit na soudobé imperativy, které z obou dosud často odděleně vnímaných oblastí vytvářejí neoddělitelné komplementy.

Východisko celého pojednání tvoří na jedné straně náhled na konceptualizaci bezpečnosti, včetně jejího stávajícího institucionálního zastřešení, a to s vazbou na kodaňskou školu, na straně druhé vymezení regionalizace bezpečnosti identifikované zvláště od 70. let minulého století, přičemž problémy v otázkách bezpečnosti jsou pokládány nejen za překážky rozvoje, ale i faktory, jež se významně podílejí na penetraci chudoby do společnosti.

V souvislosti s uvedeným je věnována pozornost zejména sociálně-ekonomickému sektoru bezpečnosti, jehož výklad je pojat v souladu s poznatky systémové teorie odhalujícími společné zákonitosti živých i společenských systémů (jakými jsou komplexita, dynamická rovnováha, zpětná vazba, samoorganizace) a spojujícími bádání v různých vědních disciplínách. (Bertalanffy, 1972) V daném případě jde o hledání analogie a interdisciplinarity mezi ekonomií, sociologií, psychologií, ale i biologií a populační ekologií a bezpečnostními vědami. Do popředí tak vystupuje jednak ekonomická resilience regionů, jednak velmi závažné sociální bezpečnostní hrozby, a to kriminalita a vyloučené lokality jako projev sociální exkluze.

Evropská komise (EC, 1999) chápe dlouhodobě konkurenceschopnost regionu – předpoklad jeho rozvoje – jako jeho schopnost nabídnout vhodné podmínky pro fungování jednotlivých subjektů, a to především firem a jednotlivců. Působením v jistém regionu tyto subjekty získávají určitou výhodu, kterou by v jiném regionu nezískaly, nebo by ji nezískaly v takovém rozsahu, a tím zvyšují svoji vlastní schopnost konkurovat. Regiony tedy mezi sebou soutěží o přitažení či udržení investic, ale i obyvatelstva. Bezpečnost není sice v definici konkurenceschopnosti explicitně uváděna, avšak nelze ji nezahrnout do „vhodných podmínek pro fungování“. Následující kapitoly se proto věnují jednak obyvatelstvu jako objektu i subjektu bezpečnosti a regionálního rozvoje, jednak kapitálové angažovanosti v regionu a podnikatelskému prostředí. Ve vztahu k obyvatelstvu hraje významnou roli koncept „human security“ v celosvětové, evropské, ale i národní rovině; jako šance pro rozvoj regionu je prezentován lidský kapitál; naopak z hlediska demografického vývoje jsou vyzdviženy dvě aktuální bezpečnostní hrozby regionálního rozvoje, a to stárnutí populace a migrace. Kapitál, tradičně nahlížený jako rozvojový potenciál a zdroj tvorby bohatství, je v podmínkách globalizujícího se světa v éře „nové ekonomiky“ posuzován nejen jako zdroj prosperity, ale i zdroj hrozeb. V souvislosti s ním je analyzována dynamika a struktura podnikatelského prostředí včetně analýzy regionální intenzity jeho vybraných parametrů.

Na počátku tohoto tisíciletí došlo k celosvětovému zlomu z hlediska míry urbanizace, zhruba od roku 2005 převyšuje celosvětově městské obyvatelstvo počet osob žijících na venkově a jeho nárůst vykazuje exponenciální trend. Města jsou často rozvojovými póly regionu, na druhou stranu koncentrace obyvatel v nich přináší bezpečnostní hrozby: ekonomické, sociální, environmentální i technologické. Přitom je třeba vnímat města i z hlediska historické geneze, kde je rovněž zakomponována jejich bezpečnostní funkce. V současnosti se začíná dostávat do popředí koncepce inteligentních měst (tzv. smart cities), která v sobě implicitně obsahuje odraz „ESET“5 sektorů bezpečnosti, proto je i otázka urbánního prvku do knihy oprávněně začleněna.

Zpracovaný materiál navazuje na dosavadní vědní poznatky publikované předními českými i zahraničními odborníky, a to se snahou o dostatečně široký multioborový záběr. Zakomponování a reflexe obsahu relevantních strategických dokumentů i jejich kritické hodnocení v prezentovaných úvahách zajišťuje provázanost se současnou realitou, neboť právě na poli bezpečnostních věd hrají významnou, ba nezastupitelnou roli empirické poznatky.

Ve svém výzkumu se autoři snažili dosáhnout explanace jevů a jejich souvislostí na základě kauzality, korelace, ale i teleologie, vycházejíce s originárního účelu podle Engliše (1930) v pojetí Mahbuba al Haka a Amartyy Sena ve smyslu „leading a long and healthy life, being knowledgeable and enjoying a decent standard of living”. (UN, 1991) Využívají kombinaci induktivního a deduktivního přístupu, klasifikační metodu používají spíše v narativním smyslu, tj. pro výklad odlišností. (Ochrana, 2010) Syntéze výsledků předchází analýza, z níž je preferovaná komparační regionální analýza rozšířená o hierarchickou analýzu regionů. Logické postuláty jsou leckdy zachyceny i schematicky či graficky, aby byla zdůrazněna jejich podstata.

Popisované jevy a procesy jsou argumentovány v potřebné míře kvantitativními daty zpracovanými příslušnými matematicko-statistickými, ale i grafickými metodami. Předmětem soustředěného zájmu jsou relevantní indikátory týkající se současnosti, resp. nedávné minulosti České republiky a jejích regionů (regionů soudržnosti, krajů či okresů). Nastíněná analýza slouží nejen jako argument k popisu stavu a vývoje vybraných parametrů, ale i jako metodický prvek aplikované regionální komparační analýzy. Ta – obdobně jako jiné typy analýz – slouží k získávání a zpracování informací o kvalitativních a kvantitativních vlastnostech zkoumaných entit; odděluje podstatné stránky od nepodstatných, vede od složitého k jednoduchému, od mnohosti k jednotě. Musí splňovat zejména požadavky účelnosti, aplikovatelnosti a informační efektivnosti. (Kraftová, 2002) Komparativní metoda v sobě navíc zahrnuje srovnání, jehož prostřednictvím je přiřazován jeden jev k druhému s cílem zjistit, jak se od sebe liší, resp. jak jsou si podobné. Je de facto nadstavbou komparace jako techniky, mezi jejíž pravidla patří: definice předmětu komparace; určení jejího cíle; stanovení kritérií komparace pro vlastní analýzu zvolených objektů a vymezení vztahu komparace k časové ose. (Eichler, Tichý, 2013)

Komparační regionální analýza je doplněna o hierarchickou analýzu regionů^6, která umožňuje analyzovat vybrané parametry podle hierarchických úrovní a posoudit vztah mezi celkem a regiony, resp. odpovědět na otázku, zda lze regiony určité úrovně považovat za fraktály vyšší úrovně. Tak jsou určeny modely lokalizace odvětví v regionech z hlediska jejich disperze, resp. koncentrace včetně stupně rozvinutosti příslušného modelu (s ohledem na dostupnost dat jen na úrovni regionů soudržnosti a krajů). Dále jsou ve vybraných případech týkajících se obyvatelstva regionů (index stáří, indexy závislosti, index ekonomického zatížení, migrační atraktivita regionu) a jejich podnikatelského prostředí (lokalizační kvocient, index regionální koncentrace odvětví, index odvětvové specializace regionů) indikátory nejdříve hodnoceny na úrovni NUTS 2 (regiony soudržnosti) v rámci ČR, posléze je zvolen region soudržnosti Severovýchod, který se – jako jediný v ČR – skládá ze tří regionů úrovně NUTS 3 (kraje), a v rámci něho je posouzen Pardubický kraj^7 s jeho čtyřmi LAU 1^8 (okresy). Je nutné poznamenat, že při hierarchickém hodnocení regionů se stává prvek vyšší úrovně celkem v rámci nižší úrovně, tj. ČR je celek s prvky osmi regionů soudržnosti, region soudržnosti Severovýchod je celkem s prvky tří krajů, Pardubický kraj je celek s prvky čtyř okresů.

Ve vazbě na zmíněné vymezení konkurenceschopnosti regionu je na bázi analogie s migračním indexem atraktivity regionu konstruován kapitálový index atraktivity (avšak s ohledem na nedostupnost regionálních dat pouze na úrovni země) a index atraktivity podnikatelského prostředí regionu a provedena jeho analýza v čase.

Hlavním zdrojem zpracovávaných dat je Český statistický úřad, nicméně stranou nejsou ponechána ani statistická data OSN (UNSTAT), ani dílčí specializované statistiky, jako například statistiky Vězeňské služby ČR, či portály shromažďující data o mapách kriminality či sociálně vyloučených lokalitách v ČR.

1 Z celkového rozpočtu EU 1 082 mld. EUR na období 2014–2020 je na ni určeno cca 352 mld. EUR. (EK, 2013: 23)

2 Prevenci lze chápat jako kroky vedoucí k eliminaci dopadů hrozby, která potenciálně v budoucnu ohrožuje aktivum. Může mít i plošný charakter; vytváří podmínky, které předem vedou k snižování pravděpodobnosti a dopadu rizika spjatým s danou hrozbou.

3 Preempce je pak záměrné působení proti hrozbě, cílem preempce je eliminace hrozby samotné.

4 Připravenost umožňuje nejen snižovat důsledky naplnění rizika, ale i realizovat prevenci, resp. preempci.

5 Ekonomický – Sociální – Environmentální – Technologický.

6 Metoda HAR.

7 Z prozaického důvodu: autoři působí na Univerzitě Pardubice a neshledali jediný relevantní důvod, který by byl proti volbě Pardubického kraje jako referenčního regionu při hodnocení dané úrovně.

8 Do roku 2008 NUTS 4.

2 Bezpečnost a její oblasti

Bezpečnost jako čistý veřejný produkt s částečnou lokální determinací je jedním z ústředních pojmů této publikace. V zájmu prezentace jejího chápání v dalších souvislostech v následujícím textu se tato kapitola soustřeďuje vedle definic základních pojmů včetně konceptualizačních otázek zejména na prostorovou dimenzi a sektory bezpečnosti – zde označené akronymem „ESET“, stranou není ale ponecháno ani institucionální zastřešení bezpečnosti.

Otázka „Co je bezpečnost?“ je základní otázkou současných bezpečnostních studií. Ačkoliv se na první pohled může jevit snad až příliš jednoduchá, opak je pravdou. Při užití pojmů, jako jsou bezpečnostní hrozby a rizika, bezpečnostní politika či bezpečnostní systém, se člověk ocitá ve spletitém labyrintu bezpečnostní terminologie. Ta je komplikována šíří záběru současné bezpečnostní problematiky, na intenzitě nabývajícím dynamickým vývojem bezpečnostní situace, ale i značnou multidisciplinární povahou bezpečnostních studií, ve které se prolínají prvky vojenství, mezinárodních vztahů, krizového řízení, politologie, ekonomie, sociologie, psychologie a dalších oborů. Svou roli sehrává i skutečnost, že obor bezpečnostních studií je stále ještě relativně mladou vědní disciplínou, která si teprve postupně vytváří svou vlastní terminologii. Pro ni se v zájmu efektivní komunikace jednotlivých participantů při řešení bezpečnostních otázek jako klíčová jeví nutnost jasného vymezení a jednotného užívání alespoň ústředních pojmů, z nichž jsou poté odvozovány další pojmy.

2.1 Bezpečnost, hrozby a rizika

Pojem bezpečnost bývá užíván ve dvou základních významech. V prvním z nich je bezpečnost vnímána jako nějaký obecný atribut, znak či kritérium, který může nabývat hodnot od nuly až po relativní úplnost, nikdy však nemůže být absolutní. Druhý význam chápe bezpečnost jako funkční sféru – oblast činnosti, jedná se o vědomou a řízenou činnost konkrétních subjektů a institucí zajišťujících bezpečnost. Často se pojem bezpečnost používá ve slovních spojeních, která se vztahují zejména k původu hrozeb, které bezpečnost narušují; opatřením, nástrojům a institucím, které mají bezpečnost zajišťovat; a objektům, jejichž bezpečnost má být chráněna.

Etymologický původ slova bezpečnost lze nalézt v latinských výrazech securitas (sine-cura) znamenající bez starostí a securus, jež se překládá jako bezstarostný, klidný, nestarající se. V češtině slovo bezpečnost vychází ze slovního spojení „bez péče“. Angličtina rozlišuje pojmy security a safety. V bezpečnostních studiích se užívá komplexnější pojem security, safety se zpravidla používá ve vazbě na jednotlivce a jeho potenciální ohrožení např. nedbalostí.

Bezpečnost se zpravidla vymezuje negativně – ve vztahu k neexistenci nebezpečí, neboť pozitivní vymezení se s ohledem na uvažovanou rozličnou míru bezpečnosti jeví jako problematické. Jedna z mnoha různých definic bezpečnosti je jako doporučená uvedena v České bezpečnostní terminologii. „Bezpečnost se vymezuje jako stav, kdy jsou na nejnižší možnou míru eliminovány hrozby pro objekt … a jeho zájmy a tento objekt je k eliminaci stávajících i potenciálních hrozeb efektivně vybaven a ochoten při ní spolupracovat.“ (Zeman, et al, 2002: 13) Je vhodné podotknout, že v realitě nedosahuje bezpečnost ani zdaleka takové úrovně, kterou může vsugerovávat samotný pojem, jedná se spíše o obecnou ideu žádoucího stavu.

Z možných dělení bezpečnosti lze uvést např. členění bezpečnosti na vnitřní a vnější, individuální a kolektivní, tvrdou a měkkou, subjektivní a objektivní, členění prostorové či členění dle původu hrozeb. Vnitřní a vnější bezpečnost se rozlišuje ve vztahu k objektu, jehož bezpečnost má být zajišťována. Vnitřní bezpečnost se spojuje s existencí a eliminací hrozeb, které pocházejí zevnitř objektu, naopak vnější bezpečnost se váže na existenci a eliminaci hrozeb, které mají svůj původ vně referenčního objektu. Toto dělení však nelze brát jako striktní, v souvislosti s postupující globalizací, provázaností a globálním charakterem mnoha vazeb a činností, stejně jako s různými integračními snahami, dochází k postupnému prolínání vnitřní a vnější bezpečnosti. Individuální bezpečnost se vztahuje k bezpečnosti jednotlivce, naopak jako kolektivní bezpečnost bývá pojímána bezpečnost několika (kolektivu) aktérů. Pod označením tvrdá bezpečnost se skrývá tradiční vojenská bezpečnost, měkká bezpečnost pak zahrnuje všechny ostatní nevojenské oblasti bezpečnosti. Zejména v některých společenských vědách, např. v sociologii, politologii či psychologii, se objevuje i dělení na subjektivní a objektivní bezpečnost. Subjektivní bezpečnost je spojována s absencí strachu z nebezpečí, objektivní bezpečnost se vztahuje k reálné neexistenci daného nebezpečí. Prostorové členění bezpečnosti a členění na základě původu hrozeb bude představeno a podrobněji popsáno v dalších částech této kapitoly.

Podobně jako u bezpečnosti, i v případě hrozby a rizika je možné využít doporučenou definici z publikace Česká bezpečnostní terminologie. „Hrozba je primární, mimo nás nezávisle existující, vnější fenomén, který může nebo chce poškodit nějakou konkrétní hodnotu.“ (Zeman, et al, 2002: 58) Z uvedené definice vyplývá, že hrozba je vždy jevem objektivního charakteru. Její závažnost je dána povahou ohrožené hodnoty a tím, jak si této hodnoty ceníme. Hrozba působená přírodními vlivy se označuje jako neintencionální, neboli nezáměrná. Oproti tomu u hrozby intencionální – záměrné se jedná o úmyslně zamýšlenou či působenou hrozbu, za níž stojí činitel nadaný vůlí, ať už lidský jedinec nebo kolektivní aktér. Z dalších možných členění hrozeb lze uvést například hledisko sektorové (hrozby vojenské, ekonomické, politické, společenské, environmentální), geopolitické (hrozby přímé a nepřímé), časové (hrozby latentní a naléhavé) a v neposlední řadě členění na hrozby naturogenní a antropogenní. Naturogenní hrozby (způsobené přírodou) je možné dále rozčlenit na hrozby abiotické a biotické. Antropogenní hrozby jsou vázané na činnost člověka, zahrnují se sem hrozby technogenní, sociogenní a agrogenní.

„Riziko je pravděpodobnost, že dojde ke škodlivé události, jež postihne danou hodnotu.“ (Zeman, et al, 2002: 58) Oproti hrozbě je bezpečnostní riziko vždy jevem subjektivního charakteru, vztahuje se k rozhodování a jednání toho, kdo čelí nějaké hrozbě. Za přesnější definici z oblasti rizikologie lze označit vymezení rizika jako „…pravděpodobné hodnoty ztráty, která vznikne nositeli nebo příjemci rizika, realizací scénáře nebezpečí, vyjádřená v peněžních nebo jiných jednotkách.“ (Tichý, 2006: 16) Riziko je reakcí na hrozbu, na stav připravenosti (resp. zranitelnosti) a je spojeno s rozhodováním. Jedná se o odvozenou závislou proměnnou, k jejímu určení nebo odhadu lze využít analýzy rizik. Ústřední, výchozí a nezávislou proměnnou všech úvah o hrozbách a rizicích jsou hodnoty (zastřešující pojem pro chráněná aktiva^9, chráněné zájmy i zájmy postulované). Hodnotami v kontextu bezpečnosti jsou například lidské životy, životy zvířat, zdraví, hmotný i nehmotný majetek, kritická infrastruktura^10, ale i státní suverenita, dodržování právního řádu či veřejný pořádek. Při analýze rizik zahrnující současně více hodnot je nezbytné seřadit si je dle priorit do žebříčku hodnot. Slabiny hodnot se v bezpečnostní terminologii nazývají zranitelností, tu lze eliminovat nebo alespoň snížit nejrůznějšími protiopatřeními. Je však nutné brát v potaz racionalitu rozhodování, aby náklady vynaložené na bezpečnostní protiopatření nepřesáhly svou výší samotnou chráněnou hodnotu.

Hledání bezpečnosti bývá označováno za nekonečný proces, lze si ho představit jako nekonečnou zabezpečovací spirálu. S rozvojem společnosti a novými technologiemi by se dalo očekávat, že rizik bude ubývat, opak je však pravdou. „Energetickou bázi nekonečné zabezpečovací spirály, která charakterizuje moderní společnosti, představují především tyto skutečnosti: 1. zdá se, že rozvinuté společnosti projevují zvýšenou citlivost vůči rizikům; 2. v tom okamžiku, kdy se podaří riziko snížit, stoupá ochota k riskantnějšímu chování; 3. rozvinuté společnosti produkují četná vlastní rizika, která jsou důsledkem vlastního rozvoje.“ (Robejšek, 1998: 21)

2.1.1 Bezpečnostní hrozby pro Českou republiku

Aktuální přehled bezpečnostních hrozeb poskytuje Bezpečnostní strategie České republiky z roku 2015. (MZV ČR-b, 2015) Před jejich samotným výčtem je vhodné zmínit skutečnost, že Česká republika jako zodpovědný člen mezinárodních organizací zahrnuje mezi relevantní bezpečnostní hrozby i takové, které nemají přímý dopad na její bezpečnost, ale ohrožují její spojence.

Analýzou bezpečnostního prostředí bylo identifikováno celkem 11 specifických bezpečnostních hrozeb (MZV ČR-b, 2015), avšak vzájemně často významně provázaných. Jejich roztřídění podle charakteru zachycuje tabulka 2–1.

Tabulka 2–1: Skupiny bezpečnostních hrozeb pro ČR podle jejich charakteru

Zdroj: vlastní zpracování na základě MZV ČR-b, (2015). 11

Uvedený výčet ukazuje na fakt, že mezi hrozbami stále převažují hrozby vojenského typu, třebaže se vyvíjí jejich věcná podstata (terorismus, kyberprostor). Řada nevojenských hrozeb zvyšuje svou aktuálnost v rámci zvyšování intenzity projevů světové globalizace. Vedle toho některé hrozby mají výrazně lokální či regionální genezi, avšak jejich přehlížení by mohlo vést k narušení bezpečnosti celé společnosti (vyloučené lokality, potravinová bezpečnost, náboženské konflikty).

2.1.2 Bezpečnostní politika a bezpečnostní systém státu

Vyhodnocování charakteru a naléhavosti hrozeb a analýza s nimi spojených rizik je základem a prvním krokem rozhodovacího procesu na poli bezpečnostní politiky.

„Bezpečnostní politika je nejobecnější a vrcholný program státu nebo uskupení států v oblasti obhajoby a obrany národních zájmů. Je obvykle stanovena na základě definice národních zájmů, analýzy bezpečnostního prostředí a klasifikace hrozeb a rizik a mezinárodních závazků, přičemž věnuje pozornost jak bezpečnosti vnitřní, tak bezpečnosti vnější. Deklaruje, jakým způsobem a při použití jakých prostředků hodlá aktér definující a provádějící bezpečnostní politiku hájit své zájmy.“ (Zeman, et al, 2002: 84) Jejím základem je souhrn klíčových cílů a nástrojů, které usilují o zabezpečení státní svrchovanosti, územní celistvosti státu a jeho demokratických základů; činnosti demokratických institucí; ekonomického a sociálního rozvoje; ochrany zdraví a života obyvatel, majetku, kulturních statků, životního prostředí; ale i plnění mezinárodních bezpečnostních závazků. Mezi pět základních komponent bezpečnostní politiky se řadí zahraniční politika, obranná politika, politika v oblasti vnitřní bezpečnosti, hospodářská politika v oblasti bezpečnosti státu a politika veřejné informovanosti v oblasti bezpečnosti státu.12 (MZV ČR-a, 2015) S ohledem na charakter současného bezpečnostního prostředí je důležitá jejich vzájemná provázanost a koordinace jednotlivých činností.

Bezpečnostní systém státu lze obecně definovat jako institucionální nástroj pro tvorbu a realizaci bezpečnostní politiky. Skládá se z příslušných prvků zákonodárné, výkonné a soudní moci, územní samosprávy, právnických a fyzických osob, které mají odpovědnost za zajištění bezpečnosti státu. (MV ČR-a, 2015)

Institucionálním nástrojem pro dosažení cílů bezpečnostní politiky České republiky je komplexní a funkční bezpečnostní systém, který se průběžně přizpůsobuje aktuální bezpečnostní situaci. Jedná se o hierarchicky uspořádaný systém^13, který je propojením roviny politické (vnitřní i zahraniční), vojenské, vnitřní bezpečnosti a ochrany obyvatel, hospodářské, finanční, legislativní, právní a sociální. Základ tohoto systému spočívá zejména v legislativním vyjádření působností a vzájemných vazeb jednotlivých složek a jejich vazeb mimo bezpečnostní systém a ve stanovení jejich povinností.

Pro zajištění bezpečnosti jsou potřebné lidské, materiální a finanční zdroje. Za nejvýznamnější prvek systému bývají považováni lidé. Avšak je žádoucí si uvědomit, že bez finančních a materiálních zdrojů jsou lidé bezbranní, s pouhou schopností myšlení si nevystačí. K zajišťování bezpečnosti je nutné, aby měli k dispozici dostatek finančních a materiálních zdrojů. Než mohou být tyto zdroje vynaloženy, musejí být nejprve vytvořeny. S tím je úzce spjata otázka ekonomické výkonnosti, ale i míra a způsob přerozdělování a alokace zdrojů prostřednictvím veřejných rozpočtů. Hlavním problémem je hledání rovnováhy mezi čerpáním ekonomických zdrojů pro zajišťování bezpečnosti a potřebami ekonomiky.14 Vhodnou kombinací lidských, finančních a materiálních zdrojů je možné dospět k tvorbě pozitivních synergických efektů.

2.2 Konceptualizace bezpečnosti

K cílenějšímu rozvoji zájmu člověka o problematiku bezpečnosti, a tudíž i bezpečnostních studií jako vědní disciplíny, přispěly velké válečné konflikty první poloviny minulého století. Jednak první světová válka, následně však zejména druhá světová válka se svým rozsahem a následky podepsaly pod vznik prvních akademických pracovišť, která se zaměřovala výlučně na otázky bezpečnosti a bezpečnostní politiky. Po převážnou část následujícího období studené války se bezpečnostní studia zaměřovala téměř výhradně na vojenský rozměr bezpečnosti, v popředí jejich zájmu byly především vojenské koncepce a nástroje, jaderné zbrojení a zastrašování. Až v posledním desetiletí studené války se začala věnovat pozornost i rozboru nevojenských aspektů bezpečnosti. K masivnímu rozšíření rámce bezpečnostních studií o nevojenská témata došlo po skončení studené války, rozvíjeny byly nové přístupy a metody, výzkum se začal zaměřovat i na nevojenské hrozby. Pozornost začala být věnována např. demografickým otázkám, dodávkám energií a strategických surovin, dostupnosti pitné vody a potravin, financování bezpečnosti. S ohledem na rozvoj nových moderních technologií a dynamicky se měnící prostředí světa prošla výraznou proměnou i původně výlučná oblast vojenské bezpečnosti.

Ne všichni autoři se však s rozšířením předmětu zájmu bezpečnostních studií ztotožňují, což ústí v dělení na „úzké“ a „široké“ pojetí bezpečnosti. Dle časové následnosti je možné mluvit o původním a moderním (novém, současném) pojetí. Tradicionalisté rozšíření odmítají a říkají, že předmětem zájmu studia bezpečnosti jsou pouze a výhradně témata vojenská (či vojensko-politická), s referenčním objektem na úrovni státu. Široké pojetí převládá v oboru bezpečnostních studií od 90. let 20. století a jeho vznik je spojen zejména s tzv. kodaňskou bezpečnostní školou^15. Původní zaměření bezpečnosti orientované téměř výhradně na vojenskou problematiku na státní úrovni doznalo značného rozšíření v rovině tematické i objektové.16

V otázce konceptualizace^17 bezpečnosti lze vymezit dva hlavní přístupy, první z nich vychází z tradic mezinárodních vztahů. Druhý přístup je spjat především s autory kodaňské školy a vychází z hledání odpovědí na čtyři základní konceptualizační otázky.

První z konceptualizačních přístupů je založen na třech tradicích mezinárodních vztahů (realistické, racionalistické a revoluční), přičemž za hlavní dělicí linii mezi nimi je považován postoj k uznání existence mezinárodní společnosti. První – realistická tradice, existenci mezinárodní společnosti neuznává, popisuje mezinárodní vztahy jako stav války všech proti všem, jedná se o oblast konfliktů mezi státy, kdy zájem jednoho státu vylučuje zájmy ostatních států. K realistické tradici se váže koncept státocentrické bezpečnosti, kdy je sledována bezpečnost vlastního státu a ostatní státy pro něj představují pouze zdroj hrozeb. Naopak druhá – racionalistická tradice, existenci mezinárodní společnosti obhajuje a za její základní prvky považuje suverénní státy. Z racionalistické tradice vychází tzv. mezikoncept bezpečnosti, někdy též nazývaný jako koncept vztahové bezpečnosti. Vychází z myšlenky, že vztahy mezi státy mohou být negativní (zdroje bezpečnostních konfliktů), ale i pozitivní (možnosti bezpečnostní spolupráce). Jednotlivé státy tak kromě sledování svých vlastních mocenských zájmů mohou využívat diplomacie k budování přátelských vztahů s jinými státy, společně utvářet normy a pravidla fungování mezinárodního prostředí, či zakládat různé mezinárodní instituce. Třetí – revoluční tradice, taktéž akceptuje existenci mezinárodní společnosti, ale namísto suverénních států považuje za základ mezinárodních vztahů transnacionální sociální vazby, které spojují občany jednotlivých států. Poskytuje tak základ konceptu individuální a globální bezpečnosti, kdy individuální bezpečnost se váže k bezpečnosti jednotlivců, globální pak k bezpečnosti celosvětové společnosti.

Druhý ze zmíněných přístupů ke konceptualizaci bezpečnosti je provázán s následujícími čtyřmi (někteří autoři pracují pouze s prvními třemi) konceptualizačními otázkami.

1. otázka „Čí bezpečnost?“ se zaměřuje na objekty bezpečnosti.

2. otázka „Bezpečnost jakých hodnot?“ slouží k definování souboru ohrozitelných hodnot, jejichž bezpečnost má být zajišťována.

3. otázka „Bezpečnost před čím?“ se zaměřuje na zdroje hrozeb.

4. otázka „Kolik bezpečnosti?“ vychází z teze, že referenční objekt může být chráněn jen do určité míry, nikdy ne absolutně. Souvisí také s disponibilními zdroji pro zajišťování bezpečnosti.

Nanesením možných odpovědí (referenčních objektů) k první otázce na vertikální osu a analogicky odpovědí (sektorů) k třetí otázce na osu horizontální vzniká široký prostor pro analýzu bezpečnosti definovaný kodaňskou školou, viz obrázek 2–1.

Obrázek 2–1: Vertikální a horizontální rovina při analýze bezpečnosti kodaňskou školou

Zdroj: upraveno podle Danics (2007).

Vertikální osa zobrazuje skutečnost, že problematiku bezpečnosti je možné zkoumat na různých objektových úrovních, od jednotlivců po celý svět. Pod označením globální mezinárodní systémy je možné si představit nejrozsáhlejší – celosvětové uskupení jednotek (např. Organizace spojených národů); mezinárodní systémy jsou tvořeny skupinami jednotek, které je možno odlišit od jejich okolí, ať už teritoriálně, nebo sílou jejich vazeb (např. Evropská unie); jednotkami jsou myšleny jednak státy, ale mohou jimi být třeba i různé nadnárodní korporace; podjednotky označují menší organizované skupiny jednotlivců působících v rámci jednotek (např. regiony, zájmové a lobbistické skupiny); nejnižší, nikoliv však nejméně významnou, úroveň představují jednotlivci.

Na horizontální ose lze vidět rozšíření původně výlučně vojenského zaměření bezpečnostních studií o další čtyři sektory – politický, ekonomický, environmentální a společenský^18. Toto sektorové vymezení není rozhodně striktní a omezující, jednak s ohledem na možnou mezisektorovou povahu některých hrozeb, ale i s přihlédnutím k dynamickým změnám probíhajícím v současné společnosti. S rostoucím významem některých hrozeb dochází k jejich „osamostatňování“ a vyčleňování ze základních sektorů. Např. podle Balabána (2010) se lze setkat s vymezením sektoru energetické (surovinové či obecně zdrojové) bezpečnosti, technologické (infrastrukturní) bezpečnosti, či bezpečnosti kulturní.

2.3 Prostorová dimenze a sektory bezpečnosti

Ačkoliv rozšiřování vojenského zaměření bezpečnostních studií o další témata, zejména politická a ekonomická, lze pozorovat již v posledních letech studené války, až její konec vedl k podstatnému rozšíření předmětu zkoumání nejen v rovině tematické, ale rovněž i rovině objektové. Ve vymezení různých úrovní referenčních objektů bezpečnosti lze nalézt i její prostorovou dimenzi, kterou lze spojovat s vertikální rovinnou osou analýzy bezpečnosti vymezenou kodaňskou školou.

Prostorovou dimenzi bezpečnosti je třeba chápat jako její imanentní atribut. Přitom je třeba odlišit ji od regionální dimenze, resp. regionalismu bezpečnosti. Prostor^19 je rozměr, v němž se odehrávají procesy a naplňují svůj modus operandi jevy označované jako hrozby stejně jako ty, které směřují k eliminaci naplnění hrozeb, tj. k zajišťování bezpečnosti. Je-li odhlédnuto od vesmírného prostoru, pak zůstává globálním prostorem Země, zdánlivě statická, neměnná dimenze. Opak je ale pravdou. Zejména z ekonomického a bezpečnostního hlediska se tento prostor relativně zmenšuje. Příčinou zmenšování se stává v období globalizace – uvažováno s její dynamizací od 70. let minulého století – syntetický faktor označovaný jako TIT (Kraft, Kraftová, 2009), tj. transport – informatika – telekomunikace. Vývoj každého z dílčích faktorů TIT vede k přibližování jednotlivých částí prostoru Země, což může na jedné straně přispívat k ekonomickému rozvoji zvyšováním potenciálu komparativních výhod^20, na straně druhé jde i o přenos a přibližování hrozeb v rámci prostoru.

Vedle toho regionální dimenze (kterou lze označit jako terminus specialis ve vztahu k prostorové dimenzi) je odvozována od regionů^21, jakožto relativně otevřených sociálně-ekonomických systémů s prostorovou dimenzí s jejich prvky, vztahy, strukturou, cílovou funkcí. I v globálně propojeném světě si uchovávají – zejména některé – hrozby svůj regionální charakter, ať už jde o hrozby naturogenní (tsunami v jihovýchodní Asii, povodně v povodí Moravy), technogenní (technické havárie v podnicích s dopadem na přilehlé území) či sociogenní (náboženské konflikty na Blízkém východě, projevy etnicky motivovaného extremismu v Ústeckém kraji). Z hlediska rovin vertikální osy kodaňské školy jsou regiony implicitně či explicitně vymezovány na úrovni tzv. mezinárodních subsystémů a tzv. podjednotek. Na úrovni podjednotek bývá region zpravidla rovněž institucionálně zastřešen. V rámci mezinárodních subsystémů mohou být jmenovány regiony spjaté v poslední době s regionálními konflikty, ba dokonce ozbrojenými střety, např. Blízký a Střední východ, Korejský poloostrov, Indočína, území bývalého Sovětského svazu, Afrika. (Štalmach, 2015) Nicméně lze souhlasit s vyjádřením Waisové (2004: 76), že v mezinárodních vztazích, resp. v oblasti bezpečnosti i jejích jednotlivých sektorů „… se vedle dynamiky regionalizace stále silněji projevuje dynamika globalizace a růstu interdependence.“

Rozdělení bezpečnosti do sektorů pro potřeby její analýzy neznamená, že mezi nimi neexistuje provázanost, ba i vzájemná podmíněnost. Samotní představitelé kodaňské školy nejsou jednotní v chápání jimi vymezených sektorů. Jde zejména o popis silnějších vazeb mezi ekonomickou a sociální bezpečností (základním referenčním objektem je stát s jeho hlavním cílem zajištění suverenity), či vnímání sociální bezpečnosti ve smyslu societální bezpečnosti, kdy základním referenčním objektem je společnost s jejími národně kulturními, etnickými a náboženskými charakteristikami a s jejím hlavním cílem zachování identity. (Waisová, 2004) Obdobně environmentální bezpečnost lze velmi intenzivně spojovat a podmiňovat bezpečností ekonomickou či sociální (nesoulad mezi ekonomickým a udržitelným růstem, mezi ekonomickým růstem a sociálně-ekonomickým rozvojem, podmíněnost environmentální bezpečnosti demografickým vývojem či migračními proudy). Odštěpení dalšího sektoru v rámci horizontální rovinné osy kodaňské školy lze s odkazem na hledání pilířů mezi bezpečnostní základnou a udržitelným rozvojem podle Procházkové (2004) navrhnout v podobě technologického sektoru. S ohledem na jeho propojení se všemi ostatními sektory je třeba jej právě pro potřeby analýzy bezpečnosti osamostatnit. Technologický sektor má přitom specifické postavení, zahrnuje v sobě jak bezpečnostní hrozby, tak nástroje eliminace hrozeb, a to nejen technologických, ale i všech dalších, zejména ekonomických, sociálních a environmentálních.

2.3.1 „ESET“ bezpečnostní sektory

S ohledem na zaměření publikace bude dále naznačena podstata čtyř výše uvedených sektorů bezpečnosti, a to environmentálního, sociálního, ekonomického a technologického,22 které jsou chápány jako pilíře udržitelného rozvoje lidské společnosti, potažmo regionů.

Environmentální sektor

Referenčním objektem environmentálního sektoru bezpečnosti je životní prostředí (zjednodušeně prvky ekosystému: země, voda, vzduch, fauna, flora i ekosystém sám o sobě). Synonymem environmentální bezpečnosti je bezpečnost životního prostředí. Přesněji jde ale o hledání udržitelné dynamické rovnováhy lidské civilizace a životního prostředí. Index růstu lidské populace jen za posledních 60 let mezi roky 1950 a 2010 dosáhl hodnoty 2,74; v absolutním počtu z cca 2,5 mld. osob v roce 1950 na téměř 7 mld. v roce 2010. Přitom dynamika růstu populace rozvojových zemí (index růstu 3,31) značně převyšuje rozvinuté země (index růstu 1,53). Z teritoriálního hlediska vzrůstá podíl Asie a Afriky, ztrácí Evropa a Severní Amerika.23 Dynamiku růstu lidské populace však rapidně převyšuje dynamika ekonomické aktivity lidstva. Tvorba hrubého domácího produktu v součtu všech zemí světa vzrostla za období 1970–2013 více než 22krát; z cca 3 394 mld. USD v běžných cenách na více než 75 116 mld. USD za uvedených 43 let.24 Tyto dvě skutečnosti – nárůst lidské populace a enormní nárůst její ekonomické aktivity jsou hlavní faktory, které vedou k narušování rovnováhy v koexistenci lidské civilizace a životního prostředí. Environmentální bezpečnost se tak dostává do popředí pozornosti nikoli jen skupiny zainteresovaných odborníků, ale celého lidstva, každého jednotlivce.

Za klíčový okamžik pro rozvoj environmentálního sektoru bezpečnosti je možné označit rok 1972, kdy Římský klub^25 uveřejnil zprávu o výsledcích počítačově simulovaného vývoje lidské populace a využívání přírodních zdrojů do roku 2100. Z této zprávy bylo patrno, že během 21. století dojde k radikálnímu ohrožení lidského společenství v důsledku znečištění ovzduší, vyčerpání úrodnosti obdělávatelných půd a nedostupnosti energetických zdrojů, především fosilních paliv.26 Byla vyvolána diskuze o ekologicky přijatelném rozvoji, jehož obecně uznávanou definici předložila v roce 1987 ve své zprávě tehdejší předsedkyně Světové komise OSN pro životní prostředí a rozvoj Norka Gro Harlem Brundtlandová, která jej vymezuje jako: „…takový rozvoj, který naplňuje potřeby přítomných generací, aniž by ohrozil schopnost budoucích generací naplňovat potřeby své.“ (WCED, 1987) Zpráva je označována za milník ve vývoji ochrany životního prostředí, a tím i environmentální bezpečnosti.27 Protože bezpečnost není absolutní, je např. v prvním zákoně o životním prostředí pro území ČR z roku 1992 definováno i „únosné zatížení území“, a to jako: „...takové zatížení území lidskou činností, při kterém nedochází k poškozování životního prostředí, zejména jeho složek, funkcí ekosystémů nebo ekologické stability.“ (§ 5 zákona o životním prostředí)

Dvacet let po zveřejnění zprávy Římského klubu se v roce 1992 v Rio de Janeiru v kontextu průmyslových katastrof předchozích let (včetně např. rozsáhlé kontaminace ovzduší a půdy dioxinem v italském Sevesu v roce 1976, či černobylské havárie jaderné elektrárny v roce 1986) velmi intenzivně diskutovaly v rámci tzv. Agendy 21^28 otázky týkající se environmentální, ale i ekonomické a sociální bezpečnosti. Jako reakce na dvacetileté výročí první zprávy Římského klubu bylo vydáno její pokračování.29 Většina modelů v ní simulovaných předpokládá významný pokles životní úrovně spojený s vyčerpáním zdrojů a znečištěním životního prostředí mezi lety 2020 a 2060.

Za dalších deset let bylo v roce 2002 na summitu v Johannesburgu konstatováno, že ne všech ambiciózních cílů z Ria bylo dosaženo, z hlediska získávání surovin se ve světových regionech dokonce situace zhoršila. Avšak většina zástupců států světa ratifikovala dohodu vyjadřující zájem o zachování přírodních zdrojů a planetární biodiverzity.

Složitost environmentálního sektoru bezpečnosti stupňuje zejména dynamičnost rozvoje lidské společnosti a jejího názoru na životní prostředí; nejednoznačnost hranice okamžiku narušení environmentální bezpečnosti danou přijatelností změn životního prostředí; diverzita možných poškození a narušení životního prostředí, ale i propojenost se sektory ekonomické, sociální a technologické bezpečnosti, které někdy mohou představovat hrozbu, jindy eliminaci hrozby pro bezpečnost environmentální.

V českém prostředí vystupují jako hrozby životního prostředí nejintenzivněji: nebezpečné látky (chemické, biologické, radioaktivní a jaderné), závažné havárie, poruchy kritické infrastruktury (energetické, dopravní), poruchy ekosystémových služeb, environmentálně orientovaný terorismus, poruchy funkce krajiny, ekosystému a narušení biodiverzity, přírodní pohromy a katastrofy (povodně, sucha a jiné extrémní meteorologické jevy, rozsáhlé požáry), změny klimatu. Z hlediska eliminace, prevence či zmírnění možných dopadů je v poslední době kladen důraz zejména na předpovědní, výstražnou a hlásnou službu a na zohledňování environmentální bezpečnosti v územním plánování.

Sociální sektor

Sociální sektor bezpečnosti obrací svou pozornost na společnost jako celek, společenské jevy, které ovlivňují bezpečnost celku, ale i jednotlivců. Je velmi úzce propojen jednak se sektorem politickým, jednak ekonomickým. Pro účely bezpečnostních úvah představuje společnost souhrn lidí, kteří jsou v určitém čase a prostoru (na určitém stupni historického vývoje) vzájemně něčím propojeni, je generalizovaným vyjádřením množiny jednotlivců – obyvatel, kteří stojí v hierarchii chráněných aktiv na nejvyšší příčce. Referenčními objekty pak bývají skupiny s určitým „sebepojetím“, vlastní identitou.

Globalizující svět i v tomto sektoru posouvá aktuálnost a intenzitu projevů sociální bezpečnosti dál, až se hovoří o střetu civilizací, jehož podhoubím je odlišná náboženská kultura. Jasným přelomem ve vnímání tohoto problému je teroristický útok radikálních islamistů na USA 11. 9. 2001, který je symbolem dosud nepřipouštěné možnosti zranitelnosti USA zvnějšku. (Eichler, Tichý, 2013) Na druhou stranu se societálního rozměru bezpečnosti dotýkají i profesně orientované změny, které podle Reicha (2002) generují novou „třídu symbolických analytiků“ s jejich státně a územně neprovázanou identitou.

Ochrana společnosti je preventivní činností k vytvoření dlouhodobých podmínek, které zajistí další život společnosti. Ke svému aktivování nepotřebuje (na rozdíl od ochrany obyvatelstva) krizové stavy nebo mimořádné události. Jak již bylo výše naznačeno, odlišnosti lze vnímat z hlediska cíle sociální, resp. societální bezpečnosti, tj. zda je hlavní cíl koncipován jako udržení státní suverenity^30, či jako zachování společenské identity. Kompetence v jednotlivých oblastech sociálního sektoru bezpečnosti jsou odvislé od správního členění daného státu, které lze obecně rozdělit na následující úrovně:

■ centrální (stát, spolkový stát, federativní stát),

■ zemská (spolkové země ve státech se spolkovým uspořádáním, kantony),

■ vyšší střední (kraje, provincie, zóny),

■ nižší střední (okresy, departementy),

■ obecní (vesnice, města).

Obecně platí, že čím menší „negativní“ událost ve vztahu k zajišťování sociální bezpečnosti, tím nižší správní stupeň je kompetentní a také odpovědný za její řešení a naopak.

V současnosti se v České republice hlavní hrozby společenské bezpečnosti týkají zejména integrace cizinců, integrace romské menšiny, organizovaného zločinu, obecné kriminality, terorismu, kyberkriminality, násilí na dětech, obchodování s lidmi, sociálního vyloučení, zneužívání návykových látek, nerovných příležitostí pro osoby se zdravotním postižením.

Ekonomický sektor

Ekonomický sektor bezpečnosti úzce souvisí s materiálními faktory mocenského potenciálu státu. Neznamená to však, že je ekonomická bezpečnost spjata výlučně se státní rovinou, třebaže makroekonomická stabilita je jejím základem. V této souvislosti lze pro komplexní hodnocení stavu ekonomiky i pro mezinárodní porovnání využít tzv. magický čtyřúhelník, který souběžně prezentuje míru růstu reálného produktu, míru inflace, míru nezaměstnanosti a saldo běžného účtu platební bilance vyjádřené jako podíl (%) na celkovém hrubém domácím produktu. (Kraft, Bednářová, Kocourek, 2012) Velikost plochy magického čtyřúhelníku ukazuje na její úspěšnost, zvětšující se plocha signalizuje konkurenceschopnost i relativní bezpečnost národní ekonomiky. Udržitelný ekonomický růst, vytváření příznivého ekonomického klimatu, posilování mezinárodní konkurenceschopnosti, podpora inovací, výzkumu a vývoje je žádoucím ekonomickým rámcem pro zajišťování bezpečnostních zájmů ČR (MZV ČR-b, 2015). Navíc tvorba ekonomických zdrojů podmiňuje schopnost realizovat bezpečnostní opatření.

Při zajišťování ekonomické bezpečnosti – jež je velmi provázána se sektorem vojenské, politické, sociální, environmentální a v poslední době stále více i technologické bezpečnosti – hraje významnou roli tzv. kritická infrastruktura, tj. „…výrobní a nevýrobní systémy a služby, jejichž nefunkčnost by měla závažný dopad na bezpečnost státu, ekonomiku, veřejnou správu a zabezpečení životních potřeb obyvatelstva.“ (Vláda ČR, 2007) S ohledem na členství ČR v Evropské unii je relevantní i definice evropské kritické infrastruktury zohledňující přeshraniční efekty, kdy jsou jí chápány „…fyzické prostředky, obslužná a informační technologická zařízení, sítě a objekty (prvky) infrastruktury, jejichž poškození nebo zničení by mohlo mít vážný impakt na zdraví, bezpečnost nebo hospodářskou prosperitu obyvatelstva nebo efektivní funkci vlády dvou nebo více členských zemí.“ (CEC, 2005)

V rámci indikace jednotlivých prvků kritické infrastruktury uvádí Říha (2009) cestu od tvorby prostých seznamů přes referenční soubor kritérií (průřezová, sektorová) až po typologické znaky (rozsah, závažnost dopadu, čas).

Z hlediska odvětvového zahrnují prvky kritické infrastruktury:

■ oblast základních životních potřeb (energetiku, vodní hospodářství, potravinářství a zemědělství);

■ oblast služeb péče o člověka a umožňujících fungování společnosti (zdravotnictví, doprava, komunikační a informační systémy);

■ oblast finanční bezpečnosti (finanční trhy a měna);

■ oblast správní a záchrannou (nouzové služby a veřejná správa).

Tři stěžejní průřezová kritéria^31 představují: kritérium osobní újmy vyjádřené počtem zemřelých a zraněných, kritérium ekonomické ztráty včetně potenciálních dopadů na životní prostředí a kritérium společenské vyjádřené stupněm důvěry vládě, dopadem na tělesné a duševní zdraví a míru rozvratu běžného denního způsobu života, včetně rozpadu veřejných služeb. (Říha, 2009)

Technologický sektor

Výroba se co do věcného obsahu, rozsahu a technické úrovně během existence lidstva vyvíjí, a to v různých obdobích s různou intenzitou a dynamikou. V nejširším slova smyslu lze připomenout tři Tofflerovy^32 vlny:

1. vlna = neolitická revoluce (z lovců a pastevců se stávají zemědělci). Délka trvání 10 000 let.

2. vlna = od pol. 19. století je spjata s industrializací^33 a kapitálem; probíhají v ní průmyslové revoluce^34. Délka trvání 300 let, např. Anglie 1783–1802, české země 1848–1873.

3. vlna = transformace industriální společnosti na postindustriální, informační, znalostní. Délka trvání prozatím desetiletí.35

Dominantní technologické změny se odrážejí i ve spontánně zaváděném označování jednotlivých period: 19. století je označováno za „století páry“, následuje „věk oceli“, dále „věk elektřiny“ – co bude následovat? „Věk informací“, „věk komunikace“ či „věk síťové komunikace“ nebo dokonce „věk umělé inteligence“?

Dynamika rozvoje techniky a technologií posledních cca 50 let potvrzuje jejich výsadní postavení z hlediska bezpečnosti. Snad jen tři příklady za všechny:

Atomová energie – využita na konci druhé světové války k bezprecedentnímu „experimentu“ ničivé síly. Přes spornou otázku dostatečné bezpečnosti je čistou formou výroby energie s nedořešením likvidace jejích „exkrementů“. Je hrozbou vojenské síly.

Automobily – rychlá a pohodlná přeprava osob i věcného nákladu. Vyvolává další investice do dopravní infrastruktury s bezpečnostními aspekty (kvalita povrchu silnic, budování víceproudových dálnic, elektronických informačních systémů na dálnicích, mimoúrovňových křižovatek, kruhových objezdů). Rychlost je doplňována vývojem bezpečnostních prvků (automatický protiblokovací brzdný systém, stabilizační zařízení regulující adhezní vlastnosti jednotlivých kol, protiskluzové zařízení proti prokluzu při rozjezdu). Negativní působení na životní prostředí (exhalace, spotřeba neobnovitelných zdrojů) vyvíjí tlak na další vývoj – od spalovacích motorů přes využívání bezolovnatého benzínu a bionafty k elektromotorům a jejich kombinacím. Neúměrná intenzita užití je příčinou řady mimořádných událostí ohrožujících chráněná aktiva včetně životů lidí.

Informační a komunikační technologie (ICT) – v poslední době mají svůj odraz v internetu a mobilních telefonech, resp. v jejich propojení v podobě „smartphone“.36 Internet^37 je úžasným zdrojem informací rozšiřujících znalostní obzor jednotlivců; je platformou pro vytváření komunikačních sociálních sítí, které jsou příjemným kanálem pro komunikaci „na stejnou vlnu naladěných“ skupin lidí, je však také nástrojem tzv. kyberšikany. ICT v sobě obsahují z hlediska řízení nejen v oblasti veřejné správy ohromný potenciál ke zvýšení efektivnosti cestou e-Government, na druhou stranu stále eskaluje hrozba kyberkriminality. Lze konstatovat, že vyšší míra využívání ICT vede k vyšší závislosti na nich, přičemž přímo úměrně – ne-li progresivně – roste míra zranitelnosti jejich uživatelů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bezpečný rozvoj regionu - Základní koncept.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.