1999

3. ledna

V noci na Nový rok se mi zdály ošklivé sny – země se celá třásla a ve vrstvách sesouvala.

Teď pořád pracuju na trhu. Zboží beru od syna Arménky Feruzy. Nůžky, kolíčky na prádlo, sítka na čaj… Obchody moc nejdou, ale snad něco vydělám. Peníze se změnily – místo tisícovky je teď rubl.

P.S. Včera jsme s maminkou seděly při svíčkách a mluvily o sedmi divech světa. O pyramidách, Artemidině soše, o zahradách Semiramis, o mauzoleu, rhodském kolosu i o alexandrijském majáku.

5. ledna

Najednou se objevil Ruslan. A přinesl jídlo.

Proud nešel a nejde. Teď ho zapínají tak jednou za měsíc. Krásná Lejla přinesla krásný svetr. A darovala mi ho. S Magou je konec!

10. ledna

Trhali mi zub! A vyhrála jsem sázku. Vsadila jsem se s mamkou o pět rublů. Ani jsem nepípla, když šel zub ven! Doktor Panáček od nás nevzal ani krejcar.

P.

17. ledna

Z naivity jsem každé své tajemství svěřovala Kassi. Říkala jsem jí úplně všechno. Třeba jak se se Zairou dělíme o Magu. Jenže Zaira se Kassi vlichotila a ta jí to všechno vyklopila, takže Zaira už ví, že taková husa zase nejsem! A že vidím, jak si před kluky lehá na lavici! A chápu, kam těmi svými pletichami míří! To teda jo! Což ji strašně rozzuřilo. Těch lží co rozesela, aby mě se všemi rozhádala. Věrné mi zůstaly jen Arina, Tina, Latifa a Seta.

Maga zrovna nebyl ve škole. Říkalo se, že se někde převrátil s otcovým autem, ale tomu já nevěřím. A i kdyby – ten má život tuhý jako vlk.

Dej Bůh, aby se nám všechno vedlo. Amen. Je mi smutno, deníčku.

P.

19. ledna

Dnes je svátek Uraza-bajram!

Věštila jsem ze svatých knih. Vymyslela jsem si vždycky nějakou otázku a pak jsem třeba Bibli někde nazdařbůh otevřela. Zeptala jsem se, jestli nám to s Magou vydrží. A odpověď? „Ani výška, ani hlubina.“ Pak jsem se zeptala, co můžu čekat od Zairy: „Nevoli, hádky, závist, hněv a vády…“ Pak jsem se zeptala, jestli se mám v tomhle roce se Zairou zase skamarádit. Svatá kniha odpověděla: „Pročpak píti hodláš s hříšníky?“ A nemám se jí tedy pomstít, napadlo mě: „Boha za svědka si béřu, že ve snaze ušetřit vás raději nepřicházím!“ Vrátila jsem knihu zpátky na místo, ke knihám je třeba chovat se s úctou.

P.

20. ledna

Dnes je druhý den Uraza-bajramu.

Včera jsme šli kolem křesťanského chrámu, ale mě to tam vůbec netáhne – ne jako dřív! Přecházely jsme most přes řeku Sunžu a já najednou uviděla mrtvého psa, tak jsem zakřičela. Mrtví psi se po chodnících válejí často.

Přestali se mi líbit lidi, kupodivu hlavně Rusové. Vypadají vylekaní a všech se bojí, kdežto já chci být silná.

Byly jsme s mamkou na hostině u sousedky Azy z protějšího domu. Přecpaly jsme se pirožky se zelím. Já se pak vypravila ke Krásné Lejle. Doma zrovna měla nejen syna Tamerlana, ale i děti tety Zoliny. Dívali se na animovaný film Lví král. Tak jsem se taky začala dívat, a když tatínek malého lvíčete zahynul, brečela jsem tak, že mi přinesli vodu. Úplný hysterický záchvat.

Večer jsme s mamkou šly k tetě Marjam; ta nás hostila všelijakými dobrotami a naučila mě dělat křupavou sladkou chalvu.

P.

24. ledna

Posměváček Chasik nečekaně napsal na papírek modlitbu a věnoval mi ji.

Ve jménu Alláha milosrdného, slitovného!

Chvála Alláhu, Pánu světů,

nejmilosrdnějšímu, nejslitovnějšímu

králi v den soudu!

Před tebou se skláníme, tě o pomoc prosíme!

Veď nás po cestě přímé,

po cestě těch, koho jsi oblažil,

po cestě nezbloudilých, a ne těch,

co stiženi jsou hněvem tvým.

28. ledna

Zkoušela se mimoškolní četba a já zarecitovala verše čečenského básníka Umara Jaričeva. Moc krásné!

Vlasti (Daimokch)

Dokonce i kámen stává se prachem.

Leč staré legendy praví nám,

jak Mongoli přitáhli do země Vajnachů,

jak tyto hory přišli pokořit.

Netušili, že v kraji orlím

nepodrobí se železu okovů

vrcholky hor, mířící k nebi,

a živá voda z horských pramenů.

Roky se hnaly jak střelhbití koně

k břehům osudu, ohněm sežehlým…

Já beru tu hlínu do svých dlaní

a jako svátost ke rtům přiložím.

2. února

Včera jsem vrazila facku té hnusně odpudivé bytosti (což je nové pojmenování pro Magu). A to proto, že se domluvil s tím nablblým hromotlukem Kancem a zamkl Zulju v naší třídě.

Zulja je takový bucláček a hodně lidí se jí směje, protože na svůj věk je neuvěřitelně dětinská. Chodí s námi do třídy, i když je o tři nebo čtyři roky starší. Poslední týden jsem s ní seděla v lavici. Ostatní ji odhánějí a v životě by si vedle ní nesedli. No a Kanec Magu požádal, aby ji zamkl ve třídě, a pak tam vlezl a osahával ji. Maga je pak zamkl oba, zůstal přede dveřmi na chodbě a otevřeně jásal nad tím, jak tam ta holka vřeští. V budově už nebyl jediný učitel. Všichni šli domů a jedině naše třída měla na dvoře tělocvik.

Já se do baráku vrátila náhodou, protože jsem se potřebovala napít. A vodu jsem měla v tašce. Tak jsem na to na všechno přišla. Okamžitě jsem se začala dožadovat, aby Maga ty dveře odemkl, ale on se jen smál a řekl mi, ať se do toho nepletu, protože jinak bude zle. Tak jsem mu jednu natáhla. Vší silou. Zbledl jako papír. Je mnohem větší a statnější než já, a tak mě napadlo, že se do mě pustí, ale to neudělal. Když jsem pochopila, že sama ho odemknout nedonutím (a soudě podle Zuljina vřískotu na tom ta holka nebyla zrovna dobře), vyřítila jsem se zpátky před školu, sehnat nějakou pomoc – a vrazila jsem přímo do Lvice Lurie. Jindy jsme se spolu moc nebavily a uchovávaly každá svou vlastní nezávislost, ale teď jsem to na ni všechno vychrlila. Rozhodla se stát při mně. Vyrazily jsme okamžitě zpátky, Magu zmastily, sebraly jsme mu klíč a třídu odemkly. Měla jsem štěstí, že jsem narazila zrovna na Lvici Lurii. Je moc statečná!

Zulja řvala, kdežto Kanec se po pár bombách ode mě a Lvice Lurie skoro skutálel po schodech dolů a byl pryč. Hned za ním zdrhnul i Maga. Popravdě řečeno mě napadlo, jestli si Maga něco podobného nehodlá vymyslet i na mě. No – to snad ne.

Dneska ráno byl Maga viditelně vzteklý a tvářil se, jako by na mě něco věděl. Lvice Lurie svolala ten svůj spolek, všechno si prošetřila a když zjistila, že do včerejšího skandálu jsou nějak (jak asi, to by mě zajímalo!) zamotané Tara se Zairou, pěkně je seřvala. A dobře udělala. Zaira okamžitě její bandu opustila a začala nadbíhat mně. Jenže na ni hned kápnul Maga, dal jí pár po tlamě a prohlásil, že s takovou se nebude kamarádit nikdo. Fakt ale je, že právě Zaira s Tarou zůstávají s kluky po vyučování ve škole.

Kolem poledne se Maga uklidnil a řekla bych, že najednou vypadal až provinile. Mlčel.

Polja

4. února

Do školy jsem nešla. Ráno něšly otevřít dveře. Byly po zemětřesení zkřížené. Bratr tety Marjam, hodný strejda Hamzat, vyrazil zámek a z toho vězení nás vysvobodil. Mamka tiše mručí a s výrazem znalce vsazuje do dveří nový zámek. Nejspíš jí budu muset pomoct nebo povolat Marjamina synka Akbara. Jinak budeme bydlet za otevřenými dveřmi.

5. února

Dnes už zase uklízím celou domácnost.

Dívala jsem se na televizní pořad o „slunečních prasátkách“: obří zrcadlo se namíří na nějakou oblast Země a tam je pak světlo. Dospělí hned řekli: „Jakýpak mírový účely. Namíří to dolů a lidi pochcípou i bez bomb. Tohle si vláda vymyslela!“ Pokus ale skončil neúspěchem – tu ptákovinu do vesmíru sice vypustili, ale ona se tam za něco zachytla a žuchla do Tichého oceánu. Jiná televize řekla, že ta věc shořela v atmosféře. A stanice ORT pořád ještě doufá, že to úspěšně klesá k zemi. Někdo lže.

18. února

Pořád musím chránit Zulju. Vykládala mi, jak na ni ve třetí třídě zaútočil maniak. Od té doby se jí všichni smějou, protože přišla domů bez punčocháčů.

Ten maniak je místní. Bydlí na Karpince a často se v dlouhém plášti prochází po cestě ke škole. Láká děti na bonbony do křoví. Nám to jednou taky navrhl. Jenže já s Latifou a Zairou jsme ho zahnaly kamením. Jedině Zulju si tenkrát chytil…

Vlády se u nás mění, ale maniak v plášti si pořád chodí svou starou trasou.

Polja

24. února

Maga mě miluje stejně jako dřív, ale nic neříká. Pořád se snažím udělat to tak, abychom byli spolu. Včera jsem třeba utekla z posledních dvou hodin a čekala na něj na lavičce za školou. Přišel, ale mlčel. Já taky mlčela, protože jsem se styděla. Budu muset promluvit první! Seta mi poradila, abych jemu a Chasikovi napsala psaníčko a pozvala je na „rouru“. A my že bychom se tam někde schovaly a počkaly, jestli přijdou – nebo ne. Kdyby něco, tak se k tomu psaníčku nepřiznáme. A je to.

„Roura“ se nachází na cestě do školy. Pod ní je tak třímetrová propast a dole betonové panely. „Roura“ samotná je tenká a dlouhá jako lano. Zaira říkala, že když muslim umře, musí přejít po mostě, který je tenký a ostrý jako břitva. Kdo se choval ošklivě, ten spadne, ale dobří lidé most přejdou. Dole bude přitom hořet oheň.

Pak jsme po té rouře chodily. Je to hrozně nebezpečné. Když spadnete hlavou dolů, tak se zabijete, a když nohama nebo rukama, tak si je zlámete. Zaira rouru přešla celou, kdežto mě asi v půlce popadla taková hrůza, že jsem se odplazila zpátky. Roura je dlouhá tak pět metrů. Seta ji taky chtěla přejít, ale lekla se tak, že na ni radši ani nestoupla.

26. února

Otčím je doma. Opravuje nábytek.

Když jsem prodávala na trhu, viděla jsem Užovku a Murzilku. Jednomu je 14, druhému 16. Jsou to Čečenci. O těch jsem ti, deníčku, zatím nic nepsala. Takže – jsou to místní zlodějíčci. Tu a tam je někdo chytne a seřeže je. Bydlí v pobořeném domě. Rodiče nemají, zahynuli ve válce.

Seznámili jsme se v září. Poslouchala jsem jejich brebentění (takhle to dělají vždycky, když „pracujou“ – jeden odláká pozornost a druhý bere věci z pultu) a tvářila jsem se, že jsem si ničeho nevšimla, ale pak povídám: „Okamžitě to položte zpátky! Já vím, že jste zloději!“

Moc se podivili a řekli, že mám dar do lidí vidět. Od té doby někdy zajdou na kus řeči. Klidně se mi sami přiznávají, že jsou zloději, protože mi důvěřujou. Mně teda nic neukradnou. A vždycky si přijdou postěžovat, když dostanou výprask. Já se jim směju a radím jim, aby radši obchodovali, než aby kradli. Jenže jim zboží jen tak nikdo nesvěří a peníze nemají. Tak kradou chleba a sýr. A ještě si vymysleli takový legrační nástroj: na klacek připevnili pletací jehlici a tou trhovcům z beden kradou pomeranče a citrony. Když jsem dostala angínu, darovali mi citron s dírkou od jehlice.

P.

2. března

Ahoj! Dneska jsem poprvé přešla celou rouru. Nad třímetrovou vybetonovanou hloubkou. Úžasný pocit! Člověku se točí hlava a tak jakoby zvláštně mu buší srdce. Dolů buď spadnete, nebo ne. Podle toho, jakou máte kliku. Na muslimském Hlavním mostě to musí být zajímavé!

Tohle jsem si přepsala z Mahábháraty:

Sám sebe povznes, člověče.

A sám sebe neponižuj:

neboť jen ty jsi sám sobě přítelem.

A nemáš většího nepřítele

než sebe sama.

3. března

Všichni skládají peníze na MDŽ, protože to chtějí oslavit. Ale já tam nejdu. A peníze nedám. To radši koupím jídlo domů, abych měla čím nakrmit matku.

Někdy s maminkou skládáme básně společně – první verš já a druhý ona. Bývá to legrace! Třeba:

Já: Sněhové vločky kol kožichů krouží…

Maminka: Ve sněhu se naše bosé nohy plouží…

4. března

Obdivuju v knize Ajvazovského* obrazy. Já mám tak ráda moře! Nejvíc se mi líbí obraz Duha, protože malíř na něm sesílá naději na přežití trosečníkům, kteří přišli o svou loď.

* Ivan Ajvazovskij (1817-1900) - ruský malíř arménského původu, známý především svými malbami moře

Ohromuje mě taky tvář madony. Podle mě je El Grecova Svatá rodina jeden z jeho nejlepších obrazů.

9. března

Nedávno se mi stalo, že jsem ztratila svůj křížek. Ležel v muslimské modlitbě Džejn. Přišla jsem do školy a postarší učitel najednou zvolal: „A co má znamenat tohle?!“ Všichni se na něj podívali a on držel v ruce křížek. Všichni se rozesmáli a začali prstem ukazovat na mě, že je určitě můj, a křičeli, že jsem „ruská svině, která tajně nosí křížek“. Tak jsem sáhla do kapsy, kde jsem měla uloženou modlitbu Džejn a v ní založený ten křížek. Jasně jsem ho cítila! Napadlo mě, že spolužáci jednoduše do třídy podstrčili jiný, aby se na mě mohli sesypat jako vosy.

„To je tvoje?“ zeptal se učitel.

„Ne!“

Tak šel k odpadkovému koši a přede všemi ho tam zahodil. Když jsem přišla domů, sáhnu do kapsy ještě jednou, ale křížek tam nebyl! Letěla jsem zpátky, prohrabala celý koš, ale nic. Pak jsme dokonce s Kassi a Setou prohledávaly smetiště za školou, ale ani tam jsme nic nenašly.

Členové naší širší rodiny vyznávali všelijaká náboženství – najdete v ní křesťany (katolíky, pravoslavné i starověrce), muslimy i buddhisty. Tak jsem se rozhodla, že já budu pohanka. Líbí se mí starořečtí bohové. O těch se mi často zdá.

Polja

11. března

Dneska za mnou ulicí běžel Maga a křičel: „Já tě miluju! Miluju tě! A ty mě?“

Zvolnila jsem krok: „Já tebe ne!“

No jasně! A co čekal?! Cítila jsem se sama sebou jistá: na hlavě krásný nový šátek, zpod něj se draly kaštanové lokny a oči jsem taky měla namalované, mamčinými šminkami!

Polja

12. března

Zdál se mi sen. Odehrával se tisíce let před naším letopočtem. Na břehu Nilu roste pyramida. Blíží se noc. Pod nohama křupou kamínky a škeble. Lidé rozdělali ohně. Všichni jsou unavení. Z tmavomodrého obzoru se vytrácejí poslední paprsky.

Vtom cosi přilákalo mou pozornost a já se upřeně zadívala do dálky. Vidím blížící se siluetu muže. Přichází z té dáli po vodě. V duši mám tíseň a probouzí se ve mně strach. My, stavitelé pyramidy, dobře víme, že před pár dny se tu stalo něco hrozného, jeden muž v hádce zabil svou přítelkyni. Vrah byl potrestán, ale tělo dívky leží kousek od nás, pohřbené pod kameny. Dívám se upřeně na siluetu neznámého a začínám vidět detaily – je neuvěřitelně vysoký a na sobě má temně modrý plášť. Je po arabsku snědý a musí měřit tak čtyřicet metrů. Říkala bych mu Ješua, Isa nebo Ježíš… Ale bylo v něm něco vyloženě arabského. Když se přiblížil, připadali jsme si před ním jako zrnka prachu.

„Lidé!“ rozlehl se krajinou jeho hlas. „Až dostavíte pyramidu, přijde Smrt. Nikdo z vás nepřežije!“

„A jak dokážeš, že to tak bude““ ozvali se nepatrní lidé ze břehu.

„Nechám vám tu něco na památku,“ pravil obr s tváří Ježíše.

A přes naše hlavy hodil obrovskou sfingu, kterou vytáhl zpod pláště. Sfinga měla podobu lva, ovšem s tváří toho obra. Ve vzduchu se obrátila tak, že dopadla na tlapy. Obr vztáhl ke sfinze ruku, takže její oči se pomalu otevřely a z nich se vydraly bílé paprsky nepochopitelného světla. Každý, kdo se do snopu toho bílého ohně dostal, se změnil v hromádku popela. Pohled sfingy však postupně znehybněl a pohasl. A obrovský příchozí zmizel – na vodní hladině po něm nezbylo ani stopy.

Od té doby uplynulo třicet let a my pyramidu dostavěli. Nadešel Svátek Dokonání. Všichni se do noci veselili a zpívali, hořely ohně a my měli radost, že jsme se Svátku Dokonání dožili.

Najednou jsem však pocítila dusivý strach a k tomu šílené touhy, které mi bleskly myslí. Postupně jsem začala pociťovat v celém těle žár. Pohlédla jsem k obzoru a spatřila Jeho. Blížil se a mě napadlo jedno jediné: uteč! Řítila jsem se po vnitřním schodišti pyramidy a skoro nechápala, co to činím. Po třech stovkách schodů už jsem nohama sotva hýbala. Běžela jsem nahoru, tam, kde byla malá komora a v ní otevřený sarkofág. V naprostém zoufalství jsem si do něj lehla a užuž se chtěla zakrýt víkem, které bylo překvapivě lehké, ale s nímž obvykle nikdo nehýbal – a najednou jsem zaslechla Jeho smích. Jak ten se smál! Viděl mě nepřetržitě celou tu dobu, což v Něm probouzelo nevysvětlitelné veselí.

Vzpamatovala jsem se a vyšla z pyramidy ven. Kolem nikdo, jen v poušti se tyčily další pyramidy a černá sfinga. Na vodě pak bylo vidět malý ostrov a Jeho, odcházejícího do dáli.

Všichni zemřeli, přesně jak pravila předpověď. Tma se postupně rozptýlila, ukryla se v záhybech Jeho pláště a pak zmizela úplně. Nastal horký sluneční úsvit!

Polja

18. března

Zapsala jsem si zajímavou rozmluvu z tržiště:

„My si mysleli, že už jsi mrtvej!“

„Copak vypadám na živýho?“

21. března

Ahojky! Je mi 14! Teta Lejla mi věnovala 50 r.! A teta Fatima chalát! Hodovaly jsme, měly jsem čaj a dort!

Šla jsem ke Krásné Lejle a jejímu synkovi, kde jsem se dívala na sci-fi pro děti – Vnitřní prostor se to jmenovalo.

Teta Marjam mi zase věnovala peněženku i s penězi! Hurá! Ruslan zase kalkulačku, abych si na trhu mohla spočítat, kolik vydělávám nebo prodělávám. Maminka mi dala svůj šál.

Mám ale i špatné zprávy: u Vládního domu vybuchlo auto nacpané trhavinou. Byli tam zranění i mrtví.

23. března

Nakreslila jsem portrét naší kočky. Jmenuje se Táňa. Někdy se mi zdá, že ta její tlamička úplně září.

Maga do mě zase hučí, abych mu odpustila. Dělá psí kusy, tančí kolem mě a mává rukama. Snaží se dělat všechno, aby mě rozesmál.

Psali jsme výklad. Jaká škoda, že hodinu ruštiny máme jen jednou za měsíc. Proto umíme rusky špatně a děláme tolik chyb! S tím výkladem jsem pomohla i Arbimu. Arbi se popral se Zairou a já mu musela pomoct – šla jsem za ředitelem a přimluvila se za něj.

Do 5. dubna nechodíme do školy. Máme volno. To mi po ostatních bude smutno. I když je ve třídě zima, není si kam sednout, moc se neučí a věčně se s někým peru. Stejně se mi po klucích i holkách bude stýskat – jak po přátelích, tak po nepřátelích. A k tomu všemu se posměváček Chasik přiznal, že se mu líbím. Což je moc zajímavý! Ty prázdniny mě dost štvou.

Polja

25. března

Dívala jsem se v televizi na zprávy. Někde je už zase válka. Do Zálivu vpluly americké lodě. Proč lidi pořád bojujou a bojujou? No proč?!

31. března

Byly jsme u doktora Panáčka, co mamce spravuje zuby.

Čtu si Antologii moudrosti a našla jsem tam takovéto Firdúsího* verše:

Vše ve světě kryje prach marnosti,

jen dva lidé přemohli zhouby a tlení:

jen činy hrdiny a myšlenky mudrce –

na tom nic divného není.

* Perský básník, autor monumentálního eposu Kniha králů

P.S. Mamka se vzteká a nadává kvůli nádobí – že jsem ho neumyla včas a že mi jednu vrazí. A okamžitě taky vyčistit sporák. A vyprat ponožky. Kdežto já, ničemnice, jen sedím a skládám básně.

4. dubna

Dneska se mamka asi definitivně zbláznila a vyhodila mě na chodbu. To je takový trest. Tohle dělala, už když mi byly tři nebo čtyři – za každý poklesek mě vystrčila z bytu a zavřela za mnou dveře. Vzlykala jsem u vchodu, kde mě utěšovala teta Marjam. Taky dneska nás smiřovala a mamce vynadala. Jenže mamka řekla, že je ve stresu a že mou neposlušnost snášet nehodlá. Musím prodávat na trhu, nosit dlouhé sukně a velký šátek, abych vypadala nenápadně, když mi vyčiní nebo mi dokonce dá pohlavek, tak mám mlčet a k tomu se starat o celou domácnost – jedině v takovém případě mě ona s Ruslanem budou v bytě trpět, než se vdám. Přesně takhle to řekla! A pak se vydala k doktoru Panáčkovi.

Prodávala jsem na trhu, ale tentokrát jsem nevydělala ani na zubní pastu, a tak se bojím, jak to zase schytám!

Zítra se jde do školy.

Polja

12. dubna

Ahojky! Mám tolik novinek! Hotové peklo! Měla jsem nepříjemný incident s učitelkou literatury, která si na mě moc nepotrpí. Vpálila mi, že jsem „giaski“, jak se tu nelichotivě říká Rusům, a já jí na to odpověděla, že v naší rodině se mísí plno národností! Pak jsem upozornila Zairu, že nadávat mi do „krav a hus hloupejch“ rozhodně nebude. Protože ta už taky vůbec neví, co je to slušnost! A že jestli ostatním řeknu, co se děje u nich doma, lidi se s ní přestanou bavit. Tak toho nechala.

Nakonec mě v autobuse nějaký chlap začal brát za ruku. Tak jsem mu řekla: „Seš blbej? Okamžitě toho nech!“ Vystoupil se mnou na naší stanici a šel za mnou až skoro k našemu domu. Bídák! (Musela jsem celý dům obejít, aby nezjistil, ve kterém bydlím vchodu.)

Docela veselo bylo s Magou, už se zase chová normálně.

Mamka sebrala dětem ze sousedství holuba – bavili se tím, že ho utloukali klacky. Teď ho máme doma, leží na hadrech v lavoru, ale asi umře. Dávala jsem mu napít vody.

Drmolím si pro sebe Gumiljovovy verše – jako mantry. A hned mi je líp na světě.

Doktoru Panáčkovi vyhrožuje místní mafie, že musí platit „daň“ – ordinuje přece doma. Všichni naši zubaři pečují o své pacienty u sebe doma. Ve městě je sice jedna ordinace, ale je to tam hrozně špinavé. To u Panáčka je dokonale čisto a má tam i zubařské křeslo, co se v něm trhají zuby. Panáček se banditů bojí, tak jim asi radši platit bude.

7. dubna byl křesťanský svátek Zvěstování.

Polina

15. dubna

Byla jsem ve škole. Zaira po všech mých varováních mlčí jako ryba. Ani necekne. Všechno pochopila. Zulja, Kassi, Latifa a Seta měly radost, že mě vidí!

Maga mi schoval tašku, abych nemohla domů, ale posměváček Chasik mi ji vrátil (vytáhl ji ze Sulimovy brašny). Zatímco byl ve třídě blázinec kolem mé tašky, Kanec mě a Magu zamkl ve třídě (protože ho o to Maga poprosil). A tak jsme zůstali sami.

Maga hned zahájil výslech: Kde přesně bydlíš? Kdo byl tvůj otec? Nechystáte se odjet z Čečenska do Ruska?

Řekla bych, že je to k ničemu a připadalo mi to od něj hloupé. Seděli jsme na okně a dívali se z druhého patra dolů. Řekl mi, že mě včera hledal – jezdil otcovým autem ulicemi a všude se rozhlížel. Na to jsem poznamenala, že náš barák stejně nenajde a ať radši přijde na trh, že tam si poklábosíme do sytosti. Proč jsem to asi udělala?

Když slavnostně zvolal to své „já tě miluju!“, zeptala jsem se ho, jak tedy mám rozumět všem těm jeho nedávným urážkám a nadávkám. On mi řekl, že to všechno bylo ze vzteku, protože jsem ho nikdy nebrala vážně. Tak jsem řekla, že bych ráda byla jeho kamarádka, ale nic víc. Což snad je přijatelné pro nás pro oba.

Když jsem přišla domů, mamka byla celá veselá. Panáček jí udělal nové zuby.

16. dubna

Meditace a jóga přinášejí výsledky.

Dřív jsem nebyla tak vnímavá, ale teď mi má obrazotvornost nabízí barevné stříkance, lehce načrtnuté ornamenty i tváře. Sleduju hru světla a stínu a vidím čírťata či naopak andílky. Třeba ráno jsem na okenním závěsu uviděla čertíka – v očích má hodiny, jejichž ručičky ukazují do opačných stran. Je to docela legrační.

28. dubna

Mám pocit, že je třeba všechno pustit z hlavy – i to dobré, i to zlé. Četla jsem Železnikovova Strašáka. Je to skoro o mně.

Líbí se mi koukat na hvězdy a myslet na to, že kdysi na ně koukal i Ciolkovskij. A snil. A rýsoval příští rakety.

29. dubna

Zase pranice. Tentokrát s posměváčkem Chasikem. Přišly na něj fakt věci! Na hodině zeměpisu, který učí jeho teta, mi najednou začal nadávat. Pokřikoval na mě, že jsem „ruská mršina“, a řekl i plno dalších věcí… Pak mě praštil sešitem do hlavy. A Maga, ta bestie příšerná, se rozhodl, že proti nejlepšímu kamarádovi nepůjde (když se ještě ke všemu ukázalo, že jsou s posměváčkem Chasikem vzdálení příbuzní). Taková nespravedlnost mě fakt rozzuřila: vždyť učitelka svého synovečka ani nenapomenula! Tak jsem vyskočila a vyrazila k posměváčkovi sama. Asi pochopil, že je zle, přeskočil přes lavici a hnal se ke dveřím. Já za ním. Židle a stolky odletovaly stranou. Spolužáci ožili. Posměváček Chasik vyběhl ze třídy a z druhé třídy ze všech sil držel dveře. Jenže zastavit mě není tak jednoduché. Dveře jsem prostě rozkopla. Posměváček upadl na podlahu, zase z ní vyskočil a letěl se schovat na záchod. Tam jsem si ho chytila a nemilosrdně seřezala, jak jen to šlo (až jsem se z toho celá zadýchala). Na mou zběsilost reagoval tak, že jen zničeně skučel. A všechny moje rány přijal! (Asi pochopil, že jsou spravedlivé a že si je zasloužil.)

Do hodiny už jsem se nevrátila. Všichni moji spojenci vyběhli na chodbu a stáli tam. Maga mě chtěl zatáhnout zpátky do třídy, ale moji lidi mu v tom zabránili.

Když se to dověděl Sultan Magomedovič, seřval Chasika tak, že se kluk celý klepal! „Žerebcovové dáš pokoj, rozuměls? Nebo dostaneš co proto i ode mě, slyšíš?“ Posměváček Chasik jen poslušně přikývl. Když ale učitel odešel, Chasik sykl: „Co ten mi asi tak může udělat!“

4. května

Zjistili jsme, že kluci z naší třídy jedou v drogách! Beze srandy! Jako by nestačilo, že kouří a žvýkají nasvaj* (to je takové zelené svinstvo, co se prodává před školou stejně samozřejmě jako semínka slunečnice) – teď ještě k tomu všemu drogy!

* Lehká přírodní droga na bázi žvýkacího tabáku

Do třídy to přinesl Bobby-N. Začnu mu říkat takhle, i když dřív jsem pro něj měla jiné jméno. A hodně jsem o něm do tebe psala, deníčku. Je to všechno moc hnusný! Určitě chápeš, je to kluk z naší třídy. Musí vědět něco na Magu, protože ten mu začal naprosto ve všem ustupovat.

8. května

Přišla šíleně tlustá sousedka Aza odnaproti. V srpnové válce roku 1996 všem v ulici moc pomáhala, protože byla zdravotní sestra. Píchala injekce a převazovala rány. Líčila taky, jak a kam pomáhala separatistům schovat zbraně. A tahle teta Aza by si ráda vzala naše koťátko Sedu. Seda znamená čečensky Hvězdička. Ruslan s ní nemluví a vůbec se s ní nestýká, protože Aza je Čečenka, a přitom kouří a chlastá. Takový hřích! Zato mamka jí ještě nabídla čaj, protože byla ráda, že kotě někam udá.

Můj otčím se urazil a upřeně zírá do knihy. Naše další nová sousedka, teta Roza, se u nás onehdy zastavila, zahlédla Ruslana a začala se modlit – tak strašně se polekala. V první chvíli měla pocit, že Ruslan je džin. To je švanda! Ona prostě nepředpokládala, že by mamka mohla mít čečenského muže, a tak Ruslana měla za džina!

10. května

Velký dojem na mě udělala Dumasova kniha Hrabě Monte Christo. Půjčila jsem si ji od tety Marjam a přečetla dvakrát. Chci se podobat Edmondu Dantesovi, protože ten nezapomněl ani na přátele, ani na nepřátele a všichni dostali, co si zaslouží.

13. května

Krásná Lejla dala mamince platinový prsten za to, že zachránila jejího kocoura Franka Sinatru. Kocour se otrávil a ležel s pěnou u huby. Maminka do něj hodinu co hodinu lila nějaký lék a on to přežil!

Takový prsten bych samozřejmě nikdy nedostala, kdybych prsty neměla tak tenké a mamka tak tlusté. Takže právem slabšího prstíku jsem ten šperk získala já a prsten teď bude dělat společnost náušnicím, co už mám. Hurá!

Na trhu jsme se seznámily se ženou, která se jmenuje Kusum. Ta se zabývá jógou a slíbila, že mi půjčí knížku Ženská jóga. Taky máme na tržišti čečenskou sousedku, starší paní, která nám dovoluje prodávat u jejího pultu, když tam není. Dneska se mě vyptávala, jak se jmenuju a do které chodím třídy. Tak jsem jí to řekla a ona to okamžitě hlásila svému synovci, vysokému světlovlasému Čečenci jménem Vandam. Ten si pak za mnou přišel poklábosit. Je to šedooký obr a už chodí na vysokou.

Den to byl docela zajímavý. Naší uličkou na tržišti proběhli Užovka s Murzilkou a za nimi se hnala celá parta, jenže oni přece jen utekli – i s ukradenými chleby a salámy.

16. května

Zrovna jsem přišla ze školy. Ukazuje se, že Maga mě miluje dál. Včera mi přinesl fotku, kterou pořídil už kdovíkdy. Jsem na ní v bílé blůzce. A Zulji se pořád vyptával, kde jsem. Já ve škole nebyla, protože jsem onemocněla. Maga všem vykládal, jak mě miluje.

Když jsem dneska přišla do třídy, tak se na mě novinky jen sypaly – a to má maminka zrovna narozeniny! Šly jsme jí se Zuljou koupit dárek, velkou čokoládu, a na zpáteční cestě jsme potkaly Magu s několika sestřičkami. Měla jsem obrovskou radost, vždyť jsme se už čtyři dny neviděli! Myslela jsem si, že před sestrami zůstane zticha, ale on už z dálky zakřičel: „Ahoj, Polino!“ Hned mi bylo líp u srdce.

Po vyučování jsme na Magu se Zuljou čekaly na autobusové zastávce, ale pak jsme šly do školní zahrady zhoupnout se na houpačce, kterou někdo pověsil na starý dub. To on ale přirozeně nevěděl, takže jsme se nesetkali.

Jak já všechny na světě miluju!

Večer: Pogratulovala jsem mamince k narozeninám. Daly jsme si nějaké dobroty. Přišel i otčím Ruslan a přinesl kytici. Teta Marjam šije mamce nový chalát.

Polina

18. května

Zítra jsou v naší 8.A závěrečné zkoušky.

Zaira se se mnou nebaví, a její psychicky nemocná sestra přitom velmi trpí – za sebemenší poklesek je bita. Chudinka!

Maga po mně kouká vykutáleně jako kocour a zřejmě něco zamýšlí. Když všem vylíčil svůj sen, že se v osmnácti se mnou ožení a já budu žít v jejich krásném velkém domě, dlouho jsme se smáli.

„Jsem jediný otcův syn! Už jsem ho uprosil! Uvidíš, že to dovolí!“ jásal Maga. „Budeme mít deset dětí a všechny budou podobný tobě, protože jsi ze všech děvčat na světě nejkrásnější!“ A také řekl, že jsem zatím hodně stydlivá, ale že až vyrostu, tak to aspoň zčásti přejde a já svolím, že budu jeho ženou, takže on už jen pozve mullu, aby nad námi pronesl modlitbu – protože tak se to podle islámských obyčejů patří.

Maga přestal kamarádit s Bobbym-N a pohrozil mu, že jestli nepřestane s těmi drogovými svinstvy, řekne to jeho rodičům.

Alichan mi napsal z Moskvy – že už tam celá rodina bydlí a všichni jsou rádi, že odjeli, ale jemu že se po Grozném stejně stýská. A poslal mi nakreslený vrtulník.

Sulim, se kterým jsem se několikrát poprala, se dnes rozhodl, že se mi omluví, a řekl, že se strašně stydí a že už nikdy mi neřekne „ty ruská zrůdo“.

„Protože tu a tam potkáš i dobrýho Rusa,“ prohlásil Sulim a já se tomu moc podivila.

Polina.

21. května

Dnes od časného rána pršelo, ale pak vyšlo sluníčko. Škola končí – sbohem, 8. třído!

Viděla jsem Zairu, hodně rozhozenou – Maga jí nakonec nepatří, jak si o tom dlouho snila. A já pořád přemýšlím, že by se měla vdát, když se s ní dějí takové věci.

Stály jsme u velkého okna na školní chodbě a dívaly se na déšť. Já, Kassi, Arina, Tina, Seta a Latifa. Kassi slíbila, že přinese jetel. Existuje pověra, že jetel chrání před zlými duchy. „Když si jetel přibiješ nade dveře, tak bude v celém domě pořád štěstí!“ prohlásila Kassi.

Naši rozmluvu slyšel Arbi a slíbil, že na začátku nového školního roku jetele přiveze celý pytel! „Doma na vsi s ním krmím králíky. Mám ho plno! Tak tu všem rozdám štěstí!“ Arbi je dobrý kamarád.

Jely jsme s Tinou domů autobusem – v našich končinách jede zřídkakdy, ale tentokrát se najednou vynořil. Sedím u okna, dívám se na dešťové kapky – a najednou vidím Magu. Šel po ulici. Taky mě zpozoroval, zamával rukama a začal skákat!!! Jenže autobus jel dál, bylo to zrovna do kopce, a já svou rozpačitost a radost schovala za okenní záclonku.

Doprovodila jsem Tinu domů a zašla k Zulje, protože ta už do školy nechodí, a všechno jí povyprávěla. Samozřejmě mi porozuměla, ale říká, že jejím údělem je se vším se smířit, nesnažit se o další studium a plnit všechno, co si přejí rodiče. To já jí řekla, že se budu učit dál a dál, všem na potvoru, věnovala jsem jí svou novou báseň a šla jsem.

Doma mě zase peskovala máma: že snad ani nevypadám jako člověk, že neumím žít jako lidé v okolí… zkrátka mě zase jako obyčejně naštvala.

Ruslan mi napsal nový Džejn, muslimskou modlitbu proti zlým šajtanům, a já si našla krásné místo se spoustou květin, kam se tajně chodím pomodlit k bohyni lásky Afrodité. Ve starých knihách jsem si přečetla, že se lidé před ní skláněli a jako oběť přinášeli okvětní plátky květin a pečivo. Já u sebe měla růži a hodně suchý preclík. Růžové plátky jsem rozsypala po zemi. Pak jsem k nim nadrobila preclík a ptáci ho sezobali. Prosila jsem Afrodité, aby mi přinesla lásku, na kterou nikdy nezapomenu.

Na Magu mi před letními prázdninami zbývají jen dva dny.

Polja

24. května

Mladá učitelka chemie včera odmítla převzít mou kontrolku.

Prostě mi řekla: „Tvou práci nevezmu.“

Šla jsem za ní tedy dneska, ale zahnala mě zas. Přitom jsem ji určitě napsala na jedničku. Šla jsem až za ředitelem, ale ten tam jako obyčejně nebyl. To jsem zvědavá, co mi na to řekne mamka.

Teď ale něco jiného: Zulja se vykradla z domu a přinesla mi dárek. Je to karta z balíčku věnovaného filmu Titanik. „To jsi ty s Magou!“ řekla Zulja.

Na kartě byla fotografie dvou hlavních hrdinů, jak spolu tančí a nemají ponětí, že se blíží tragédie. A ta karta byl žolík!

Tak jsem jí věnovala kanadskou pěticentovou minci z roku 1961.

Na poslední dva dny jsme museli být v učebně 8.B, protože klíč od našeho áčka se ztratil.

Všechny naše holky, hlavně banda Lvice Lurie, nosí minisukně a malujou se. Jacha je z toho všeho tak zblblá, že se dneska do školy přihnala jen v podprsence! Maga si s ní hned lehl na lavici a začal s ní laškovat a objímat ji. Všechno zkrátka jako obvykle.

Já, Tina, Zulja, Kassi, Arina, Seta a Latifa chodíme oblečené skromně.

Čekalo nás i jedno nepříjemné překvapení: okna jsou stará, a tak jedno vypadlo a rám praštil Tinu do hlavy. Hrozně nás to vylekalo. Odnesli jsme ji do místnosti, kde byl kdysi bufet, otírali jsme jí tu hlavu mokrým šátkem a polévali ji vodou. Naštěstí pak otevřela oči.

Maga během vyučování pořád kouřil. Prostě hrůza! Nemám se na tu školu vykašlat?

Po škole jsme dnes já a Seta nešly domů, ale přes zahrady do kopců za městem. Ukázalo se, že Seta má v rodině taky Rusy, ale stydí se za to a nikomu to neřekne. Modlí se namázy a na hlavě nosí velký šátek, který jí nezakrývá jen hlavu, ale i prsa. Když se jednou strašně lekla bouchací kuličky, rychle se pokřižovala a vyhrkla: „Při Alláhovi!“ Zeptala jsem se jí, proč se pokřižovala, a ona na to, že neví. Pak se ukázalo, že má ruskou mámu, což je ovšem tajemství nejtajnější. Kde máma je, Seta neví, protože dceru matce sebrali a ona teď žije s babičkou z otcovy strany.

Když jsme šly zahradami, byl tam tak báječný vzduch! Vyšly jsme po svahu sotva o nějakých dvacet metrů výš, pohlédly dolů – a všechno nám připadalo tak nějak jiné: slunce, tráva, prostě všechno. Neuvěřitelný pocit! Třeba se sem ještě někdy vrátíme…

Polja

25. května

Ve škole proběhlo poslední zvonění. Samozřejmě beze zvonku, který nefungoval, i bez oslav. Maga mlčel. Lvice Lurie přinesla starý bateriový kazeťák a ten kňučel v koutě. Trošku jsme si při té muzice zatancovali.

26. května

Všichni jsme se znovu sešli ve škole. Chodila jsem po škole a na podlaze našla knihu o starověkých mudrcích. Někdo ji podupal, tak jsem ji očistila a vzala si ji. Všude se válejí ohryzky a smetí.

Maga je můj na celý život, stejně jako byl dřív. Řekl, že se se mnou ožení a všechno bude krásné – hlavně aby nebyla válka.

Jacha, Lvice Lurie, Linda a Zaira řekly, že do školy už chodit nebudou: rodiče jim to zakázali a chtějí je provdat.

Kanec už se zase zachoval jako dobytek a zmlátil Zairu.

1. června

Zdráv buď, smutku!

Jsem doma a pečuju o kaktus, který roste v květináči na mém okně. Dělám jogínskou rozcvičku a nezapomínám na tajné místo nadrobit preclík. Jsem přece pohanka!

2. června

Nový deník začínám verši Jamese Thomsona*:

Když spojitosti všeobecné shromáždíme,

pochopíme snadno najednou:

tu květinky se lehce dotýkáme,

tam zjitříme hvězdu vzdálenou.

* Skotský preromantický básník a dramatik (1700-1748)

3. června

Jsme na trhu a prodáváme. Mamka si s Kusum vykládá o józe. Kusum jí povídá o svém synu Daudovi. Prý má rád kočky a knihy. A východní bojová umění. Už ho přijali do klubu a ani tam nemusí platit. S tím se musím seznámit.

5. června

Potkala jsem na trhu majitele přístroje, ze kterého jsem prodávala sladkou šťávu – najednou mě objal a políbil mě na tvář! Všichni kolem se rozesmáli, jen já ho zděšeně odstrčila a vyhrkla: „Nejste vy cvok?!“ Tím to celé skončilo.

Jedna patnáctiletá známá se vdává. Seznámily jsme se v zimě. Je z vesnice. Vždycky mě zachránila, protože si koupila nějakou zbytečnost z mého zboží a já mohla domů přinést aspoň kousek chleba.

Teď jsem se seznámila se Zurchan. Je jí 11 a chodí do 6. třídy. Taky prodává na trhu – s otcem, kterého jsem nejdřív považovala za jejího dědu.

Mluvila jsem s paní, která prodává polodrahokamy a sama z nich dělá náhrdelníky. Ta mi řekla, že ke mně se nejlíp hodí horský křišťál, karneol a nefrit. A když chci dosáhnout úspěchu, potřebuju lazurit a tyrkys.

Četla jsem si ve verších mudrce Jusufa Balasaguniho*:

Bystrost občas potřebnější nežli síla,

bezstarostnost kdekoho už zahubila.

* Turecký básník 11. století

7. června

Spíme – zrody nové zjevují se ve snu,

budoucnost i s minulostí v tom snu zdá se.

Samson nám vnukl sen, v němž klesnu

do jitřní kolesky, jež zrovna rozpadá se.

Spíme, a život náš je jenom sen.

Jeden z mnoha, co po nocích se zdají.

A když pak znenadání přijde den,

Petrovy klíče směr nám ukládají.

Tyhle verše jsem napsala ráno.

Na trhu jsem tentokrát prodávala ve Vandamově budce. Je tam i lavička, takže se dá sedět. To všechno udělal sám, vlastníma rukama!

Teta Kusum se s námi o stůl podělila, ona sama prodává léky. Jejího syna jsem jen letmo zahlédla. Teta Kusum ho chce poslat studovat do Moskvy a opatřit mu asi tak čtrnáctiletou ženu. Říkala to tak, abych nad tím asi popřemýšlela.

Mám strašnou chuť na jahody. Letos jsem je ještě nejedla. Pořád jen chleba a kaši. A to máme 200 rublů dluhu. Mamka pořád nadává a mlátí mě.

Teta Kusum říkala, že když se pronese „subhan-allahí wa bihamdihi“, což znamená „sláva Alláhovi a chvála mu“, jsou člověku odpuštěny všechny hříchy.

10. června

Na tržišti teď máme hodné čečenské sousedy. Pořád s nimi žertujeme a smějeme se. Vypadá to, že nepřátelství mezi národy pomalu ustává. Jeden známý mladý Čečenec si vzal Rusku a všichni jim blahopřáli.

12. června

To byla ale rvačka, co se strhla na trhu! Opilý děda se s nožem vrhl na mladíka. Oba to byli Čečenci. Převraceli stoly a z těch padaly láhve s limonádou. Dědek jeden zatracená vytáhl nuž a už ho chtěl do mladíka zabodnout, ale ten si toho všiml a nakopl ho, a pak ještě a ještě… Zkopal ho pořádně!

Různí chlapi mi přes tetu nebo přes mamku vzkazují, že by se se mnou chtěli seznámit a promluvit si o svatbě. Těhotných holek, co je jim tak čtrnáct patnáct, je tu plno. Všechny vdané. Já se snažím všechno odbýt žertem a s nikým se neseznamovat.

Proud nejde, voda neteče. A takhle žijeme už od války.

Zdálo se mi o zabitém dědečkovi Anatolijovi, jak mě prosí o pomoc. Dejž mu, Pane, království nebeské! A pak, už k ránu, se mi zdál další sen – jak sedím, čtu si knížku a najednou mi někdo položí ruku na rameno. Zvedla jsem oči – a on to Magomed z naší třídy. Maga! Vrhli jsme se jeden druhému do náruče. A stejně by mě zajímalo, jestli se zdá taky jemu o mně!

Včera jsem dlouho meditovala.

18. června

K ránu se mi zdál sen. Umělá planeta s obrovskou přitažlivostí vtáhla do svého nitra kosmickou loď i s posádkou. Zahynulo mnoho Měsíčňanů i pozemšťanek. Kapitán zničené lodi mě prosil, abych se vzbudila a všechno to zapsala. Bylo to pro něj opravdu důležité.

21. června

Hned vedle nás stojí kluk, co prodává kazety s muzikou. Říká se mu Buratino. Spřátelili jsme se. Koupila jsem si od něj kazetu. Když zjistil, že ráda čtu, věnoval mi dvě knihy, které koupil na konci naší řady pultů.

Angelika v Berbersku a mistři detektivky. Četla jsem si do jedné hodiny v noci.

Večer: Konečně se mi splnil sen! Buratino mi přinesl knihu Šaolinský zápas – tak si v tom čtu, každou chvíli se vracím a nemůžu se od čtení odtrhnout. Budu se učit bojovat přesně podle téhle knížky. Je mi teprve 14, tak se to ještě dokážu naučit, i když děti s tím začínají v šesti sedmi letech. Buratino mi přinesl i knížky o hvězdách, o struktuře vesmíru a o prorocích. Jenže nezajímavější je samozřejmě ta o šaolinském zápasu!

26. června

Přijela k nám teta Lejla. Vynadala mi a poučovala mě, že mám ve všem poslouchat mamku. Jenže ta je strašně vrtošivá.

Zdál se mi zvláštní sen. Kráčela jsem džunglí a objevila starobylý chrám. Kolem byly spousty soch Buddhy a bílých mramorových slonů. Tenhle chrám už hledalo hodně lidí a hodně jich zahynulo.

Putovala jsem tropickým pralesem, až jsem nakonec potkala Ducha, obdařeného nevídanou silou. Řekl mi, že se jmenuje Rassalan. Zavedl mě do chrámu a ukázal mi Kouzelnou vázu. Ta byla zčásti černá, zčásti rudá a zčásti zelená. „Tahle váza splní jakékoli přání!“ řekl mi Rassalan.

Pak jsme vstoupili do chrámu a já spatřila stovky malých čtvercových fresek. „Byly ti dány dva osudy,“ prohlásil Rassalan slavnostně. „Což je pro člověka velká pocta. Můžeš si z nich vybrat!“

„A kdo mi je dal?“ zeptala jsem se.

„Šivova žena. Protože se jí moc líbíš.“

A duch mi ukázal dvě fresky. Na jedné z nich byla velmi krásná dívka, která tančila s bubínkem. Kolem ní vlály stuhy. Oblečená byla jen zpola a předváděla indické tance. Kolem stálo plno mužů a všichni nadšeně tleskali. To na druhé tabulce byla jiná žena. Od hlavy až k patě zahalená do zelené látky. Vidět bylo jen tvář a ruce. Ta žena byla přísná a nepřístupná. Že by muslimka?

„Je to hra,“ řekl Rassalan. „Jaký si tedy vybereš osud?“

„Moc ráda bych si zvolila tohle,“ a ukázala jsem na tančící dívku. „Ale vezmu si tohle!“ a píchla jsem prstem do zahalené ženy.

„Proč?“ zeptal se Duch.

„Je lepší. To vidím.“

Tak mi dal tabulku, usmál se a já se vzbudila.

Polja

29. června

Včera se strhla bouřka. Hodně to foukalo. Schovali jsme se s Buratinem ve Vandamově budce, kde jsme v posledních dnech prodávali. Jenže dneska Vandam asi přijde.

Tetičky na trhu drbou, jen se jim od pusy práší. Pokud možno o mně. Buratino mi přinesl limonádu a housky. A hned bylo po okolí o čem klábosit.

Buratino! Výborný Čečenec z Urus-Martanu. Legrační a zároveň statečný. Zatím svobodný. Dělá jógu a karate. A věří v duchy vody a slunce. Koupila jsem si od něj kazetu VIVA ENIGMA VANIA. Teď si při téhle hudbě medituju.

Včera přišel Vandam; zjistil, že jsme se spřátelili, a má vztek. Nikdy nezapomenu na ten včerejší lijavec. Při každém hromu a blesku jsem pištěla: jako by se to všechno na naše tržiště snášelo z vůle Diovy. Buratino pobíhal po dešti a sklízel z pultu své kazety.

9. července

Sedmého jsem byla u doktora Panáčka pro pár našich knih. Vykládal mi o nové meditaci.

V naší řadě stánků se objevilo několik divných holek. Nenosí šátky a jsou hodně zmalované. Dvě z nich se věčně točí kolem Buratina. Říkáme jim Ještěrka a Zrzanda. Ještěrka chodí pořád v zeleném a je jí tak 16. Je černovlasá. Zrzanda se barví na zrzavo a má modré oči. Taky Čečenka.

Obě už s Buratinem spaly! Však se tím chlubil klukům ze stánků kolem. Jsou to štětky!

Včera jsem šla kolem Buratinova pultu: tiskl k sobě Ještěrku a ta se hlasitě a vyzývavě smála.

Naše místo na tržišti bylo tentokrát obsazené, tak jsme prodávaly vedle tetičky Kusum. Pořád mě musela chránit před „lovci“, kteří sotva mě uviděli v tom velkém šátku, už posílali příbuzné a chtěli se se mnou seznamovat.

Tetička mě prosí, abych věnovala pozornost jejímu Abdullovi. Proboha, jak mě to všechno otravuje! Pořád mě přemlouvá a slibuje mi, kolik budu mít zlata a šatů. Jenže já myslím na Nizámího dvouverší*:

Není šatu krásnějšího nežli hrubý,

jenom hňup člověka podle šatu soudí!

* Perský básník 12. století

11. července

Buratino celý den štěbetal s Ještěrkou a Zrzandou. Na knihy ale nezapomněl – přinesl mi Mimozemské poklady, Vesmír a Podivuhodnou gravitaci.

Měla jsem incident s Di Capriem. Často jsem si s tímhle klukem hrála, obyčejně jsme po sobě stříkali z dětských pistolek. A on zničehonic přijde a mě i s mamkou zleje od hlavy až k patě. Vody na nás vychrstl tak půldruhého litru! Samozřejmě jsem ho za tu drzost seřvala a pohádali jsme se. Večer už ale zase bylo všechno v pořádku.

Včera od stánku, kde prodává muž naší sousedky, mnohodětné Fatimy, přišla maminka a sestra jiného čečenského kluka (co mě taky často polévá vodou). A chtěly mě pro něj za ženu! Pro něj, patnáctiletého kluka! Kterému říkáme Prcek… Mamka se rozesmála a řekla, že na takové věci je brzy.

Buratino zjistil, že mu říkám Buratino, a strašně se urazil. Pak se ale uklidnil a vymyslel si pro mě přezdívku Chippolino.

Začalo pršet a zase jsme všichni byli celí zmáčení.

Viděla jsem malého Rusa Dimku (Kassina přítelíčka). Sbírá po tržištím prázdné láhve a ty prodává. Takhle jeho rodina shání peníze na chleba!

Ahoj!

12. července

Ukázalo se, že Buratino má ženu! To je ale lhář – každému tu vykládal, že je svobodný! Budeme jí říkat Malvína. Je to hubeňoučká, nenápadná Čečenka s velkýma očima. A má malého synka.

Dneska Buratino koupil svému synovi čepici. Moc hezkou. Je mi docela líto, že už je takový dospělý. A takový tlachal! Ale ať je to, jak chce, je to můj přítel!

Viděla jsem taky zlodějíčky Murzilku a Užovku. Užovka si začal přivydělávat jako skladový dělník. Kdežto Murzilka dál krade. Vyčinily jsme jim s mamkou, co se do nich vešlo. A oni se rychle vypařili.

P.S. Otčím Ruslan je doma. Už zase nemá práci. Když nevydělává, stydí se jíst. Pije jen čaj a jinak nevezme do úst. On to vidí tak, že když muž není schopen přinést domů jídlo, tak má být hladem. A i když ho mamka přemlouvá sebevíc, on trvá na svém. Je to paličák! Zkrátka Čečenec!

Polja

13. července

Mamka se seznámila s Ještěrkou a Zrzandou. Řekly si jí o peníze na pirožek a ona jim je dala. Potajmu jí řekly, že už byly vdané, takže teď je nikdo nechce, a tak se musejí zabývat nejstarším řemeslem. Mají i svou „šéfku“. Ta hledá i jiné takové holky a posílá je za chlapy na trhu. Ty jí pak musejí dát všechny vydělané peníze a „šéfka“ jim z toho vždycky přidělí jen trochu na jídlo – kolik sama uzná za vhodné. Jsou pořád hladové a vyhublé. Strašný život!

P.S. Otčím nás ujišťoval, že včera do domu vlétl blesk, viděl ho prý na vlastní oči. Nic mu ale neudělal. Otčím je teď smutný a říká, že je to špatné znamení.

15. července

Přišel k nám otčímův kamarád, přesně ten, co věří na džiny. Sedli si s Ruslanem a pili čaj. Mamka jim připravila obložené chleby, oni se spokojeně uvelebili a královsky hodovali!

Buratino se mamce přiznal, že se zamiloval do Ještěrky. Jenže je to padlá žena, a když se to doví Buratinova manželka, mohli by Ještěrku zabít! A aby si ji vzal jako druhou ženu, mu nikdo nedovolí, když je „taková“. Buratinovi je Ještěrky líto: muž ji bil, tak od něj odešla, jenže rodina ji zpátky domů nevzala a ona skončila u „šéfky“. Protože u nás dívky mimo rodinu žít nemůžou, to je hanba! Když se někoho rodina zřekne, je jako malomocný, jako skleněný střep, a každý si s ním klidně může dělat, co se mu zamane.

17. července

Ještěrka měla narozeniny. Řekl nám to Buratino. Té „stařeně“ bylo 15! Takže je jen o rok starší než já. Maminka jí poslala pirožek se zelím a Chabiba, která o ní vždycky mluvila jako o couře, pro ni zase tajně nachystala rtěnku a kousek dortu.

Stará tetička Kusum si třela slzu a neřekla nic. Já chtěla něco poznamenat, ale pak jsem se zastyděla.

Buratinovi ale nerozumím: má přece ženu a dítě! A on se bude vláčet s takovou… Ale dobře. Ještěrka má narozeniny!

2. srpna

Zrovna jsme viděli „šéfku“ těch nešťastnic z trhu. Ukázalo se, že kromě Ještěrky a Zrzandy jich má ještě plno. A holky té zmalované, protivné, tlusté babici musejí říkat „mami“. To je šílený!

Lunet všem v naší ulici vykládá, že se za pár dní bude vdávat. A její sestra Rita, která si sedla do auta Peříčkova ženicha, se vrátila domů k rodičům. V rodině z toho byl velký poprask. Nepomohlo ani narození dítěte – manžel ji prostě neměl rád.

7. srpna

Najednou jsem zjistila, že otčím a máma se domluvili ještě s jedním Čečencem, který by si mě chtěl vzít za ženu. Je starý a já mu budu říkat Lev. Vůbec se mi nelíbí! Přišel si k nám popovídat. Přivedl svou starou maminku, sestru, snachu a bratra! Ten bratr je dvakrát mladší a dvakrát hezčí! Jenže mě chtějí vyvdat za Lva!

Mamka s Ruslanem spolu něco šeptem probírají. Já se ale rozhodla, že s dospělými tuhle hloupou hru hrát nebudu: radši jsem si sedla a začala psát román o hvězdě Sirius. Máma mumlá něco o učení. Že musím studovat. No vida, to nezní špatně.

Do setkání s Magou zbývá 23 dní.

11. srpna

ZATMĚNÍ!

Přišlo právě dnes. Lidi se lekli a na trhu se skoro neobchodovalo. Všichni mluvili o tom, že Slunce zhasne a nastane věčná noc. Nakoupili si svíčky, že s nimi budou chodit po ulicích. Kdyby četli knihy o vesmíru, tak by věděli, že jestli Slunce zhasne, svíčky jim nepomůžou. Nikdo z našich známých nepřišel ani prodávat, ani nakupovat – všichni seděli doma, a někdo měl dokonce zatažené závěsy!

Zatmění trvalo sotva hodinu. My jsme na trhu byly a chtěly prodávat ve Vandamově budce, jenže tu nebyla skoro ani noha, i když jindy se tu potulují tisíce lidí. Dívaly jsme se na sluneční kotouč speciálními brýlemi. Někdo střílel ze samopalů a kulometů. Byla to děsná palba.

Jediný, kdo za námi na pár minut zaběhl, byl Vandam. Podíval se přes černé brýle na Slunce a zase utíkal, jen ještě řekl, že tou střelbou se lidi snaží zaplašit džiny, kteří zakryli slunce. Protože jsem viděla, že tentokrát z obchodu nic nebude, kreslila jsem si orientální krasavici a zeleného draka.

19. srpna

V noci bylo pekelné horko a nikdo nemohl spát. Groznyj leží v kotlině. V tom poloblouznění jsem viděla svůj román o hvězdě Sirius a makety meziplanetárních lodí. Ty mohou létat každá zvlášť, anebo se spojit do obrovského kruhu. Lodi se spojují jako lotosy, které se vplétají jeden do druhého. A dosahují obrovských rychlostí. Jakmile jsem se probudila, hned jsem to všechno nakreslila.

Když jsme šly včera s maminkou z trhu, uviděla jsem kolem měsíce rudé světlo. Dívala jsem se nahoru a kochala se: červený Měsíc, to je přece zázrak! Najednou se na nebi objevil zářící předmět, který jako by přilétal z toho rudého Měsíce a hrál všemi barvami duhy. Po nebi hopsal a vrtěl se sem a tam. Pak začal velkou rychlostí klesat k našemu domu.

Zrovna jsme přicházely do ulice, kde stojí naše třípatrové činžáky. Naproti nám šel manžel Krásné Lejly, tak jsme ho na ten zvláštní objekt upozornily. „To bude asi UFO!“ prohlásil on. Ještě po chvilce ta podivná věc zeleně zablikala, a místo aby dolétla až k nám, zmizela.

Polja

22. srpna

Včera jsem zažila dobrodružství. Šly jsme s mamkou vyhodit smetí k domu č. 88, protože ta obrovitá hora odpadků, co pořád roste za vyhořelým domem, tak děsivě smrdí, že není možné ani se k ní přiblížit. Tak teď chodíme o pár bloků dál, k cizímu domu.

Ulice byla prázdná. Honem jsme igelitku odhodily (ale nejdřív jsme se rozhlédly: nájemníci z domu č. 88 by totiž strašně řvali, protože sami už neměli smetí kam dát) a vyrazily po pěšině kolem zahrad k zastávce. Na tom smetišti jsem viděla několik zabitých psů s drátem kolem krku a bez očí! Až jsem se zděsila, kolik je v lidech zla!

To už jsme se blížily k trati, která tvoří hranici mezi zahradami a pustou plání s autobusovou zastávkou. Všimly jsme si, že na trati stojí žena s dítětem. Odněkud zdaleka nesla vodu a asi ji ještě čekala dlouhá cesta, tak odpočívala. Jenže v okamžiku, když jsme se ocitly za kolejemi, za zády se nám ozvalo kvílení brzd – obrovskou rychlostí se přihnal bílý žigulík, kýble upadly a žena divoce vřeštěla. Z auta vyskočil asi pětadvacetiletý mladík v černých brýlích a oblečený jako ozbrojenec; ženské s vodou si ani nevšiml. Přeskákal přes koleje a v okamžiku, kdy jsme se otočily, dívaly jsme se do hlavně pušky namířené rovnou na nás! Tak jsme se na sebe asi půl minuty dívali – my překvapeně, on trochu zaskočeně –, ale pak jsme se já s mamkou k němu obrátily zády a šly, zatímco on se vrátil do auta a řítil se pryč.

Za své životy vděčíme jedině Anděli strážnému. Protože tohle byl vrah. Ze všeho nejspíš „pozdrav“ od Adama s Ajšat! Pořád nám nemůžou odpustit, že se jim nepodařilo zabít tetu Valju a Aljonku!

Když jsme scházely dolů k zastávce, mamka připomněla, že v našem rodu vždy byli i křesťané, i muslimové. A stává se, že jedni zabíjejí druhé. Jen tak, pro nic za nic. Taky bych si prý měla promyslet, jak se správně modlit, abych to všechno přežila. Moje odpověď, že jsem pohanka, se mamce vůbec nechtěla líbit. Tak jsem řekla, že si ještě jednou přečtu Korán – namáz umím už dávno, to nás učili ve škole, jak se má modlit muslim.

„Když tě přinesli do chrámu, škubala jsi sebou a brečela, až se kněz polekal. Ale můžeš si vybrat, jak se chceš modlit,“ řekla maminka. „Nejdřív jsem se bála, aby mi tě otcova rodina nesebrala.“

Čtu si učebnici aikido. Chci být silná a nikdy se nevzdám.

DiCaprio se mi na trhu poškleboval, že mám ruskou mámu, a hodil po mně ohryzkem. Má vztek, že mu nevěnuju pozornost.

Je večer. Čtu si povídky O. Henryho. Své oblíbené: Zatímco auto čeká, Třetí ingredience, Bolívar dva nesnese.

P.S. Můj otčím Ruslan zjistil, že žigulík, co s ním přijel ten s puškou, patří příbuzným strejdy Adama a tety Ajšat. Jenže nakonec nevystřelil. Asi má přece jen ještě srdce.

Polja

23. srpna

Byl to hrozný uragán! Takový vichr v Grozném nepamatuju! Všechno na tržišti lítalo vzduchem, zboží se kutálelo uličkami a lidé jeden druhého poráželi na zem. Plno zboží se ztratilo! To ale není to nejdůležitější. V tom vytí větru, světle blesků a hřmění hromů, kdy všechno poletovalo sem tam a nakonec mizelo, jsem uviděla Buratina. On mě taky a přiběhl ke mně. Chytila jsem ho za ruku a vykřikla: „Nikam nechoď! Nenechávej mě tu samotnou!“ (Jen si to představ, deníčku, přesně TAKHLE jsem mu to řekla! A chytila ho za ruku!)

Celý zkoprněl, ale spíš bych asi měla říct, že strnul blažeností! Hned jsem si toho všimla a s duchapřítomností sobě vlastní mu do rukou vrazila tašku, aby posbíral naše zboží. A tak sbíral rozlétávající se nitě, jehly a nůžky a mumlal: „To je tak hezký!“ Přestože do palice už mu bušil liják s kroupami.

Vzpamatovala jsem se a omluvila se: „Promiňte prosím. Vůbec nevím, co to do mě vjelo.“

Buratino však namítl: „Žádný omluvy! To je pro mě velká čest!“

Vtom se vrátila mamka, která šla chvilku předtím koupit brambory, a celou tu idylku mi zkazila. Začala se mi smát.

Domů jsme se prodíraly tou bouřkou. Utíkaly jsme přes zahrady oceánem kalných louží.

Jenže kromě téhle kouzelné příhody jsem zažila ještě jednu hádku: v bufetu mě začal obtěžovat asi tak devatenáctiletý kluk (i když jsem byla v dlouhých šatech a na hlavě měla šátek). Prohlásil, že jsem Ruska, protože moje máma je taky Ruska, tak ať si do toho Ruska táhnu. Já mu na to odpověděla, že jeho táta byl asi narkoman, když z něj samotného vyrostl takovej blbec, a do Ruska ať si táhne sám, protože já jsem tady doma!

27. srpna

Včera mi Buratino řekl: „Zdálo se mi o tobě, Patoško!“

A já mu na to, že mně o něm taky. Což je pravda. Viděla jsem v tom snu mimozemskou loď a jinou planetu. Došlo k havárii, foukal tam strašný vichr a my chtěli přežít. A Buratino byl v tom snu samozřejmě můj milovaný. Když jsem mu ten sen převyprávěla, jen vykulil oči. Tak jsem se zeptala, co se zdálo jemu. Šel na to mazaně: „Pokračování tvýho snu!“

29. srpna

Ztratil se klíč od skladu se zbožím a Buratino nemohl prodávat. Zájemci o hudební kazety přicházeli jeden za druhým, ale jejich prodavač tu bohužel nebyl. Musely jsme s mamkou lidem vysvětlovat, aby přišli zítra.

Čeká mě pěkná hrůza – blíží se škola, a tržiště tím pádem uvidím jen občas. A do školy budu chodit úplně sama, takže mě někdo klidně může zatáhnout do auta a unést. Hrůza! Zase se budu ve třídě muset se všemi hádat a prát.

Mluvila jsem s jednou starou Ruskou, babičkou Irou, která taky prodává na trhu. V noci k nim domů vtrhli ozbrojenci. Vylomili dveře, chodili z pokoje do pokoje a všechno si prohlíželi. Žijí i s jejím dědou sami, a děda je navíc slepý. Mysleli si, že je zabijou. Babička Ira se polekala, ale rozhodla se nezvaným hostům podle starého kavkazského zvyku nabídnout čaj. Přinesla ho na podnose a postavila před ty chlapy. Ti chvíli mluvili čečensky, ale pak rusky dodali, že půjdou a že nikoho nezabijou, protože babička Ira je uvítala, jak se sluší a patří, a řádně je uctila.

Babička Ira s manželem se rozhodli, že z Grozného odjedou. Neměli ovšem kam, protože v Rusku by museli spát po lavičkách v parku. Ona se pokusí vydělat na lístek na autobus do nejbližšího ruského města. Už rozprodává domácnost.

31. srpna

Jsem „jasnovidka“. Což je taková hra. Na představivost. To meditujete, zavřete oči, pak si někoho vybavíte a „podíváte se“, co zrovna dělá. A potom zkoumáte, jestli to sedí. Učinila jsem několik pokusů a docela mi to vychází.

Viděla jsem Panáčka a tetu Kusum. Tu to taky zaujalo a začala zkoušet odhadovat věci, anebo co lidi zrovna dělají.

1. září

Panebože, to je zase binec!

Byla jsem ve škole. Ve třídě si hned začali šeptat, že jsem ta všivá „giaski“, Rusanda. Když jsem ale nahlas řekla „salam alejkum!“, tak mě taky pozdravili. Funguje to!

Viděla jsem Setu, Tinu a Kassi. A zdálky i Magu! Škola začíná 10. září.

Provedla jsem experiment s tetou Kusum, a to ani nevím, kde bydlí. Večer jsem zavřela oči a zeptala se, co teta Kusum dělá. Zjevila se mi před očima, jak si čte knihu v modrých deskách. Když jsme se dnes viděly, tak mi potvrdila, že v té době seděla doma a četla časopis s bleděmodrou obálkou!

7. září

Proč já nejsem detektiv? napadlo mě po pokusu, který jsem učinila s Buratinem. Meditovala jsem, pak jsem zavřela oči a na židli vedle jeho postele jsem spatřila revolver. A hned dneska přišel Buratino k našemu pultu a rozpovídal se sám. Nejpodivuhodnější na tom všem bylo, že má opravdu revolver! Starý, bubínkový, přesně takový, jaký se mi zjevil v té hře na představivost. To znamená, že mám jistý dar. Vždyť ani nevím, ve které ulici Buratino bydlí.

Zaskočilo ho to tak, že mi ten svůj spletitý příběh vyložil. Když mu byly tři roky, matka ho opustila, vzala si jiného člověka a dítě, jak je tu zvykem, nechala otci. V druhém manželství se jeho matce narodil taky syn, kterého miluje a považuje za vlastního, kdežto Buratina ne, protože ho sama opustila ještě jako mladá dívka. Buratinovu nevlastnímu bratrovi je 24. Jakmile Buratinův otec jeho matku a svou ženu vyhnal, hned si vzal jinou. Macecha cizí dítě nenáviděla od prvního dne – mlátila ho a kopala při každé příležitosti. Jí Bůh žádné děti nedopřál, ale ona si usmyslela, že se zmocní domu. Popichovala otce proti synovi, jak jen to šlo – celý život.

Jejím snem bylo dům prodat a někam odjet. Když si pak Buratino domů přivedl mladou ženu, macecha ji všemožně ponižovala a ona se neopovážila vzdorovat a porušovat místní tradice; to nebyl život, to bylo peklo. Buratino se ale rozhodl neustoupit a z rodného domu odejít nehodlal. Jenže otec, ponoukaný matkou, se k němu choval stále hůř.

Jednou bouřka poškodila televizní anténu a Buratino vylezl na střechu, že to opraví. Když to zjistil otec, vydal se na střechu za ním. Už dávno si přál vyvolat se synem nějaký skandál. Praštil Buratina tak, že mu na ruce přerval šlachu a z rány se začala valit krev.

„Jsi můj otec, ale bít mě nebudeš! Jsem už dospělej!“ ozval se Buratino, ale anténu opravoval dál. Otec odpověděl ranou do krku. Jako bývalý boxer dobře věděl, která místa na lidském těle jsou nejzranitelnější a nesmí se do nich udeřit. Buratinovi naběhly na zraněném krku žíly a začal v tom dešti na střeše ztrácet vědomí. Nakonec ho ale neztratil a ránu starému čečenskému tátovi vrátil. A zdravou rukou ho tak seřezal, až se otec rozplakal! Buratino pak musel několik dní ležet v nemocnici. Jizvu na ruce má pořád.

Otec s macechou se rozhodli podle práva šaría u soudu požadovat pro Buratina trest za pokus o otcovraždu. A žádali pro něj smrt. Soud vše prozkoumal, ale neshledal nic, za co by Buratino měl být potrestán. Macecha na něj poštvala několik nájemných vrahů, ale ani ti si s ním neporadili. A právě proto si Buratino v loveckých a rybářských potřebách koupil ten revolver. Jeho ženu ovšem rodina vylekala tak, že v domě už nežije. Utekla.

Ten dům je jako zakletý. Buratino prý celé noci nespí a poslouchá každý šramot. Revolver leží na židli vedle něj. Pokud ten svár o dům bude pokračovat, mohl by se definitivně zbláznit a skončit na psychiatrii.

P.S. Viděla jsem stařičkého čečenského profesora Nunajeva. Přátelím se s ním. Ten z Grozného neodejde. Přišel si popovídat. Půjčujeme si knížky.

Polja

9. září

Už brzy asi bude další válka. Vesnice kolem Grozného bombarduje ruské letectvo. A v Dagestánu už válka je.

Koupila jsem si velké spony, aby mi šátek na hlavě líp seděl.

20. září

Zatím se nebombarduje. Takže prodávám. Na jídlo si nějak vydělám.

Trh je hodně zchudlý, obchodují tu jen ženy a děti. Muži už tu skoro nejsou, nechali toho. V naší řadě stánků babičky s vnoučaty prodávají chléb a mléko. Kamarádím se s Habibou, Zakou a Churman. Ještě jedna holka, Zurchan, prodává se svým taťkou.

Zdálo se mi o Magovi. Byl krásný!

Otčím odjel ke kamarádovi, který se stěhuje. Tak mu chce pomoct nakládat – kamarádova rodina odjíždí do Ingušska.

P.S. Islám je nejmladší náboženství, které bylo lidem sesláno. Bavila jsem se o tom s tetou Kusum. Řekla mi, že když si člověk volí své náboženství, tak teče krev. A takhle je to vždycky, když člověk předtím hřešil. Krev z vás všechny předešlé poklesky smyje a jste znovu čistí, jako znovuzrození.

21. září

Ve městě lilo jako z konve. My jsme s mamkou prodávaly. Ledacos se přitom stalo, tak jsem si to zapsala.

Příběhy v dešti

Potkala jsem Rusku Ingu, která prodává časopisy. Stříškou z voskovaného plátna nad jejím stánkem zatékalo, a tak šla prodávat k další Rusce, Anně, co hned vedle burzy prodává balíčkový čaj. Obě mají za muže Čečence. Burza se říká domu kousek od tržiště. Zbraně se prodávají v obchodě s rybářským a loveckým zbožím. Tam se prý dá koupit pistole nebo i samopal, ale byla jsem se podívat a nic takového neviděla. Možná se to opravdu koupit dá, ale musíte vědět, od koho. Jinak se kolem burzy obchoduje s chlebem, máslem, oblečením a cigaretami. Po přestěhování k Anně se Inga rozhodla, že si koupí teplé ponožky, a mě poprosila, abych jí časopisy pohlídala. Přikývla jsem.

Historka č. 1

Ke stolku přišla dvojice – postarší Čečenka a vekslák, tedy chlap, co mění peníze. Požádali mě o svolení použít okraj našeho krytého pultu. Dospělým lidem jsem přirozeně vyhověla. A najednou ta babka přímo před mýma očima začala vytahovat z tašky balíčky peněz stažené gumičkami. A víš, deníčku, kolik tam bylo? Milion! Tolik peněz jsem viděla prvně v životě! Tak jsem se té paní zeptala: „Jak jste se sem dostala? To jste bez ochranky?!“

Místo odpovědi mi babka ukázala hrot svého deštníku: „Podívej se, jak to mám vybroušený do špičky. Bodla bych to zloději rovnou do čela!“ Byla vyzáblá a oblečená jako bezdomovec. Pak se vrhla na toho veksláka: „Hele, dej mi pozor na ty gumičky! To si myslíš, že si můžu denně kupovat nový?!“ Nakoupené dolary pak naházela do velké průhledné igelitky v ceně jednoho rublu, takže byly krásně vidět – a odešla. Všichni jsme si lámali hlavu, kde asi takové peníze vzala.

Historka č. 2

Jakmile tajemná babka zmizela, přihnali se dva mladí Čečenci. Ti se mě neptali na nic, mlčky si vlezli až pod stříšku a tam jeden druhému odpočítal 10 tisíc dolarů. Načež si podali ruce se slovy: „Ty jsi můj brácha!“ a „Alláh tě ochraňuj!“ Ten, který právě dostal peníze, se zamyslel: „Počkat, ale ty seš mi přece ještě dlužnej pět rublů!“

„Cože?!“ podivil se zmateně druhý. „Dyť jsi zrovna dostal deset tisíc doláčů!“

„To už jsi zapomněl? Pučoval sis je ode mě zjara. Na zmrzlinu!“

„Brácha“ pohrabal kapsy a pětirublovku našel.

Historka č. 3

Přímo naproti Inginu stánku je vchod do bufetu. Dveře jsou otevřené. Za nimi vidím dva mladíky. Viditelně vychované. Sedí a zdvořile spolu rozmlouvají. Všechno si zapisuju.

„Jeden kluk je mi dlužnej a pořád to nevrací. To není dobrý.“

„A tos ještě nic nepodnikl?“

„Ale jo, to jo. Střílel jsem po jeho autě, ale netrefil…“

„To je špatný. No, nevadí, vemem moje auto a něco zkusíme navečer…“

Přišla číšnice, sklidila šálky a podala jim účet. Mládenci zaplatili a zdvořile řekli, ať si drobné nechá. Pak vyšli z bufetu ven a debatu dokončili.

„Je doma sám?“ zeptal se ten druhý a hned si odpověděl: „Je. Takže když to nevrátí, uděláme si k němu veselý výlet.“

„Ty jsi jediná moje jistota!“ stiskl mu upřímně ruku ten první.

P.S. Ještě že se vrátila Inga. Ta burza, to je trochu děsný místo. Na tržišti jsem zatím nic podobného neviděla ani neslyšela.

P.

23. září

V Čečensku je zase válka. Když jsme dneska v půl jedenácté chtěly s mamkou odejít na trh, strhl se nálet. Letadla shazovala bomby na letiště. Toho kouře! Hrůza!

Lidi z naší ulice, co většinou nemají do čeho píchnout a jen sedí na lavičkách, začali bědovat a kvílet strachy. My s mámou jsme sedly na autobus a vyrazily na tržiště. Jenže tam se ve tři odpoledne bombardovalo taky! Někdo utekl hned, trhovci posbírali své zboží a utekli. Ale my, tetička Churman, co prodává sladkou vodu, holka Zurchan s taťkou, sousedka Chazan a teta Kusum jsme zůstaly. Jaký je v tom rozdíl, kde člověk zemře?

Nakonec mají všichni osud daný,

smrt čeká otroky i jejich pány!

Letadla útočila v celých hejnech a hrdinové se změnili ve zbabělce. A došlo i k hlavní metamorfóze! Jedla jsem s Churmaninou malou dcerkou Tisou bonbony a vyprávěla jí pohádku o Sněhurce. Kolem se jako vítr přehnal Buratino a křikl na mě, že válka – to je podle jeho gusta. Pitomeček!

Jenže paní, co kousek od nás prodává mléko a které na jaře umřela osmnáctiletá dcera, nechala doma dvě malé děti (3 a 5 let). Jsou zamčené ve třetím patře hned vedle letiště. Kam ruské letouny shazují bomby! Rusové bombardovali taky Komsomolský kolchoz, Andrejevské údolí a chystají se prý i na Karpinku, domkovou čtvrť, kde žijou rodiny holek z naší třídy – bydlí tam třeba Arina, Zaira, Tina a Zulja.

Teta Marjam říkala, že doma to nebylo o nic lepší než na trhu, taky se tam bombardovalo. Je to už třetí válka mého života. Za té první jsme žili s rodinou báby Niny, s tetou Varjou a jejími kluky. Během letní války jsme se schovávali ve sklepě u příbuzných tety Marjam, s dědečkem Tunzinem a jeho rodinou. Tohle je nová, třetí válka. A všechny ty války s Ruskem jsou kvůli ropě.

Po náletech to bylo zvláštní a děsivé. Nad ústředním tržištěm Grozného se objevily prapodivné mraky, jaké tu ještě nikdy nikdo neviděl. Ty mraky vytvářely obrazy (pověrčiví lidé se až báli na ně podívat), ale já si všechno, co jsem stihla, hned zakreslila. Nejdřív jako by se za budovou burzy objevily oblačné plameny. Oheň. A pak zase plamen a voda. Jako by se na tržiště valily obrovské vlny.

24. září

14.05 Je slyšet řev letadel. Shazují bomby, ale zatím je to daleko. Uprostřed Grozného, kde je naše tržiště, cítím jen otřesy země pod nohama. To je všechno. Nikam neodcházím. A kam taky. Jsem tady. Všichni mluví o válce.

25. září

Poprala jsem se ve frontě na chleba. Ázerbájdžánci, kteří do města vozili své zboží, odjeli. Takže nemáme co prodávat!

26. září

Na trh jsme dnes s mamkou nešly, protože v domě se zase ucpal odpad. Ucpal ho někdo ze sousedů, ale nepřiznal se. Zavolali jsme instalatéra. Byl to Rus, hodně opilý, a ještě ke všemu se mu udělalo zle – nezbylo než doběhnout pro sestřičku, aby mu něco píchla. Dostal srdeční záchvat a div neumřel. A odpad byl ucpaný dál.

27. září

V našem Staropromyslovském obvodu bombardovali zastávku Berjozka, což je od nás opravdu kousek. Od božího rána.

Budu si číst Shakespeara. V knihovně máme 12 jeho knih. Jsou všechny staré, vydané na začátku 20. století. Koupil je můj dědeček – novinář, co Zemřel v roce 1994, hned na začátku první války, při ostřelování nemocnice na Pervomajské.

V noci se mi zdály strašidelné sny.

29. září

Už zase bombardujou. Moje milovaná teta Marjam odjela do Ingušska.

30. září

Bomby padaly na mosty. Rádio hlásilo, že nejspíš 10. října vstoupí do města tanky federálních vojsk.

Popřemýšlela jsem a rozhodla se, že když je válka, musím si koupit černé prádlo, aby se nemuselo tak často prát.

O chleba jsem se zase porvala. Lidi jako by se zbláznili.

1. října

Včera a předevčírem se bombardovalo. Přímý zásah prý dostala nemocnice č. 7. V rádiu říkali, že zahynulo 420 lidí a k tomu je kolem tisíc raněných.

Město je plné fám. Tyhle „informace“ si velmi často odporují. Před tím, že válka přijde znovu, nás už v srpnu varoval známý, kardiolog profesor Nunajev. Jenže my mu nevěřily a nakoupily jsme nové zboží.

6. srpna informovali, že město opustila vdova po zavražděném prezidentu Dudajevovi. Těch zpráv se valí tolik! Ale věřit můžete jen tomu, co vidíte na vlastní oči. Uším se v žádném případě věřit nesmí.

30. září nás opět vyplavil odpad. Volali instalatéra, ale nikdo nepřišel. Tak jsme se s tím zase museli trápit sami. Jenže „drazí sousedi“ shora dál všechno vylévají – a my to pak po kýblech vynášíme.

Lidi na trhu si vyměňují adresy s přáteli, pro případ silných náletů nebo úplného vybombardování – aby bylo kam odejít a kde bydlet. Nám dal svou adresu Nazar, co společně s manželkou prodává na trhu potraviny. Bydlí na sídlišti v Kosiorově 8, byt č. 66. A jezdí tam devětadvacítka autobus.

Adresu nám dala taky jedna Ruska, jmenuje se Lelja. Řekla nám: „Co když náhodou budete ve městě, až začne nálet? Běžte po třídě Vítězství k domu č. 5A, hned vedle tržiště, máme tam velkej sklep.“

Zahynout hned asi nebude tak hrozné, hrozné musí být zůstat zavalený v troskách a umírat v mukách. Jako staří lidé uprostřed Grozného v roce 1994. Na zvedání panelů tehdy nebyla technika. Ten dům zničil bombardér a lidi, co zůstali pod troskami, tam sténali. K troskám se scházeli příslušníci všech možných národností, poslouchali to sténání a plakali. Takhle uplynulo několik dnů. Teprve pak všechno utichlo. To musí být strašná smrt.

Taky jsem přemýšlela nad různými náboženstvími. Každé z nich je po svém dobré, jenže lidi Boží přikázání plní špatně nebo vůbec.

Sousedce z prostředního vchodu Fatimě umřel syn, ještě úplně malý chlapeček.

5. října

Zatím žijeme! Plyn už dávno nejde. Nálety pokračujou. Náš dům se z těch otřesů pozvolna rozpadá. V pokoji se u stropu odtrhla stěna a naklonila se. Letadla kroužila dnes i nad trhem a plno lidí se rozuteklo. Včetně statného blonďáka Vandama, který studuje práva. Občas mně s mamkou dovolí, abychom prodávaly v jeho budce. Což je za deště fajn. Ale ráda ho nemám.

Doma jsme si vařily brambory v elektrickém samovaru. Elektriku tu a tam zapnou, ale plyn je nadobro vypnutý. Hlavně kvůli náletům, aby obětí nebylo zbytečně ještě víc. Domy hoří a lidi umírají.

11. října

Opět se bojuje. Zdálky se ozývají výbuchy připomínající hřmění.

Rozhodly jsme se obchodovat novinami. Teta Táňa a její dcera Julka se na nás zlobí, protože jim konkurujeme. Jenže se nedá nic dělat, jiné zboží se skoro neprodává. Peníze nestačí ani na jídlo.

Předevčírem jsem šla a jen jakoby náhodou se setkala se ženou jistého Sulima, který noviny a časopisy nakupuje ve velkém. Zalhala jsem, že Julka je moje kamarádka. Julčina matka kdysi pracovala s mojí mamkou, ale nikdy se moc nepřátelily, jsou jen známé. Žena se mi představila jako Soňa a hned mi dala do prodeje nějaké časopisy. Včera ke mně naše sousedka na tržišti Kusum přivedla kamaráda svého syna a ten mi věnoval krásnou malou knížku.

Kusum se pokouší spřátelit mě se svým synem. Ten je hrozně vysoký, proto chodí přihrbený. Je skromný a stydlivý a jmenuje se Daud. Chodí do přípravky před vysokou těžařskou. Pořád chodí s nějakou učebnicí chemie v ruce. Je mu 21, kdežto mně 14. Mamka říká, že na vdavky je zatím brzy, a tvrdí, že musím studovat. Ale Kusum si nedá pokoj: „Jsi jediný děvče, kterýho si můj syn všiml. Když se oficiálně staneš jeho nevěstou, klidně počkáme, až vyjdeš devátou třídu!“ Na čečenské poměry je to opravdu velkorysá nabídka.

Sama vidím, že je to dobrý kluk, ale mně se mnohem víc líbí jeho kamarád, ten, co mi dal tu knížku. Daudova matka mi koupila senza letní tričko a slavnostně mi ho darovala: „Dostaneš to jako první slečna, co se zalíbila mýmu klukovi!“ vysvětlovala mi.

Našeho souseda z trhu, veselého rošťáka Buratina, už několik dní není vidět. Tak ať mu osud přeje!

Patoška

12. října

Do školy nechodím, protože se neučí. Pomáhám mamce.

Včera za silného deště někdo polil strom petrolejem a zapálil ho. To byl ale idiot! Byl z toho obrovský oheň. Zrovna přiletělo nějaké letadlo a nad ohněm dlouho kroužilo. Lidi se báli, aby neshodilo bombu, ale dobře to dopadlo.

Kusum mě představila svým sestrám, prý že se jim všem líbím. Jenže já hlavně musím chodit v šátku, aby lidi nezjistili, že moje maminka je Ruska, a chovali se ke mně pěkně.

Dospělí mají docela dost řečí. A pořád nosí nějaké dárky. Kdoví, třeba nebudu pořád sama. Třeba si najdu nějakého přítele.

Šátky na hlavě mám ráda. Západní emancipované ženy se mi nelíbí. Zato každý šál doplňující oděv přináší romantiku, něhu a tajemství. Nosit šátek mi radil i mamčin přítel, který mi vysvětlil: „Jedině tak se tě budu moct zastat. Dospíváš a ochranu potřebuješ!“

Lidi nevědí, že otec mého otce je Čečenec. A že když se to bere po otcovské linii, tak jsem Čečenka i já. Mamčino příjmení mám proto, že už sedm měsíců předtím, než jsem se narodila, od mého otce odešla. A smířit se s ním nechtěla. Tak si nakonec nechala u doktora vystavit potvrzení, že jsem se narodila v sedmém měsíci, a já se tak jmenuju po ní. Největší legrace na tom všem je, že matka mého otce, babička Elizavet, je Židovka! Takže otec je vlastně Žid, když u nich rozhoduje původ matky? Proto se já považuju za dítě celého světa.

Svého otce jsem nikdy neviděla. Od dětství mi všichni tvrdili, že umřel, ale já bych ráda věřila, že to není pravda.

Dneska se u našeho stánku zastavila moje drahá teta Lejla. To ona přivezla mě jako novorozenečka i s mou maminkou z porodnice k dědečkovi. Lejla nám pomáhala odjakživa. Kdysi s mamkou pracovala ve velké továrně Rudé kladivo. Teď nám slíbila zavařeninu. A navrhla, abychom na trhu mamku všichni oslovovali čečensky „Lejlo“. Od té doby tak mamce říkáme nejen na trhu, ale i doma.

Zastavila se u nás stará maminčina kamarádka a začala nás přesvědčovat, abychom odjely. Mamka na to nedala a řekla: „Já nikoho nikde jinde neznám. A nevím, jak se jinde žije. Neznám ani jejich pravidla, ani zvyky. Nikde nemám žádný příbuzný ani známý. Zato tady jsem prožila celej život. Mám tu dva hroby – otcův a babiččin. A byt, což je důležitý. Nebo Ruslana, co mě ochrání. Odjedu i s dítětem – a co? Budou z nás bezdomovci?“

Teta Lejla jen kroutila hlavou: „Člověk tu nemá chvilku klidu, pořád někdo otravuje! Buď jedny, nebo druhý! Já bych moc chtěla, aby se moje děvče nevdalo moc brzy a nestalo se domácí otrokyní. Ačkoli kdoví, co je lepší. Naše děti jsou nenáročný.“

Lejlina vlastní dcera žije v otcově rodině. Vídají se jen občas. Lejla se vdala podruhé, ale další děti už nemá. Proto si mě tak oblíbila a považuje mě za vlastní dceru.

13. října

Po nocích posloucháme kanonádu. A přes den jsme za prací na trhu.

Nosím teď stejný šátek jako teta Kusum. A ta mě chválí. Každou chvilku si k nám na trhu přisedne, rozčesává mi vlasy a navrhuje mi: „Nechceš to naondulovat?“

Zase tu byl ten Daudův kamarád a koupil mi zmrzlinu. Že bych se mu líbila? To kdyby tak věděla Daudova matka Kusum! Ten kluk se mě zeptal, kolik je mi let a když slyšel, že čtrnáct, dost se tomu divil: „To jsi tak malá? Myslel jsem si, že jsi dospělejší. Hodně se podobáš carevně Budur z mý oblíbený pohádky.“ Tak jsem se osmělila a prohlásila, že on je zase Aladin. Pak jsme se na sebe dlouze dívali a oba mlčeli. Až jsem se té své smělosti podivila. Dřív jsem před kluky spíš mlčela a jen poslouchala – a najednou prosím!

Aladin má krásné oči. A taky vlasy, kudrnaté, až po ramena. Opravdu je jako princ. Pak jsem si vzpomněla, že jsem ho už viděla ve snu, ale dávno! To jsem ještě byla dítě, ani do školy jsem nechodila.

Řekl mi, že je mu třiadvacet. Jeho otec založil novou rodinu. A sestra s matkou žijí na venkově. Pak se zarazil, dlouho si prohlížel své boty, načež bez rozloučení odešel.

Polina

14. října

Ráno jsem se zajela podívat do školy. Možná že se v ní nebude učit až do jara. Ze školy jsem se rozjela na tržiště.

Máma pořád čeká na otčíma. Odjel pomoct kamarádovi se stěhováním, už dávno, 19. září, a od té doby o něm nevíme.

Velké starosti nám dělají novinové články o tom, že běženci jsou dobrou polovinu cesty pěšky a všechno vlečou na hřbetě. A pak v horách mrznou. Cesta z Grozného je strašně nebezpečná! Na to, abychom si někde za čečenskou hranicí najaly byt, nemáme. Zboží rozprodáváme za nákupní cenu, jen abychom daly dohromady nějaké peníze!

Všichni mladí se navlékli do vojenských uniforem. Mnoha z nich to sluší! Zbraně ale nemají, když tak jen malé vysílačky. Samopal mají dospělí muži přes třicet.

Kusum pláče a vypráví, jak její syn utekl z domova. Prosí mamku, aby jí pomohla dostat ho zpátky. A taky chce, aby jí mamka dovolila mu říct, že jsem ochotná se za něj provdat. Jen aby se pustil těch nových známých a vrátil se!

Tak jsme si řekly, že jí pomůžeme – jedině jsem ji varovala, že pak stejně odjedu, ale teď že ji v tom rozhodně nenechám. Vzít mě s sebou se nakonec Kusum stejně neodhodlala a jela za ním sama. Jenže se vrátila bez něj – Daud prohlásil, že si našel spolehlivé přátele a že s nimi zůstane až do konce. Všichni jsme plakali.

Carevna Budur

20. října

Zdálo se mi o sesuvu v horách. Zahynulo plno lidí. Viděla jsem, jak se valí obrovské balvany a všechno na cestě ničí a zabíjejí. Já se snažila schovat, běžela jsem a padala. Bolestivě na mě pršely drobné kamínky. Probudila jsem se hrůzou a dlouho jsem se ani nepohnula. Nohy i ruce jsem měla celé strnulé. To jsem si ale užila strachu, v tom snu! A hned nato přišlo velmi silné a zcela reálné ostřelování. Naštěstí bez následků.

22. října

Včera jsme s maminkou utrpěly zranění. Tak nečekaně rychle a děsivě se můj sen splnil. Za jedním pultem jsem tam viděla zabitou paní. Raněné snášeli do bufetu a do domovních vchodů. Dobrovolní záchranáři odnášeli oběti a rozdělovali je do aut. Nejdřív samozřejmě těžce raněné.

Všechno to začalo nečekaně, někdy v pět odpoledne. Zrovna jsme sbalily zbylé zboží do dvou tašek – jednu jsem chtěla vzít já, druhou mamka. Pak přišla Kusum s malým dítětem. Stály jsme a povídaly. Najednou se na ještě světlém nebi jasně zablýsklo. Následovalo mohutné dunění. Lekly jsme se tak, že jsme hned skočily za svůj pult a schovaly se mezi plechové stánky, jiný úkryt poblíž nebyl. A výbuch! Pak další. Vypadalo to, jako by jedna nálož explodovala hned několikrát. Rozběhly jsme se ke dvoru Domu módy a cestou ztrácely zboží z tašek. Bylo to v Růžové ulici, v samém centru města.

Jak jsem tak běžela, jako ozvěna posledního výbuchu mi kolem hlavy hvízdla velká střepina. Naštěstí nerozsekla mě, ale čas – jako by to byla teplá voda, která zmizela kamsi pod zem, a já najednou stála ve vyschlém řečišti; okamžitě jsem pochopila, že když teď zavolám o pomoc, tak mě před smrtí nezachrání ani mamka, ani nikdo jiný.

Teď jsme tu ruku v ruce na tomhle světě byly jen my dvě – smrt a já. Jinak nic, co by se mezi nás mohlo postavit a ochránit mě. Nepotřebovala jsem nic, ani věci, ani zboží v taškách, ani všelijaké cennosti – to vše bylo najednou k smíchu. Pochopila jsem, že Tam si s sebou nevezmu nic, vůbec nic.

Přišla další silná rána… a čas se vrátil i s ohnivými jiskrami, jež střepina vykřísla z cihlové zdi vedle mé hlavy. Nohy mi trhaly čísi drobné kovové čelisti, ale já setrvačností běžela dál. Upadla jsem teprve po několika dalších krocích. Někdo mě zvedl a vrhli jsme se do vchodu nejbližšího domu, ale tam byla místo druhých dveří mříž. V šoku jsme tedy vběhly do dvora a tam se ukryly ve vchodě dalšího činžáku. Bylo to tam, kde býval obchod loveckým a rybářským zbožím. Vmáčkla jsem se do kouta a teprve teď se plnou silou ozvala pronikavá bolest v nohou. Do stejného vchodu maminka s Kustum strčily, či spíše vhodily mladou Čečenku. Měla úplně rozdrcené koleno. Poprvé jsem uviděla, jak bílá je uvnitř těla lidská kost. Čečenka byla úplně bez sebe a jen opakovala: „To bolí, to bolí, to bolí!“

V domovní chodbě byly ženy a děti. Mamka mi řekla, že má díru v kabátě a bok jako v ohni. Další střepina jí zůstala v kapse kabátu. Když do domovních dveří nahlédli nějací muži, hned křičeli, že nejdřív je třeba odvézt to děvče bez nohy, protože ztratila hodně krve. Na pohled jí mohlo být tak 17 až 20 let. Odvezli ji.

Do vchodu znova nahlédli dobrovolní záchranáři, mladí chlapci a mezi nimi i Aladin. Rozhodli se přesunout mě na převaz do lékárny na třídě Vítězství, kde dřív bývalo pekařství. Aladin mě nesl v náručí a šeptal: „Neplač, má carevno! Neboj se! Hned se dočkáš pomoci!“

Mamku vezli hned za mnou a nezapomněli ani na naše tašky se zbožím, aby se v tom blázinci někde neztratily. Cesta vedla přes dvůr Domu módy. Tady jsme s mamkou vlastně nějaký čas bydlely u dědečka.

Když začala palba, zahlédla jsem tři mrtvé. Leželi každý zvlášť: žena, muž a to třetí zřejmě dítě, tím jsem si nebyla jistá. Někdo těla přikryl kusy kartonu.

V lékárně neznámá žena vytáhla mamince střepinu z boku. Mně nohy jen převázali, protože jedna střepina byla hodně hluboko a vytahovat ostatní by mě asi taky hodně bolelo. Aladin mě litoval, hladil mě po hlavě a chroupal perník.

Bylo rozhodnuto odvézt nás domů, protože nemocnice jsou přecpané raněnými, jelikož na trhu prodávají hlavně staří lidé, ženy a děti. Mužů je tam málo, skoro žádní. A to jsme byli od epicentra daleko, skoro tři bloky. Kolik tam je asi mrtvých? Domů nás vlastním autem odvezli nějací úplně neznámí lidé.

Zčásti jsem na obě uši ohluchla, jen mi v nich silně zvonilo. A navíc jsem byla v polomrákotách. Všechno kolem jako by plulo. Zaslechla jsem, že kdosi několikrát opakoval:

Kdo způsobil pro Polinku dobro, uvidí ho,

kdo způsobil pro Polinku zlo, uvidí ho.

Je to podle mě část modlitby, která přesně zní takto:

Kdo způsobil jen malinko dobra, uvidí ho,

kdo způsobil jen malinko zla, uvidí ho.

Jenže jak mi zvonilo v uších, zaslechla jsem v tom dvouverší své jméno. K ránu bolest v noze zesílila. Polykala jsem prášky pro spaní i proti bolesti, jenže bolest byla stále nesnesitelnější. Sotva jsem na chvilku zdřímla, jako by naše kočka, která pod obvazy ucítila krev, pronikla pod přikrývku a zaťala mi do ran zuby. Bylo to strašné. Zahnala jsem ji pěstmi. Ráno hned po snídani začala maminka shánět někoho, kdo by mě odvezl do nemocnice. Sousedi nad námi se nabídli, a tak jsme jejich žigulíkem vyrazili do nemocnice č. 9 a doktoři hned řekli: „Potřebuje rentgen. Nám ale nefunguje, protože nejde proud a naftový agregát v tom blázinci někam zmizel.“

Pak mě ale stejně poslali na sál. V té špinavé a temné prostoře v přízemí se potuloval pruhovaný kocour. Otíral se o nohy židle a předl. V dokořán otevřených dveřích stáli uplakaní lidé. Všechno tu bylo od krve, všude cáry šatstva a jakási prostěradla. Jiní lidé pobíhali sem tam a hledali své příbuzné a známé. Lehce ranění čekali ve frontě na ošetření už od včerejška a seděli tu na židlích i jen tak na podlaze. Tlumeně naříkali blízcí těch, co v nemocnici už umřeli. Šíleně křičela jakási Čečenka, která přišla o své děti. Další žena středních let žebrala o peníze na operaci a na léky pro syna. Hodně lidí almužnu dalo.

Lékař, který mě prohlédl, byl tak unavený, že sotva stál na nohou. Vyprávěl, že v noci několikrát přestal jít proud přímo při operaci, ale že přesto odoperovali několik desítek lidí. Hodně jich ovšem zemřelo.

Mladý německý novinář v brýlích a kostkované košili se lékařů ptal, kolik je zraněných a taky těch za noc zesnulých a ještě jakých ran je nejvíc. Mě se zeptal, jestli jsem se bála. Lékař mu nějaká čísla řekl, ale hned dodal, že v tom shonu určitě na příjmu nezapsali všechny – proto je tu takový zmatek a leckdo nemůže ztracené příbuzné najít. To jsem si nezapamatovala, tak ta čísla uvést nemůžu.

Mně před zákrokem zapomněli dát anestetikum. Strašně jsem zařvala – i když jsem se styděla. Lékař se vzpamatoval a dal mi pár injekcí. Všechny prostředky i injekční stříkačky maminka koupila v kiosku hned vedle, včetně protitetanovky. Střepiny doktoři hledali, ale najít je nemohli. „Bez rentgenu to nepůjde. Jen bychom ty rány zbytečně rozvrtali,“ řekli nám. „Najděte si nemocnici, kde funguje rentgen.“ Nakonec mi z nohy vytáhli jen pár kousků kovu. Maminka měla na ráně v boku velkou náplast. Sehnaly jsme si ještě nějaké léky proti bolesti, hodně obvazů, chirurgických ubrousků a zelenou tinkturu.

Budur

23. října

Včera se stalo něco úžasného! Odpoledne k nám na návštěvu naprosto nečekaně přišla Kusum s Aladinem! S Aladinem, který mě zraněnou nesl přes dvůr mého dětství! A to neměli adresu! Našli nás podle záznamů lidí postižených explozemi. Věděli ale jen čtvrť, takže hledali dlouho. Byli strašně utahaní a maminka jim hned udělala čaj. Kusum nám přinesla ovoce a Aladin dal 70 rublů na obvazy – víc neměl. Pořád vlastně jen mlčel. Já taky. A ani jsme se na sebe nedívali, spíš jsme uhýbali očima. Mluvili jen dospělí – tedy maminka a teta Kusum.

25. října

Brečím. Vždycky večer mě zraněná noha bolí víc a ta druhá taky nebude v pořádku. Jizvy na ní se mi zanítily a napuchly. Mamka mě utěšuje: „Dostala se ti tam špína. To přejde! Jsi očkovaná.“

Sousedi z protějšího domu se každou noc chodili podívat do centra, mezi nimi i Sulejman a jeho žena Zolina. Hodně z nich popisuje velkou raketu bez kormidel. Prý že tam, co leží, je silná radiace. Ve městě je i plno zahraničních novinářů, kteří sem dokázali proniknout. Tu radiaci už prý někdo změřil. Lidi jezdí na tržiště jen proto, aby se podívali na tu smrtící raketu… Tak jsem mamku poprosila: „Řekni sousedům, ať mě tam někdo sveze, taky bych se chtěla podívat na to svinstvo, co mi způsobilo takovou bolest.“

Ruská strana odmítá ostřelování ústředního tržiště v Grozném komentovat, jenže Čečenci takové obrovské rakety nemají. Říká se, že ty, co byli kolem místa dopadu, to roztrhalo na kousíčky, takže příbuzní je poznávají jen podle věcí – třeba podle knoflíků, spon do vlasů a cárů oblečení.

Dneska odpoledne nás mladší syn sousedky Nury zavezl do nemocnice č. 4. Tady proud šel, jenže rentgenolog zrovna nenastoupil do práce.

Mamka koupila několik bochníčků chleba a rozdala všem sousedům, co v tu chvíli stáli před naším domem – a prý „ať se ta moje holka uzdraví“.

Našli jsme doma hůl prababičky Julji-Maliky. Je to hnědá dřevěná berla, asi taková, jakou mívá v pohádce baba jaga. Zatím se s ní učím chodit po bytě.

Mamka fňuká, že už jsme rozházely všechny peníze a na operaci a léky nám nezbylo. Dneska na trhu prodávala celé dopoledne a viděla i raketu!

26. října

Brzy ráno, když je venku ještě málo lidí (já se totiž za tu berlu stydím), jsme se s mamkou vydaly na trh. Tak jsem se na zbytky rakety podívala taky. Byla obrovitá! Lezlo po ní pár kluků. Říkali, že je „nakažlivá“ a že je třeba rychle ji odklidit. Raketa všechno kolem rozmetala. Lidi, kteří hledali na místech, kde stávala jejich matka, dcera nebo sestra, už nic nenašli, a tak jen plakali. Nebylo tu opravdu nic! Tak hledali dokola alespoň útržky látky, kterou by poznali…

Bylo tu pár známých, kteří už zase prodávali. Rozkládali své zboží a vyptávali se mě, jak se cítím a jestli už mi vytahali ty střepiny. Mamka je prosila, aby doprodali naše zboží, myslím to, co jsme nepoztrácely – ať to nepřijde nazmar. Jenže oni se báli a nechtěli: „Strašně se tu krade,“ vysvětlovali a velmi podrobně vylíčili, co všechno se tu dělo po výbuchu.

„Dvanáct lidí kvůli rabování postříleli rovnou na místě! Ti šakalové sem lezli dnem i nocí a stahovali z mrtvých šaty, brali jim boty, zlato i kosmetiku. A přitom tvrdili, že hledají svý příbuzný. Někteří sem chodili krást i s dětma. Přišel třeba táta s chlapečkem a ‚hledal‘ jeho matku. Jenže ta matka s druhým dítětem prej zase že hledá muže. Čečenský stráže tyhle fígle hned neprokoukly. Teď už každýmu kontrolujou doklady. A kolik zraněných přišlo o svý věci!“

Jeden známý to dostal prsou, a jak padal, ještě vykřikl: „Pomoc!“ Jenže ženská, co zrovna běžela kolem, mu jen vytrhla tašku s peněženkou. To jiná trhovkyně, co prodávala kousek od nás, naopak prokázala nevídanou odvahu. Byla to taková ruská blondýnka a stánek měla ve vedlejší řadě. Když raketa vybuchla, osobně v náručí vynesla zraněnou Čečenku a mezitím jí zloději pokradli všechno zboží. Jenže ona toho nelituje, už jsem s ní mluvila. Je to pašák ženská!

Trh je teď hodně malý. Ráno stačí jen dvě řady stánků, které stojí přímo na třídě Míru. Lidi si řekli, že jsou to všelijaké kavárny, holičství a domovní vchody, takže v případě potřeby je kam utéct a schovat se. Když mě ostatní viděli s tou berlou, tak si mě dobírali: „To je ale mladá babička!“ Ale všichni mi přáli, ať se brzy uzdravím.

Reproduktor na třídě Míru, z nějž v létě zněla hudba, teď opakoval pořád jedno a totéž: „500 lidí je nezvěstných. Kolem 1 000 zraněných. Evidence o těch, kteří byli vyvezeni z města na venkovská zdravotní střediska, neexistuje.“

Když jsme se s mamkou dověděly, že zahynula i moje vrstevnice, která kousek od nás prodávala bonbony, rozplakaly jsme se. Tím spíš, že její maminka a sestra byly zraněné. Nepřežila ani Roza, která tu v osmém měsíci prodávala zelí. Zůstalo po ní sedm sirotků.

Celé uslzené jsme si koupily chleba a jely domů. V autobuse brečelo plno lidí. Doma jsme si sotva stačily uvařit čaj, a přišel Aladin. Moc nemluvil, řekl jen, že byl u sestry a mluvil s ní o mně; prý slíbila, že se mrkne na věci, co si koupila přes léto, a něco mi věnuje. Pak už se pomalu loučil, ale najednou překvapené mamce strčil do ruky obálku: „To je na operaci a na léky,“ řekl. „Nebo v nejhorším případě na jídlo.“

„My to vrátíme!“ křikla jsem ještě za ním, když už byl na odchodu. Styděly jsme se obě, protože jsme chápaly, že vzít peníze od člověka, kterého skoro neznáme, není pěkné. Jenže jiné východisko jsme neměly. Bez peněz vás nikdo léčit nebude. V obálce bylo 200 rublů!

Aladin mě požádal, abych ho považovala za staršího bratra. To se mi líbilo, a tak jsem souhlasila.

Hodně pozdě večer přišla Daudova matka Kusum. Darovala mi černou sukni s krásnými našitými kapsami. Chtěly jsme, aby přes noc zůstala u nás, protože už byla tma, ale teta Kusum prohlásila: „Kromě Boha se nebojím ničeho!“ a dodala, že ve městě se zase bombardovalo a jsou tam další mrtví.

Takže jsme odešly v pravou chvíli! Kusum také řekla, že se rozhodla být pořád nablízku Daudovi a že mladšího chlapce dá k příbuzným. Na staršího syna si obzvlášť potrpěla, ale nakonec jí nevyšel ani druhý pokus o jeho návrat domů. Nenachytala ho ani na Moskvu a studium na nějaké tamní vysoké škole. Daud prohlásil, že by stejně utekl a vrátil se ke svým přátelům. A že pokud někdo bude chtít znásilňovat jeho svobodnou vůli a jeho osobní rozhodnutí, tak na svou rodinu navždy zapomene…

Když teta Kusum odešla, zaklepala u nás Fatima, co jí zemřelo to malé dítě. Právě na jeho počest nám přinesla trochu dobré polévky – abychom si někdy vzpomněly na jeho duši.

A zase kanonáda. Mamka šla pro vodu, kdežto já sedím a hladím po hlavince kocoura Čipse. Doufám, že už brzy zase uvidím Aladina.

Carevna Patoška-Budur

27. října

Ráno mi zvedla náladu teta Marjam, která už je tu zase s námi. Maminka se s ní přátelí od prvního okamžiku v tomhle domě, od prosince 1986. Celou mě zulíbala a slíbila mi: „Uvidíš, že se brzy uzdravíš! Chce to jen trochu strpení…“

Věnovala mi šátek na hlavu – takový krémový, s hebkým lemem. A pudr. Posnídaly jsme všechny tři společně. Marjam řekla, že část věcí si přestěhuje do Ingušska a do svého bytu vedle nás nastěhuje rodinu z domu naproti. Takže tu nebudeme samy! A když bude možnost, přijede zase ona sama nebo pro nás pošle některou ze sester. Že nám prostě pomůže odjet!

Přes den jsme se znovu svezly do nemocnice č. 4. A znovu zbytečně – proud nešel a agregát někdo ukradl. Takže rentgen nic. Zavezl mě tam soused Rezvan. O tolik peněz a času už jsme přišly – a užitek žádný… Jedna malá střepina prosekla kůži a vylezla sama. Mám si prý dělat obklady z těsta a medu. Ukázalo se, že nemám jen jizvy, ale drobné střepiny! Napočítali mi jich 15 – všude, kde pod kůží nahmátli něco tvrdého. A šestnáctou mám hodně hluboko, velkou a hned vedle kosti. Ta je ze všech nejhorší, protože se navíc pohybuje a drásá mi svalstvo. Z toho jsou taky ty velké bolesti.

Z domu naproti k nám zaběhla sousedka teta Varja, co u nás žila za první války se svými třemi syny a babičkou. Bylo mi tenkrát 9 a tajně jsem hořela pro jejího syna Mansura.

Abych nezapomněla – okna jsme zabarikádovaly prkny, kdyby i tady létaly střepiny. A byla si tady se mnou pohrát malá Zolinina holčička.

Polja

28. října

Maminka byla pro vodu u studní někde hodně daleko. Je tu hrozná zima. Teď se chystala, že se vypraví na trh, bude prodávat a koupí něco k snědku. Zásoby už nám došly. A staré noviny nikdo nekoupí, takže místo abychom vydělaly, zase proděláme! Rychle jsme se nasnídaly a uložily noviny a časopisy do dvou igelitek, aby to neměla těžké. Ačkoli – kdo je teď zvědavý na tisk! Mamka je naivní.

A najednou začala příšerná palba! To byl rachot! A přesně z míst, kde je střed města a tržiště! Nebe nad těmi místy okamžitě zrudlo z požárů. Ale mamka řekla, že jí je to fuk a že to nic není! Jenže kolem zrovna proběhla teta Aza a křičí: „Trh bombardujou! Už to zase hodili na tržiště!“

Pak kolem běžela ještě jedna ženská, s kyblíkem nasoleného zelí, plakala a mumlala si pod nos: „Už zase samá krev! Rozbombardovali to všechno! Tržiště hoří!“ Mamka ji zastavila a dala jí napít. Ta paní se rozhodla, že si v našem vchodu chvilku odpočine, a rozpovídala se: „To nebyla děla. To bylo letadlo, a bombardovalo! Na trhu je plno mrtvejch! Bomba trefila roh Domu módy, kde ženský prodávají chleba!“ A s pláčem odešla.

Mamka se hned vzchopila a povídá: „Tak přitlačili… A my nemáme nic k jídlu. Tady je zatím klid, tak co kdybychom se sebraly a zaběhly na trh na Berjozku? Nakoupíme nějaký jídlo, co nejlevnější, makarony, brambory, chleba a pro tebe obvazy. Co když ta válka za chvilku bude ještě horší? To se pak nedostanem vůbec nikam…“

Mamka je hrozně paličatá. Tak jsem se rychle vypravila, ale tu hroznou berlu jsem si nevzala. Není to daleko, tak se budu opírat o mamku. Naši ulici jsme absolvovaly v klidu, přešly na druhou stranu a minuly Zelenou školku. Jenže dál jsme se nedostaly – nad hlavami nám zahučela letadla a ozvaly se první výbuchy pum. Vrhly jsme se přes cestu do domkové čtvrti. Našly jsme jeden sklep, ale moc malý – už se v něm jeden na druhého mačkalo pět lidí. Tam už se nevejdeme.

Tak zpátky! Do vchodu támhletoho činžáku! Ještě že není zamčeno. Posadily jsme se do kouta za něčí dveře. Výbuch! A ještě jeden! V domě naproti začal křičet nějaký chlap. Horní patra toho domu hořela. Druhý mužský hlas raněnému domlouval: „Tak to chvilku vydrž, hned ti to převážu. A až odletí, odvezu tě do nemocnice.“ Jenže raněný nelidsky řval, muselo ho to šíleně bolet!

Bombardéry se přestěhovaly nad rodinné domky a začaly pumy shazovat tam. Vyšly jsme ven. Domu vpravo od nás spadl celý jeden roh. Z jeho střechy se valil černý dým. Horní patra domu naproti hořela dál a zrovna odtud se ozýval ten křik. Mamka si ovšem postavila hlavu. A tak jsme šly dál, až jsme se dostaly na malé tržiště. Nebyla tu ani noha. Všechno zboží na pultech, ale trhovci nikde! „Asi budou v obchodě,“ napadlo mámu.

Bombardéry už nalétávaly znovu, tak jsme radši taky zašly do obchodu. Bylo tam plno lidí, dospělých i dětí. Všichni se krčili za mohutnými mramorovými sloupy a modlili se. Podlaha byla celá posetá střepy, protože výlohy byly napadrť! Část prodavačů, zákazníků i kolemjdoucích seběhla dolů do sklepa, tak jsme tam šly taky. Hořely tam svíčky a lidi seděli na prázdných dřevěných bednách. Ženské si navzájem nabízely slunečnicová semínka a vodu. Modlitby zněly v ruštině i arabštině a všichni se radili: „Když tu budeme muset zůstat, tak dětem ustelem na podlahu nějaký šatstvo, aby mohly spát.“

Všichni šeptali, jako by je někdo mohl odposlouchávat. Nakonec jsme tam s nimi proseděly dvě hodiny, dokud nálet neskončil. Lidi byli vylekaní. Dokud výbuchy nepřestaly, nikdo nešel ani nahoru do prodejny, natožpak ven. Až konečně bylo po všem a mohlo se vylézt!

Přišly jsme domů a mamka se sebrala a zase šla pro vodu. Zítra chce na trh, bojí se, že přijdeme o zboží. A nebude za co se odstěhovat.

Dole ve vchodu někdo vykládal: „Ta raketa, co dopadla na tržiště (a mě zranila), přiletěla z Kaspiku. To vyšťárali novináři. A Rusáci se až po pěti dnech přiznali, že se netrefili, že mířili na burzu. A zasáhli civilní tržiště!“

Pořád nemůžu uvěřit, že v mém krátkém životě je to už třetí válka! První byla v roce 1994 a mně bylo 9. Druhá v létě 1996 a mně bylo 11. Těch sousedů, co tenkrát zahynulo! A teď, na podzim 1999, je tu třetí válka a mně je 14.

Co mám dělat? „Starší bratr“ nepřišel. Překvapil mě ale strejda Valera, který mi předal dárky od Muslima z prvního vchodu – bílý šátek s blankytným lemem a staré podzimní střevíce.

Muslim je kluk, co má moc hodnou maminku Zulaj. Mluvila jsem s ním snad jednou. Už dávno, loni na jaře. Jednou na mě čekal, když jsem šla ze školy. Řekl mi, že se mu líbím víc než jeho sousedka Chava a že chápe, že chci dál chodit do škol. Až mi ale bude 16, tak by se prý se mnou rád zasnoubil, jak se to tu běžně dělává. Dost mě to překvapilo. No a teď jsem od něj zničehonic dostala krátké psaníčko: „Jestli si na mě ještě vzpomeneš, tak se za mě prosím modli!“

Zavřela jsem oči a hned jsem si ho vybavila: jemná tvář, světlé oči a tmavé vlasy. Vždycky stával čistý, skromný a upravený v tom jejich vchodu. Brečela bych. Nervy už z toho všeho mám v háji, nejsou k ničemu!

„Tos nemusel, Muslime, ohlížet se na názor dospělých a bát se odsudku za to, že moje máma je Ruska,“ mumlala jsem si a rozpačitě koukala na dárky. S tím bych se asi přátelit mohla! Jeho vzkaz mě opravdu hřál u srdce. A cítila jsem se lehce a volně.

Ve své modlitbě na tvé jméno rozhodně nezapomenu, Muslime, slíbila jsem beze slov. Jedině že ty střevíce mi byly malé, tak jsem je hned věnovala Mansurově mamince. Zato šátek jsem si nechala.

Budur

31. října

Zase nálet. Tentokrát se pustili do domkové čtvrti Karpinka. K nám domů se schovaly děti. Desetiletá Zara pištěla a brečela, jako když ji na nože berou. Syn tety Varji Mansur seděl u dveří a všechny uklidňoval. Já se modlila. Plno dalších lidí k nám do bytu nakukovalo z chodby.

V tom strašném randálu jsem napsala báseň:

Slyšels ty boje v našem Grozném?

Když po nás pálil vrtulník?

A děti pláčou, kam se pohnem,

mrtvolka kočky jako vykřičník…

Moje mamka (kopřivu mráz nespálí!) byla na trhu! V téhle hrůze! Jistě, jen na Berjozce, což je od nás jedna stanice autobusem. Koupila tam chleba, brambory a cibuli. Dělá zásoby. Domů během těch náletů doběhla pěšky!

Hamzat, jinak bratr sousedky Marjam, mi přinesl něco na tišení bolesti – Analgin. Moje největší střepina se úplně zbláznila. Prodírá se svalstvem a drásá tkáně. Noha mě moc bolí. Ležím v posteli.

Zatímco se dospělí báli a někde se poschovávali, Zařin bratr utíkal do zahrad a natrhal tam hrozny. Hodně hroznů! Pro nás pro všechny. Je sice mladší než sestra, ale zachoval se jako pravý muž. Klepal na všechny byty, kde ještě někdo bydlel, a ty hrozny rozdával. Až to rozdal všechno.

Zatímco byl klid, vyprávěla jsem malým dětem pohádky. Zara a její bratr jsou Zolininy děti z protějšího domu. Teď už je tma. Svíce zhasla. Někde vane větřík. Škrábu, protože píšu potmě.

Polina

2. listopadu

Včera jsem zdálky uviděla Aladina. Jen mi pokynul, protože nebyl sám, ale s nějakým chlapem a dalším mládencem. Večer vyprávím dětem Hauffovy* kouzelné zkazky. Všechny děti mě pozorně poslouchají – Zara, sedmiletý Vacha, a devítiletá Alisa, což je neteř Tamary ze třetího patra.

* Wilhelm Hauff (1802-1827) - německý romantický spisovatel; jeho tři almanachy autorských pohádek se řadí ke klenotům světové literatury

Na jaře mi bude 15. Tedy pokud budu naživu. Mansur v ulici vykládá, že jsem jeho nevěsta. Pak mi to vysvětlil: „To já schválně, aby ti dali pokoj a neotravovali.“ Ale hned se zeptal: „A počkáš na mě?“

Jen jsem tiše kývla. To je ale blázinec!

Dokud se nevrátí jeho otec, bude Mansur hlavou rodiny. Však tu v naší „válečné ubytovně“ nejednou rovnal konflikty, hlavně v těžké zimě 1995.

S mámou to už vůbec nejde, pořád se o něco přeme a dohadujeme. Ta střelba jí ničí nervy. Je věčně vzteklá a zlá.

V noci pokračují nálety.

Zdál se mi sen, že jsem se dostala na planetu, kde žijí průzračné bytosti, jako složené ze slunečních prasátek! Z neuvěřitelného bledě zlatého ohně. Ale byla jsem tam! A ti tvorové mě za mé znalosti povýšili na čtvrtý stupeň! Pak jsem v tom snu viděla ještě Proroka! Dost mi vyhuboval za to, že cvičím jógu. Říkal, že jak jóga, tak veškeré znalosti jsou vlastnictvím Alláhovým.

Střepina mě pořád vevnitř bodá a řeže. A překáží mi v chůzi.

Budur

4. listopadu

Žena strejdy Sulejmana Zolina se chystá k odjezdu. Peníze nemají, ale sousedi se rozhodli dát jim, kolik kdo může, protože mají malé děti. Maminka dala taky, i když málo, jen 20 rublů. Je jí líto těch dětí!

V noci střílela děla. Granáty létaly nad naším domem někam do Zavodského obvodu. Světlo bylo jako ve dne. Tam asi nezůstal kámen na kameni!

Bratr tety Marjam, přísný, ale senzační strejda Hamzat, říká, že za jasného počasí je ruské jednotky vidět v horách. Myslí si, že válka ve městě skončí už brzy, asi tak za měsíc. Jinde ale prý bude trvat ještě dlouho.

7. listopadu

Včera k nám zašel „starší bratr“ Aladin. Navrhl mi, že mě bude učit arabsky. S tím jsem souhlasila, protože školu stejně nemáme. A učebnici dějepisu jsem přečetla už dvakrát. Přinesl nám taky dvoje šaty. Jedny, bleděmodré, dal mě, a druhé, zelené, zase mamce. A mně přinesl ještě velký bílý šátek z Mekky! Po takovém jsem toužila už dlouho. Protože ten u nás nosí jen opravdu bohaté ženy! Je bílý a k tomu bíle vyšívaný. A velký jako šál. Aladin s sebou přitáhl taky všelijaké knihy a povídá: „Vím, že se u vás hodně čte a u knihy člověku líp uběhne čas. Tohle jsou třeba detektivky.“ Je opravdu nevyzpytatelný!

To jsou včerejší události. Dnes ale vezmu do ruky sešit, ve kterém si cvičím arabské písmo, otevřu ho – a tam peníze! Z toho překvapení jsem je na sebe vysypala. Div jsem neomdlela – bylo to 160 rublů! Ale proč?! My z něj máme radost i tak a celý svůj život mu budeme vděčné, že nás zachránil. Tohle bylo zbytečné! Je možné, že bych se mu vůbec nelíbila? Zachází se mnou jako s malou. Chová se přátelsky, ale to je všechno.

Včera byly zase nálety. Pěkně jsme se s mamkou „proběhly“ pro chleba. Dostaly jsme se do palby a musely jsme se u Berjozky schovat u nějakých žen v přízemí velkého domu. Ty ženy byly tři mladé Čečenky, osamělé a krásné. Stejně jako my pouštěly domů cizí kolemjdoucí, kteří se potřebovali ukrýt před střelbou. Jedna z nich neustále tvrdila: „Všechny nás tu oddělaj!“ a plakala.

Druhá si mamce stěžovala: „Nevíme, co si počít! Copak ve válce se dá obchodovat? Vyděláte si tak na den dva, na kus jídla! Na cestu pryč nemáme. Za všechno se musí platit! Asi si vezmem, co nám zbylo, a přestěhujeme se do sklepa svobodárny pekárenského kombinátu. Je to kousek, dva bloky odsud. A hned vedle je voda. Plno lidí už tam bydlí.“

Přečkaly jsme tam s mamkou přestřelku, čaj jsme odmítly a šly domů.

12.00 To byla zase palba! Přes naše domy létala dalekonosná dělostřelecká munice a ničila rodinné domky. A ten pekelný rachot! Některé granáty ale až k domkům nedolétly a padaly do zahrad za naším domem. Jeden vybuchl hned vedle cesty.

Tři chlapi od nás – Chavin otec Sultan, dlouhatánský strejda Valera a šedovlasý Nikolaj – se zrovna vraceli z trhu. Dělostřelecký přepad je zastihl na holé pláni a jeden granát dopadl pár kroků od nich. Všichni stihli vteřinku předtím zalehnout, takže se jim nic nestalo, ani zranění nebyli! A pak všichni družně naskákali do trychtýře po výbuchu. Spolehli se zkrátka na to, že na stejné místo dva granáty nedopadnou. A opravdu, dál to vybuchovalo těsně kolem nich, ale oni přežili, nákupy taky. A vrátili se domů!

My s mamkou v tu chvíli seděly ve výklenku na chodbě, aby nás opravdu chránily dvě zdi bez oken. Naše nešťastné kočky si zalezly pod vanu. Hrozně se střelby polekaly a mňoukaly. Moje bolavá střepina se na chvilku umoudřila, asi abych si od ní odpočinula. Dnes je 7. listopadu, což je revoluční svátek bývalého SSSR. Proto je asi tak „veselo“…

Patoška-Budur ze strašidelné pohádky o Grozném

8. listopadu

Včera večer se zase strhl strašný rámus! Do naší ulice dopadaly rakety a granáty z děl. Střílelo se z minometů a kulometů. Zdi našeho domu se kymácely. Z oken vylétaly i zbytky skel. My máme okna už mockrát křížem přelepená papírovou páskou, takže to vydrželo. Když jsme skla přelepovaly, někteří sousedi se pošklebovali: „Hele, kříže jako mívají Rusové na hrobech!“

Mamka na to nereagovala a jen všem radila: „Dívali jste se na filmy o Němcích? Tam to přece všude je – okna se musí přelepit křížem krážem. Tak to udělejte taky!“ Lidi, co je poučila, si ovšem z jejího výkladu vzali jedno jediné – ruským vojákům začali říkat „Němci“.

K večeru přišel Aladin. Byl celý od hlíny. Vysvětlil, že cestou se na pláni taky dostal do palby, tak musel s nějakou kočičkou zalehnout do prázdného okopu. Kočka ho ale poškrábala a utekla. Ukázalo se, že to byl můj kocour Čips a Aladin se schovával společně s ním. Ohřály jsme v kuchyni vodu, aby se náš host mohl pořádně umýt – i vlasy. Pak jsme mu všechno vypraly a mamka prohlásila, že má všechno mokré a že ho takhle na noc nikam nepustí. Nejdřív se pro pořádek bránil, ale pak s radostí zůstal!

Musely jsme se s mamkou vmáčknout na babiččinu postel a našemu hostovi jsme přenechaly pohovku. Vykládaly jsme mu, že občas u nás bydlívá čečenská rodina z třetího patra. Dřív jsme se s mladou Čečenkou z té rodiny přátelily, zvlášť za letní války. Teď se ale časy změnily a sousedka i její příbuzní se na nás dívají přezíravě, s velkou nevolí vůči všem Rusům. Tak to nějak snášíme. A často si vzpomeneme na jejich neštěstí – za letní války před domem zahynul sousedčin devatenáctiletý syn. A Peříčko s Tamarou to tenkrát zranilo. My za to samozřejmě nemůžeme, ale vina dopadá na nás, protože sem střílejí ruské vojenské jednotky.

„Nevraživost a nenávist jsou asi nevyhnutelné,“ pokýval hlavou Aladin, „s tím musíte počítat. Bude to chtít hodně trpělivosti, abyste snášely tyhle nezasloužené výtky a obviňování…. Když řeknu, že jdu navštívit ruskou rodinu, tak mi známí nerozumějí. A já jim říkám, že se s vámi přátelím a že jste normální. To mi nevěří!“

Když večer nastalo ticho, zachtělo se mi podívat ven a vyhlédla jsem na ulici. Ležela tam střepina. Zahlédla jsem tam střepiny velké jako ruka! Taková by člověka přesekla vejpůl. Vypadají jako velká polena do kamen.

Carevna Budur

9. listopadu

„Starší bratr“ Aladin tedy přespal u nás! Dlouho jsme si povídali. Hostil mě bonbony, pak chtěl začít po bytě uklízet a vůbec se choval jako z rodiny. Hodně jsem se o něm dozvěděla, třeba o jeho dětských rošťárnách. Jenže pak to na něj „přišlo“, dost zprudka. Začal mi vyčítat, že nesprávně držím příbor a nesprávně nosím na hlavě šátek. Nebo že mi čtení z Koránu jde pomalu. Pochopila jsem, že naše slovanská krev tu a tam leze na nervy i jemu. Mamka se mě zastala a položertem, polovážně prohlásila, že je „otravnej“. A dodala: „Když host začne svý hostitele peskovat, je nejvyšší čas ho vyhodit!“

Aladin se urazil a odešel. Ale já vím, že se vrátí! Zřejmě si na nás nechce úplně zvyknout, ale už si zvyká. Mamince je ho líto. Aladin jí říká „matičko“ a ona jemu „synečku“.

10. listopadu

Včera napadl sníh. Vánice to byla jako v únoru! Všechny stromy jsou bílé.

Mamce je špatně od srdce, tak jsem jí poradila, ať si pospí. Chleba sice nemáme, ale jsou tu tvarohové placky s trávou. Ty nás naučila dělat mladá Arménka Raisa. Dřív jsme se nepřátelily, vlastně jsme se ani neznaly. To teď, když je klid a nestřílí se, k nám Raisa chodí. Čte si u nás knížky a my jí věštíme z karet. Raisa mi pomáhá převazovat rány a dělat obklady. Jinak bydlí v sousedním čtyřpatrovém domě.

Zašel se s námi rozloučit jeden pán z našeho domu, který tu ovšem nebydlel trvale. Chybí mu v zápěstí jedna ruka a celá ulice mu říká Černá rukavice. Poprvé si nás povšiml před pár dny: náhodou zahlédl, jak mě zraněnou přenášejí z auta domů. Neznali jsme se, tak se nám představil a řekl, že přijel z Řecka. Od někoho se dověděl, že se věnujeme józe a vykládáme sny, a tak požádal, jestli bychom mu nevysvětlily, co se mu zrovna zdálo.

„Honili mě psi, velký i malý, a chtěli mě roztrhat. A já nevěděl, co si počít! Bál jsem se! Bylo jich hodně, celá smečka!“ líčil to nečekaný host.

Pochopily jsme jeho sen takto: „Máte nepřátele, hodně nepřátel. Zůstat zde znamená smrt. Musíte rychle odjet, protože po vás někdo jde!“

Když se u dveří loučil, ještě tiše poznamenal: „Já se sem vrátím, tak za pět šest let. Ale mám tam rodinu.“ Na stole po něm zůstalo pár tabulek čokolády.

Pocítila jsem oslnivou naději – všechno bude nakonec dobré! Připadala jsem si jako dítě, co dostalo dárek od Santa Clause. Nebo jako trosečníci na potápějící se lodi, kteří náhle za clonou přívalového deště konečně zahlédnou břeh.

14.35 Mamince se s tím srdcem přitížilo. Vzala si prášek, ale nepomáhá to. Rty, ruce i nohy má ledové. Do rukou jsem jí dala láhev s horkou vodou a další položila k nohám.

Před očima mám Aladina! V duchu s ním debatuju. Sedím a kolem se střílí. Zatím daleko, ale z gradů*! Vypálili už třetí salvu. Je to něco jako kaťuše za vlastenecké války. Pro chleba jsem nešla, protože jsem zaslechla letadlo. Ten zvuk se blížil. Rampouchy za oknem vypadají jako malé krápníky.

* BM-21 GRAD - typ ruského raketometu umístěný na podvozku automobilu

Nebe je jasné a modré. Aladin mi slíbil koťátko s modrýma očima a s hlavičkou bílou jako včerejší první sníh.

V noci se mi zdálo o temném sklepě, kde jsem bojovala se Smrtí. Byla černá, v plášti s kápí, v ruce držela meč a obě jsme se brodily bahnem. Kolem plno lidí, kteří už do bahna zapadli po prsa, takže se už nevyhrabou a nezachrání – nikdo z nich. Rozpřáhla jsem se a praštila Smrt holí. Pocítila jsem reálnou ránu, jako bych zasáhla něco živého a existujícího. Smrt se zapotácela a já se dokázala dostat ze sklepa na denní světlo. Vyprávěla jsem to celé mamince. Rozesmála se a řekla mi: „To znamená, že v týhle válce nezemřeš!“

Carevna Budur

12. listopadu

Fakt jsem nevěřila, že to přežiju, přísahám! To, co teď popíšu, je osmý div světa! Stalo se tohle: ráno jsme šly na Berjozku a doufaly, že seženeme brambory. Aspoň dvě kila. A když na něj natrefíme, tak i chleba. Mouky už máme málo, sotva půl pytle. Tu si schováváme na mimořádné situace.

Minuly jsme Zelenou školku kousek od nás a vstoupily do zlořečené ulice, kde to vždycky schytáme! A taky jo – vtom začal nálet. Vběhly jsme do prvního vchodu velkého čtyřpatrového domu. Nebyl tam nikdo, hlavně proto, že se tu nebylo kde schovat, takže jsme se přesunuly o vchod dál a tam narazily na ruskou babičku. Řekla nám, že tu žije úplně sama, jinak už tu není nikdo. Měla ale klíče od všech bytů, co jí sousedi svěřili pro případ požáru. Byl mezi nimi i jeden přízemní a tam jsme se ukryly. Nálet pokračoval a letadlo kroužilo přímo nad ulicí.

Přímo před našima očima z bytu ven vylétly nejdřív okenní rámy, pak celá okna a nakonec i kus zdi, takže vznikla velká díra. Proti nám se rozjely dvě široké postele – a to neměly kolečka! Dírou sem vnikl bílý dým, který vypadal jako pára nebo mlha. Skoro nebylo vidět a dusily jsme se. K tomu všemu přibyl nepříjemný štiplavý zápach. Zaslechla jsem nějaké hlasy. Přistoupila jsem k druhému oknu v bytě, které vydrželo, vyhlédla ven a uviděla dva mladíky v džínách a džínsových bundách. Seděli oba na mokré zasněžené lavičce. Jeden z nich si svíral hlavu v dalních a vyl jako zvíře. Druhý pořád opakoval: „Co je to s tebou, zbláznil ses?“ a k tomu ho fackoval a sypal mu na hlavu sníh.

Někde poblíž křičeli ranění. Příšerně! Ta baculatá neúnavná ruská babička přišla za námi a povídá: „Žijete? Tak teď je zapotřebí myslet na život! Bydlím v druhým patře. Dcerka mi nedávno umřela, bylo jí devětadvacet. Vemte si její kabát, je úplně novej!“

Vyšly jsme tedy k té hodné staré paní do druhého patra. Vyzkoušela jsem si temně fialový kabát a padl mi výborně. Tak jsme ho složily, daly do igelitky a moc jsme babičce děkovaly. Maminka řekla: „Bydlíme tady kousek. Kdyby vás vybombardovali a vy to přežila, přijďte k nám a můžete tam přezimovat. Opravdu to není daleko.“

Mamka jí naši adresu napsala na tapetu. Vtom to venku znovu ohlušivě zadunělo. Nálet pokračoval! Čtyřpatrový dům se celý otřásl a naklonil se. Byla jsem tak vyděšená, že jsem přestávala chápat. Dívala jsem se na krucifixy a kříže po stěnách. Dolů padalo nějaké sklo a kusy balkonů. Tlaková vlna vymrštila venkovní dveře do chodby. A všude kouř! Jen abychom tady v tom druhém patře nezahynuly, napadlo mě. Klesla jsem na podlahu a zašeptala: „Mami!“ A vtom jsem pochopila, že nemůžu mluvit.

Babička poklekla, začala se modlit a bušit čelem o podlahu. Mamka odevzdaně hlesla: „Asi je s náma konec. Poď sem, obejmeme se!“

Najednou jsme ale dole v chodbě zaslechly nějaký křik. Nahoru se po schodech hnal neznámý chlap a běžel k nám. Mával rukama a hlasitě křičel: „Váš dům hoří! Za chvíli se jedna stěna zřítí! Utíkejte, honem! Tak honem! Přes ulici, k nám do sklepa!“

Byl s ním i jeden z těch dvou mladíků dole na lavičce. Druhý se někam ztratil. Všichni jsme se vrhli po schodech dolů. Střepiny v pravé noze mě šíleně řezaly, byla to pekelná bolest. Uháněli jsme k již známému malému sklepu a nad hlavami nám skučela letadla. Ozývala se palba ze samopalů, zřejmě po útočících letadlech. Jenže sklep byl zamčený! Na dveřích visel obrovský zámek! Všichni čtyři jsme se tedy rozběhli k Červené školce. Já šílenou bolestí v noze upadla, takže mě za kapuci vlekli po zemi. Několik dalších pum jsme přečkali v Červené školce. Bez oken a bez dveří. A bez kachlíků! napadlo mě. Kdo je asi oloupal? Kdo to stihl?

Bombardéry konečně odletěly a my mohli ven. K mamčinu velkému údivu jsem dál v ruce držela svou temně hnědou berlu – celou a neporušenou! Prsty jsem do ní zatínala tak, že mi zbělely! Stihli jsme jen přejít vozovku a dostat se do další ulice. Pak jsme uslyšeli známý skřípot – takhle na sebe upozorňují grady. Maminka okamžitě vběhla do domovního vchodu vlevo od nás. Nazdařbůh jsme zabušily na dveře a v přízemním bytě nám hned otevřeli. Bydlela tu starší Čečenka a její asi třicetiletý syn. Vtom další rána!

„My jsme se vlastně tuhle schovávali u vás!“ vzpomněl si ten muž.

Udělalo se mi špatně od srdce, tak jsem dostala Validol. Pár tabletek jsem nechala pro maminku. Paní domu mi nabídla i vodu s kozlíkovými kapkami. Mamka se posadila na stoličku a já v předsíni na poklop nádržky s vodou. Všichni jsme strnuli a čekali na další výbuch.

„Chlapi se nám někde ztratili!“ uvědomila si mamka. „Chtěli nám pomoct…“

„A taky ta ruská babička!“ připomněla jsem. „Řekla bych, že jsem někde ztratila ten kabát.“

Mamka jen mávla rukou. Stěny se zase otřásly a mohutný výbuch zčásti prolomil strop. Přitiskli jsme se k sobě a jeden za druhého se schovávali. Zasypala nás omítka a dřevěné třísky. Najednou bylo takové vedro, jako by námi projel oheň. Další mocná exploze – k našemu údivu zdola – nadzvedla podlahu a shodila mamku ze stoličky. Ten Čečenec zase dopadl na všechny čtyři. Salvy z gradů ale rychle ustaly. Už se asi nenabíjelo, ale stejně jsme čekali. Klasický skřípot nové dávky raket do odpalovací rampy se nakonec neozval. Všichni jsme vyšli ven. Babičku a ty dva muže jsme nikde neviděli. Spatřili jsme ale vyhořelý byt v prvním patře. Dírou ve stěně bylo jako novým oknem vidět zbytky zařízení ložnice. Přesně tam dopadla jedna raketa a z podlahy se kouřilo.

„To je teda vražedný ticho!“ řekl Čečenec, u kterého jsme to s mamkou přečkaly.

Rusky i čečensky jsme svým zachráncům poděkovaly a rozloučily se. Šly jsme dál na Berjozku. Tržiště bylo prázdné a obchod hned vedle zamčený na řetěz a visací zámek. Kdyby znovu propukla palba, nebylo by se kam schovat.

„Jdem domů! Rychle!“ zavelela mamka a ze všech sil mě vlekla za sebou. U Červené školky jsme našly igelitku s kabátem. Když jsme procházely ulicí, uviděly jsme za oknem tu babičku. Zamávala nám. Část stěny a střechy jejich domu zmizela. Z druhého a třetího patra se valil hustý černý dým. Toho chlapa a vysokého mladíka v džínách jsme nepotkaly. Ten, co tak skučel, teď ležel u lavičky, ale nebyl… nebyl celý, zbyla jen horní část těla! Kolem něj se rozlila obrovská temná krvavá louže. Přistoupit blíž jsme se bály. Domková čtvrť byla v podstatě smetená, ani cihly tu nezůstaly! Jen takový cihlový štěrk. A stopy po sloupcích plotu. Všude obrovské jámy! Domy a zahrady zmizely, celá ulice lehla popelem.

A najednou vidíme, že z Berjozky se vrací šedivý děda Nikolaj a s ním i Chavin otec, naši sousedi. Přiznali se, že se náletu tak báli, že se zahrabali do sněhu a celou tu dobu se ani nepohnuli. Také se byli shánět po chlebu.

Doma stála před našimi dveřmi stará babka Stasja. Klepala, jenže otevřít jí přirozeně neměl kdo. Zpod našich dveří se valil kouř! Vstoupily jsme dovnitř a zjistily, že hoří okno, závěs, nohy lakovaného stolku a podlaha. Musely jsme na to vylít všechnu vodu a ještě sem tahat špinavý sníh. „Ještěže je všechno tak vlhký, aspoň to moc nehoří!“ radovaly jsme se.

Když jsme všechno daly jakž takž do pořádku, zjistily jsme, že máme nové sousedy. Příbuzní Tamary ze třetího patra odjeli a místo nich, jak nás upozornila teta Marjam, se nastěhovali lidé z protějšího domu – třiasedmdesátiletá babička Nina, její tři vnuci a její mladá blonďatá dcera Varja.

Mě i mamku to potěšilo – tohle je přece ta rodina, s níž jsme ve zdraví přestály první válku! Všichni jsme se hádali, pak zase smiřovali, znovu byli přátelé a navzájem si pomáhali. Žili u nás jako běženci.

Už zase pálí grady. Pokud nezemřu, deníčku, tak se ráno uvidíme!

13. listopadu

Vůbec nechápu, jak budeme žít dál! Pečivo hrozně podražilo. Chleba nejdřív na 6 rublů. Jenže teď chtějí někteří obchodníci 10 i 15 rublů za velkou housku! A mouku máme starou, zplesnivělou. Přitom je jí málo, sotva na týden.

Přišel Aladin! Mluvili jsme spolu o tom, jak jsme prožili včerejšek. Pak jsem četla arabsky. Tentokrát mě káral míň, jenže já se jako z udělání (!) styděla a koktala jsem. Nebyla jsem schopná v klidu se soustředit, a když seděl vedle mě, rozptylovalo mě to. Nechtělo se mi číst, jen dýchat ve stejném rytmu jako on. Neposlouchat, co přesně říká, ale jen vnímat jeho hlas! Takové jsou to čáry. A on si myslel, že jsem nepozorná. Urazil se a šel domů.

P.S. Už zase střílejí. Kdy tohle skončí? Jsem zbabělá. To je hanba!

Polina

14. listopadu

Zase přišel Aladin, tentokrát ne sám, ale s kamarádem Arturem. Dopili jsme zbytky kávy. Cítím, že do téhle doby nepatřím. Mimochodem – „starší bratr“ mi ukázal fotografii dívky Lolity ze sídliště. Hezká tvářička a dlouhé černé vlasy. Říkal, že Lolita ho miluje, ale odjíždí s rodiči z města. Rysy obličeje má Lolita hezčí než já! Jenže na té fotografii má hodně namalované oči, kdežto já kosmetiku nepoužívám. Postavu mám zase lepší já, i když jsem mladší. Aladin říkal, že ta slečna je naopak starší než on. Na fotografii vypadala pěstěná a vědoma si své ceny. Vůbec se mě nedotklo, že mi Aladin o své přítelkyni vypráví. Náladu mi to nezkazilo, protože důvěra je dobrá věc! Moje sebevědomí nijak neutrpělo, ale byl v tom i úskok! Věděla jsem, co mu na to odpovím a že i já mám Aladinovi co ukázat!

Soused Mansur mi taky věnoval svou fotku. Byl tam i jeho podpis a k tomu připsal: „Na památku a hodně zdaru v životě!“ „Starší bratr“ na tu fotografii viditelně hodně žárlil a svou popuzenost nijak neskrýval! Uvědomila jsem si, že Aladin své pocity neumí utajit. Kdyby chtěl člověka podvést, bylo by to hned jasné!

Přinesl s sebou kávu a konzervu kondenzované smetany. Mamka k tomu udělala piroh se zavařeninou. Na válečnou dobu to všechno byly neuvěřitelné lahůdky. A dostaly jsme i dárek od Lolity – balíček sušenek. Chlapci smutně oznamovali, že jejich společná známá se opravdu stěhuje a rodina se pokusí do Ingušska odvézt i majetek. Takže musejí pomoct s nakládáním. Aladin s Arturem se obřadně rozloučili a odkráčeli. Hlavně že žije! A že žiju já! Co když se oba dožijeme i zítřka?

Polina-Budur

15. listopadu

Letadla moc nebombardovala, ale o to silnější byla palba z tanků a gradů. Ráno byl přitom klid. Varja, babička a já s mamkou jsme byly pro vodu. Šla jsem s nimi i přes to své zranění a přinesla jsem dvě třílitrové konve.

Na návštěvu k nám přišla Raisa. Jedly jsme tvarohové placky se zbytkem zelných listů a další zeleniny. To byla pochoutka! A pily tolik vzácnou kávu.

Aladin tu nebyl! Byly jsme s mamkou na Berjozce pro chleba. Tentokrát bez dobrodružství.

Patnáctiletý Bašir nám z hrnce na prádlo vyrábí kamínka, ve kterých se bude topit dřívím. Abychom měly v bytě aspoň trochu teplo. A celé to s jeho pomocí připojíme k vývodu od karmy do komína. Bude to takový bubínek konce 20. století!

Dvakrát jsem s ním hrála dámu a v obou případech ostudně prohrála. Můžou za to mé utkvělé myšlenky – ocitla jsem se ve vymyšleném šťastném životě bez války.

Život jsem začal v bídě města,

vlídného slova neslyšel…

My asi taky budeme dlouho žít v bídě města a na smetištích. Z mého milovaného města toho moc nezůstane…

Hurá, přišel Aladin!

Polja

16. listopadu

Včera u nás byl Aladin s kamarádem Arturem. Já četla a oni poslouchali. Artur se prořekl, že to, co jsem se naučila za dva týdny, oni dva s obtížemi zvládli za půl roku. Aladin ho šťouchl do boku, Artur vyjekl a všichni jsme se rozesmáli.

Když jejich známá dívka odjížděla, nechala tu Aladinovi dopis s adresou „Přímo do tygřích tlap“. A psala mu v něm, že je jí velmi blízký, ovšem ne jako kamarád, protože ona ho miluje! Chápe, že takový cit není na místě. Chápe, že je starší. Protože jí je už sedmadvacet! A on tedy potřebuje jinou. Lolita Aladinovi přála štěstí, ženu a děti. „Mě už nikdy neuvidíš!“ uzavřela ten dopis hrdě.

Mamka „tygrovi“ vynadala: „To je osobní dopis, tak co ho ukazuješ?! A vytahovat se takhle je prostě neslušný. Takový věci si má člověk nechat pro sebe a mlčet o nich. To je poklad, ten dopis!“

Aladin tentokrát přišel i s lampou! A přinesl petrolej. Teď máme petrolejky dvě. Svítíme v kuchyni i v pokoji. Když se petrolejky postaví vedle sebe, dá se u toho i číst! Okna máme pečlivě zatemněná, protože kde se svítí, tam se střílí! Aladin mi přinesl modlicí korálky, ale nechám si to zatím pro sebe a mámě nic neukážu. Jelikož je to tajný!

Ráno jsme s mamkou obešly dům, a dokud se nestřílí, vyrazily jsme přes cizí zahrady. Kolik je všude trosek! Na pěšině ležel mrtvý ohořelý pes. Mír jej provázej v jiných světech!

Našly jsme řepu, ale zelí ne, a tak nezbylo než vydat se na trh. Všechno jsme nakoupily a vrátily se domů. A najednou si mamka vzala do hlavy, že půjde k tetě Aze do domu naproti.

„Ještě jsme nesnídaly!“ připomněla jsem jí. „A to už je pomalu oběd!“

Jenže ona řekla: „Aza je nemocná. A nemocný se mají navštěvovat!“

Mě s sebou vzít nechtěla. A nadávala mi. I sprostě! Přála mi smrt a dodala, že když mě nezabijou, tak mě oddělá sama. Hnusně na mě křičela, a to před mladším synem tety Varji Baširem. Taková ostuda!

Pak dala dohromady něco na zub pro Azu – sušenky a makarony.

Najednou jsem si vybavila všechny naše hádky a drsnou výchovu. Třeba Aladin se mě včera zeptal, proč jsem pořád tak nervní. Jenže jak mu vysvětlit, že když jsem byla malá, modlila jsem se, abych ztratila vědomí, když mi doma za každou pětku otloukali hlavu o zeď. To proto jsem asi teď taková. Moje máma je hodně tvrdá ženská.

Odešla. Však já vím, že ona taky nemá život sladký. Vím, že si potřebuje zakouřit, a to tak, abych to já neviděla. Cigaretový dým nenávidím a nesnáším, když ženy kouří! Když jsem byla úplně malá, zjistila jsem, že sousedka Valja učí mamku kouřit. Tak jsem na protest utekla z domova. A přemluvila jsem k tomu i Valjinu šestiletou Aljonku. Zmizely jsme na celý den a noc. Z domova jsme si vzaly deku a bonbony a schovávaly jsme se na schodištích cizích domů. Nakonec jsme se ale vrátily pro Aljončinu milovanou panenku. Rodiče nás přirozeně odchytili, ale řemenem nás neseřezali.

Mám takový zvláštní pocit, že minulost se podobá skleněné kuličce. Vevnitř něco je, dá se to i zahlédnout, ale ohmatat si to nemůžete.

Už zase střílejí grady.

16. listopadu

Byli tu Aladin s Arturem a přinesli mi baterky do kazeťáku. Konečně budu zase poslouchat hudbu! Pak přišel Mansur a já je všechny seznámila. Seděli vedle sebe, tak jsem si je mohla pořádně prohlédnout.

Artur je vysoký a ramenatý. Vypadá mužně. Rysy jeho tváře jsou ušlechtilé a klidné. Na svůj věk vypadá starší. Správně vyslovuje. Je vynalézavý a je to výborný kamarád!

Mansur je světlooký. Oči má úzké a protažené skoro až ke spánkům. Vypadá jako námořní cestovatel.

Aladin je zase černooký a černovlasý. Pleť má neobvyklou, takovou zlatavě snědou. Tvář je neklidná a neustále se mění. Chová se a pohybuje vždy překotně. Pořád spěchá! Je nevyzpytatelný. A srdnatý. A zářivě se usmívá!

Všichni moji kamarádi s oblibou poslouchají písně při kytaře a sami i trošku zpívají.

Artur se v první chvíli vzájemného seznamování pokusil poněkud otupit napětí. Ze sebe i z Aladina si dělal legraci. Byl veselý a přátelský. Aladin vařil kávu, vyráběl chlebíčky a pak jako pán domu nabízel pohoštění.

Mansur mluvil o válce. A o tom, že všichni to určitě nepřežijeme.

„Měli bychom se sejít na jaře nebo na začátku léta!“ navrhl. A taky na rozloučenou stiskl Aladinovi ruku a řekl, že nikomu nedovolí, aby mi ubližoval – ani těm, ani oněm. „O osudu každého z nás ovšem rozhodne Nejvyšší!“

Posledním jeho slovům jsem vlastně moc nerozuměla, ale pochopila jsem, jak jsou důležitá. Drahocenné minuty tohohle setkání si budu dobře pamatovat.

P.S. Aladin přinesl starý dalekohled, který našel na půdě. Byla ale bouřka, takže Měsíc jsem nakonec neviděla.

Carevna Budur

17. listopadu

Ráno: Hned vedle začaly pálit grady. Slyšela jsem, už když nabíjeli. A zase výbuchy! Do našeho domácího krytu nejdu. Nechce se mi žít. Chtěla bych nad tímhle sešitem zemřít. A všechno tak dopodrobna popisuju schválně. Co když můj deník někdo najde – jako deník té leningradské školačky! A přečte si ho. A pochopí, že nejde rozpoutat válku ve vlastní zemi! Je to přece naše země! Všichni jsme pevně spojeni – svým dětstvím i přátelstvím a vztahy s rodinou i ostatními. Společnou kulturou. Ty neviditelné nitky jsou pevné.

Refrén téhle písně si zaznamenám. Líbí se nám všem – Mansurovi, Aladinovi, Arturovi i mně.

Mlha už nad horami vstává,

požáry planou potají,

kdekdo zas do boje se dává,

to nepokorné trestají.

Tu píseň zpívá čečenský lidový bard Timur Mucurajev*. Jeho písně se hned rozprodají a kupují je lidé každé národnosti a každé víry.

* Timur Mucurajev (*1976) - čečenský písničkář; v jeho písních se opakuje vzdor a touha po čečenské nezávislosti

Včera to ale mí dva kamarádi přehnali: rozbili Mansurovu kazetu a řekli, že „nechtěli“. Ráda bych tomu věřila, ale nějak mi to nejde!

Stala se ale i jiná věc – Mansurův mladší brácha mě vyloženě zachránil. Do našeho domu vstoupili dospělí ozbrojení Čečenci. Velcí a svalnatí. Všichni měli černé plnovousy a černé uniformy. Jeden z nich prohlásil, že nás už dlouho pozoruje a že se mu moc líbím! Takže by si mě chtěl vzít za ženu (!). Ne násilím, ale po dobrém. Mé mamince, jak se sluší a patří, zaplatí zlatem – za to, že mě živila a že mě vychovala. Naštěstí se v chodbě zrovna objevil Bašir.

Dohadovat se s takovými lidmi by bylo marné. Můj patnáctiletý soused a syn tety Varji ale rychle pochopil, jak se zachovat. Čečensky řekl, že je můj bratr. A že už jsem dala slib muži, který odešel do války. Pak ze dveří vyšla polekaná mamka a řekla, že děkujeme za prokázanou poctu. Určitě je dobře, že se jí vybavilo čečenské slovo „ženich“. „Vetřelci“ v černém se obřadně rozloučili a odešli. Hodně nám pomohla duchapřítomnost.

Už mockrát jsme slyšeli o Arabech, kteří si shánějí a odvádějí mladá děvčata, aby jim vařila a prala. Stalo se, že v domkové čtvrti nedaleko od nás přišli do jedné domácnosti ozbrojenci se samopaly a odvedli ruskou dívku. Náhodou ji osobně znám. Je hubeňoučká, plavovlasá a jmenuje se Káťa. Je jí teprve 15! A za tři týdny ji zase vrátili! To nikdo nečekal.

„Nikdo mi nic nedělal a nikdo mě neobtěžoval,“ vykládala.

Ti, co ji přivedli, řekli rodičům: „Jste v úctyhodném věku, sami zůstat nemůžete!“ Zmínili se taky, že z města odcházejí.

Mansur zrovna nebyl doma, ale když se o těch „vetřelcích“ dověděl, nařídil mi, abych z domu nikam neodcházela. Když se chci projít, tak jedině po vstupním vestibulu. Chodit jen tak po venku je pro mladé dívky nebezpečné. Mansur je rytíř a gentleman! Dneska jsem u nich byla na návštěvě a znovu jsem se o tom přesvědčila. Osobně mě hostil a servíroval na stůl. A konverzoval. A vlídně žertoval, tak, aby se nikoho nedotkl. Mansur také řekl, že je tu jedna varianta bleskové války – stačí otevřít nebo odpálit přehradu a město Groznyj bude stejně jako kdysi dnem moře.

Carevna Budur

20. listopadu

Včera brzy ráno, dokud válčící strany ještě spaly, jsem vyrazila s Baširem do cizích zahrad, jestli tam nenajdeme nějaké zelí. Jíst už není co. A stala se nám taková komická věc: narazili jsme na zahradu za velkou mřížovanou brankou s masivním neponičeným zámkem. To bylo zvláštní – všechny branky jsou už dávno vypáčené a zničené, jen tahle je zamčená! Skrz mříž přitom bylo vidět, že na záhonech je plno zeleniny. Dlouho jsme se pokoušeli branku otevřít, ale marně. Nebo vypáčit nožem – nepovedlo se. A tak Bašir obratně přelezl přes plot a začal mi podávat různou zeleninu. Já to rychle skládala do igelitek a popoháněla ho: „Dělej! Takovej klid dlouho trvat nebude. Každou chvílí může vypuknout palba!“

Začal tedy spěchat, a když už s žertíky na rtech lezl zpátky, najednou prásk! Do zahrad přiletěla mina a ozval se výbuch. Chudák Bašir se v tom zmatku nohavicí zachytil za hrot mříže (v asi třímetrové výšce). Visel hlavou dolů a já nemohla nic dělat. A znovu mina a znovu výbuch, teď už blíž.

„Honem, nebo tady umřem!“ křičela jsem na něj a svým nožem jsem rychle párala tu nohavici – až nakonec spadl na mé straně dolů! Byli jsme zachráněni! I s úlovkem! A právě v tomhle šťastném okamžiku se branka sama docela volně otevřela! Když kalhoty už byly rozpárané… To jsme se nasmáli! Branka se prostě otevírala na druhou stranu, než jsme mysleli. Opatrně jsme se přikrčili a kradli se domů. V rukou jsme měli to nejdůležitější – igelitky s jídlem! Když už jsme byli skoro u domu, otočili jsme se. Měli jsme štěstí, protože zahrady hořely!

Malou tykev jsem dala stařence Máně ze sousedství.

21. listopadu

Novinek je příliš mnoho, abych je zaznamenala všechny. Snad se povede aspoň něco. Vymyslela jsem si, že Arturovi budu říkat Džin. Když je tu Aladin a ten má přítele, tak by to měl být Džin. Jako v opravdové pohádce. A Artur není proti.

V noci jsem špatně spala, a tak jsem si najednou zdřímla v přítomnosti obou chlapců. Probrala jsem se až v okamžiku, kdy mě Artur přikrýval kabátem. Aladina to tak rozzlobilo, že s Džinem za celý večer slova nepromluvil. Zato stočil ručník do tuhého obušku a jakoby žertem mě jím udeřil. Tak jsem mu ho vytrhla z ruky a pořádně ho seřezala. Samozřejmě se naštval ještě víc!

Džin s Aladinem přinesli malou slepičku. Mamka s tetou Varjou ji oškubaly a uvařily. Varje jsme dali jedno stehýnko a trochu vývaru. Omluvili jsme se, že je to málo, ale my jsme byli čtyři! Pak se ukázalo, že není chleba, jen placka. Kluci se zřejmě naštvali, protože se okamžitě rozběhli pro chleba na nejbližší trh. Jenže když se vrátili, stejně se tvářili otráveně. Bochníček nám dali, ale hned nato se začali chystat k odchodu. To mě a mamku rozladilo a opravdu jsme si začaly připadat provinile. Nedaly jsme ale na sobě nic znát a mamka naopak zvučně prohlásila: „Nikoho nezvem a nikoho tu nedržíme!“

Kluci odešli. Džin na rozloučenou upozornil, že odjíždí do Ingušska k matce. „Když to přežijem, tak se zase uvidíme!“ slíbil.

Ve tváři „mého“ Aladina jsem zaznamenala údiv a leknutí.

Bašir nás celý večer bavil svými žertíky. Smáli jsme se všichni na celé kolo! Relativního klidu zbraní využil k tomu, že obrnil venkovní dveře domu. Sehnal někde šikovná prkna a dveře zesílil zvenčí i zevnitř. Mnoha lidem, kteří tu zůstali i během války, zadarmo vyrobil stejná bubínková kamna jako nám. Ze starých vyvařovacích hrnců a kýblů. Ahoj, deníčku!

Budur

24. listopadu

V noci zase přišla palba. Včera se hodně bombardovalo a střílelo ze všech druhů zbraní. Samy jsme se doma s mamkou bály, a tak jsme nocovaly u sousedů – tety Varji a babičky Niny. Spaly jsme v předsíni na podlaze. Aladin včera odešel s tím, že se zlobí na mě i na mamku. Když se loučil, tak řekl: „Už se tu ani neukážu! Nikdy!“ a pozorně se na mě zadíval.

Já ale jen jako obyčejně prohodila: „Ahoj!“ Jinak jsem nehnula brvou. Džin to nevydržel a uchichtl se.

„Starší bratr“ přenocoval u známého ve třetím patře a asi si tam při ostřelování užil strachu. Brzy ráno Aladin znovu zaklepal na naše dveře! Zkrátka si to rozmyslel, protože my přece jen bydlíme v přízemí. Jako by se nechumelilo, dal si boršč, kousek slepice a šel. Mansur chystá pro svou babičku a pro nás dříví. Řeže a štípe celý den! A jeho bratr je taky senza. Ráno někde našel dřevěné dveře, sám je přitáhl až k nám. A povídá: „Sousedům naproti to v noci roztřískalo dveře na cimprcampr a teď mají dole v domě otevřeno. Aspoň jedny musíme mít v rezervě, jinak nám sem jedni nebo druzí vrazí. A začnou tu válčit! Všechno nám tu zničí!“

U babičky Niny už několik dní žije její kamarádka Stasja. Bydlí moc vysoko, a tak se tam sama bála.

Dneska se naši lidi dost vylekali. V rádiu říkali, že nás budou bombardovat i ze „žraloků“. To jsou bitevní vrtulníky s raketami. Taková hrůza! Ale utíkat jako běženec je taky o strach. Na autobusy se střílí, lidi v nich pomřou a někdy i shoří zaživa. Na shledanou, deníčku!

Carevna Budur

25. listopadu

Den proběhl báječně! Ráno se sice trochu střílelo, ale kvečeru si sousedi z baráku vyrazili „na procházku“, což znamená, že postáli přede dveřmi a nadýchali se vzduchu (smíseného s dýmem). Jenže dlouho ta selanka netrvala – přímo do naší ulice začaly střílet grady. Všichni jsme se horempádem rozběhli do bytu tety Marjam, k Varje a k babičkám. Pak jsme běhali od sousedů domů a zpátky, protože je slyšet, i jak se nabíjí, i kam to letí! Místa jsme střídali podle toho, kam přesně se střílelo.

Během té palby k nám přiběhl Sultan. To už nás ostřelovala děla a bombardovala letadla. Na naši ulici, kterou tvoří několik třípatrových domů a v nich žijí jen civilisté, útočily jeden vrtulník a dvě stíhačky. Dům se celý kymácel. Pro dým z požárů se nedalo dýchat. Tlaková vlna strhla z okna deku, vyrazila přibitá prkna a já spatřila břicho nízko letící helikoptéry; hned jsem si pomyslela, že se podobá zlé vážce. Tohle se odehrávalo od šesti do osmi večer.

Bašir se na mě díval tak, jako by si mě chtěl zapamatovat navždy.

Mansur odešel k příborníku a pustil co nejhlasitěji písničky čečenského barda Mucurajeva. Náš vylekaný šepot, výbuchy, palba a zpěvákův hlas splynuly v hudbu války! Vtom se ozvalo kvapné klepání na dveře. Byl to Aladin! Myslela jsem si, že začínám šílet. To se mi snad zdá! Prošel tím peklem živ a zdráv! Ale jak to udělal?! Takový nálet – a on se z centra města dostal až k nám. Bál se, že máme hlad! (Cestou musel chvíli ležet v jakémsi příkopu a byl celý špinavý.) Sehnal a přinesl nám cihličku černého vojenského chleba! Sice ublácený, posetý bodláky a s rozříznutou rukou, ale došel! Popravdě řečeno se mi v tu chvíli už nechtělo umírat!

Carevna Polina-Budur

26. listopadu

Při včerejším náletu jsme se nakonec všichni najedli. A ne jednou, ale hned dvakrát! Pak jsme my s mamkou vyčistily a zčásti i vypraly oblečení našeho hosta.

Aladin samozřejmě spal na pohovce a my s mamkou se tísnily na její posteli pod oknem. Ta je upravená tak, že jsme jí už dávno mazaně odmontovaly nohy. Postel se tak ocitla dostatečně nízko pod oknem, skoro na podlaze, a chrání ji betonová zeď a radiátor. Na úzký parapet jsme nastavěly barikádu poliček s knihami, které nás měly chránit před střepinami. Měly jsme tedy v bytě stále tmu, ale bylo to bezpečné! Když jsme ráno vstali, ve třech jsme družně přesunuli velkou knihovnu tak, aby kryla pohovku. Před dělostřeleckými granáty nás taková skříň samozřejmě neochrání, ale před drobnými kovovými střepinami ano.

Po snídani jsme se věnovali studiu. Psala jsem gramatická cvičení a učila se nová slovíčka. Pak jsem se pokoušela předčítat čečensky i arabsky. Aladin mě pozorně poslouchal a konečně mě pochválil!!!

Pak mi líčil, že několik let bydlel mimo domov, hlavně na internátech. Taky si postěžoval, že v tomhle studeném podzimu si nachladil ledviny a je s tím nemocný. Mamka mu záda natřela mastí proti zánětům a přiměla ho, aby si kříž převázal šátkem. Těžko říct, jestli to na nás jenom nehrál, ale maminku rozlítostnil – všimla jsem si, že v kuchyni pláče a mumlá si pod nos: „Chudáci děti! Nic pěknýho ještě nezažily, a asi ani nezažijou!“

Aladin za mamkou celé ráno chodil jako ocásek a v předsíni jí pak zabořil obličej do ramene – úplně jako malej! Otřel se o ni tváří a řekl: „Musím se přiznat, že žít se mi chce moc. A bojím se! Zatím jsem se ani neoženil!“

Než mamka stačila odpovědět, ozvalo se zaklepání na dveře. Dost zlověstné, to jsem si hned uvědomila. Vyšla jsem ven a narazila na pár sousedů. Vysvětlili mi, že jedna bomba večer zasáhla i sousední dům a výbuch dvě patra spojil v jedno! Zemřela při tom Arménka Raisa, která před dvanácti dny přestoupila na islám. Zrovna se modlila a modlitbu nepřerušila.

Postarší Čečenka, která Raisu učila islámský azán*, se vylekala, vyběhla na schodiště a zkusila sejít dolů. To ji zachránilo, i když pak celu noc proseděla na zbytku zříceného schodiště. Ráno jí pak pomohli slézt příbuzní, kteří se před náletem schovali do sklepa. Ta paní skoro přestala mluvit.

* Svolání ke společné modlitbě

Raisu zasáhla střepina, přímo do spánku. Pochovali ji do čerstvého trychtýře po výbuchu na zahradě. Pod višní, kousek od jejího dosavadního domova. Aladin a další sousedi se nad jejím tělem pomodlili. Před pohřbením se z mrtvé Raisy začala šířit velice příjemná vůně, která vydržela i po zaházení hrobu hlínou! Tenhle zázrak můžou potvrdit všichni, co na jejím pohřbu byli. Cítila jsem tu vůni, i když už jsem se vrátila domů. Plakala jsem a uvědomila si, že se stále víc bojím někoho v téhle válce ztratit. Aladin se dotkl mé ruky a řekl: „Raisa je v ráji. Všechno, co bylo dřív, s přechodem na naši víru zmizelo. Tím jsem si jist! Na zemi je to horší než v nebi. A nebreč, carevno!“ Rozloučil se a odešel.

S pohřbíváním pomáhali ruský soused Nikolaj, Azin bratr Šachrudín i synové čečenské sousedky, u které Raisa nějaký čas bydlela, a také Aladin a Tagir z domkové čtvrti. Rozloučit se s ní přišli všichni lidé z nejbližších domů, asi tak dvacet jich bylo.

Stasja si vzala Raisin snubní prsten, stáhla ho z nebožčina prstu a nechala si ho na památku. Všimla jsem si, jak se mamka trpce ušklíbla, a byla jsem ještě smutnější.

Jak často a jak rozmanitě dokázala Raisa lidem pomoct! A jak nádherně zpívala! Její smrt mnou otřásla.

Bojím se, abych neztratila Aladina! Bojím se zůstat bez mámy! Bojím se!

Přes den se zastavil Džin a řekl, že odjet z města se mu nepodařilo – na silnici z několika stran pálila děla. Tak jsem mu věštila z karet a předpověděla, že cesta, na kterou si myslí, se uskuteční. Džin si dal čaj se sušenkami a odešel.

Modlila jsem se za Raisinu duši a za Aladina a za zdárnou Džinovu cestu. Pak jsem si vzpomněla na Muslima, vnuka paní Zulaj z prvního vchodu, který tak rád sbírá kytky.

Carevna Budur

27. listopadu

8.50 Džin je u nás. Řekl si, že pokud ještě jednou neuvidí svého přítele, odjet nemůže. Počasí je přitom jasné a slunečné. Takže můžeme každou chvílí čekat nálet.

Takhle to teď chodí, můj milý deníčku – klidně se může stát, že se rozloučíme navždy. Vždycky když letí těžké bombardéry a hučí zmučeně jako unavení čmeláci, slyším v tom hudbu z notového záznamu Smrti.

V noci se opravdu bombardovalo, naštěstí ne u nás, ale v centru a taky v domkové čtvrti vedle továren. Džin prosil, abychom nevycházeli ven a upozornil nás: „Hrozí nebezpečí náhlých pouličních bojů. Dost velký!“

Přinesl nám opravdický velký bílý chléb!

9.10 Bombarduje se. Naštěstí i teď daleko. V rádiu našich starých sousedek říkají, že po Čečensku probíhají kobercové nálety. To jsou takové, co po nich nikdo a nic nezůstane?!

Aladin je pryč, ale když Bohu bude záhodno, tak se zase setkáme.

Carevna Budur

29. listopadu

Včera přijela sestra tety Marjam Líza. Říkala, že má peníze na vyvezení jednoho člověka z Čečenska a že jako pro zraněnou přijela pro mě. Marjam a její rodina vědí, co je to plnit sliby! Mamka řekla, že ona tu stejně zůstane a bude hlídat majetek. Já si postavila hlavu a odjíždět jsem taky nechtěla. Bála jsem se opustit maminku, protože ta by beze mě byla ztracená.

„Díky!“ řekla jsem. „Tobě i tetě Marjam, ale život bez těch, co mám ráda, by mi nebyl k ničemu.“

Místo mě se tak na cestu uprchlickým autobusem začala rychle chystat Mansurova matka Varja. Rozhodla se, že odveze aspoň Bašira, samu sebe a televizor. Pro syna peníze na cestu měla a druhé sedadlo jí zaplatila Líza.

Že se ale lidi vyznají v tlačenici! Mamka se pokoušela mě přemluvit, a dokonce mi do igelitky naházela pár kousků oblečení, ale já nepojedu! Už jsem se rozhodla! Maminka tedy vyprovodila sousedky a mého veselého kamaráda.

Autobus měl přijet v 7.00, ale o hodinu se zdržel. Maminka sousedům pomohla odnést přikrývky a polštáře. Vracela se přes holou pláň mezi domem a zastávkou v palbě, takže riskovala život. Modlila jsem se za ni, protože se mohlo stát, že ze mě bude úplný sirotek. A najednou do té mé samoty zaklepal Aladin a zeptal se: „Je všechno v pořádku?“ Pak mi hodil balíček sušenek a oznámil mi: „Mám naspěch, zbývá mi pár minut. Musím rychle vyhledat kluky a na jednu věc je upozornit.“ A dodal: „Když jsi neodjela, tak k vám budu chodit dál. A nebuď smutná!“

Nemáme chleba a skoro ani nic jiného. Navečer jsme s mamkou zaběhly na trh, ale až na pytlík rýže jsme nepořídily nic. Trhovci měli jen cigarety a čokolády. Ženské na trhu vykládaly, že ve tři odpoledne vojáci zahájili palbu na běženecký autobus. Vědělo se taky, že v té tragédii bylo čtyřicet mrtvých a čtyři zranění. Panebože, vždyť tam ale byli i naši!

Polina

30. listopadu

Včera večer přišel Aladin a oznámil mi: „Džin se ztratil!“ Pak se přiznal, že se pohádali, a vysvětlil mi příčinu: „Džin s tebou nemá co mluvit. A ty s ním!“

Byl zlý a takový zmatený. Najednou mně a mamince oznámil, že hodně přemýšlel a rozhodl se dál mi nekazit život. Ale protože je válka, rád by se oženil. Vezme si prý starší ženu, která už byla vdaná. Takže v případě jeho smrti po ni nebude tak těžké zůstat sama, jako by to bylo pro mě. Vyslechla jsem všechny ty nesmysly s klidem, ale cítila jsem, že srdce mi ztěžklo jako kámen. Takže si chce vzít dospělou ženskou?! Ukázalo se, že ji známe.

„Je to Kusum!“ došlo okamžitě mamce.

Aladin přikývl, ale sám její jméno nepronesl, jen se pokoušel vysvětlovat:

„Je to matka mého přítele. Vdaná byla už dvakrát. Je starší než já, úplně jako v knize o proroku Mohamedovi. Už jsem byl i u nich doma. Můžu za to sám, že je do mě zamilovaná! Zato její syn pořád mluví o tobě. A že jestli to všechno přežije, bude tě chtít! Je to celý divný! Takový nepoctivý! Kusum je náramně zbožná! Společní známí říkají, že naše manželství prověří naši víru!“

Odpověděla jsem hodně tvrdě: „Po tomhle všem už mě nikdy neuvidíš. Manžela jiný ženský tady nepotřebujem!“

Mamka mě ale okřikla: „Konečně o něj bude v takhle šílený době postaráno! Musíš pochopit, že jako kluk zažil jen internát, jen hlad a chlad. Teď bude mít konečně rodinu, tak laskavě nemysli na sebe, ale na něj!“

Carevna

3. prosince

Bombardujou nás letadla. Už čtyřicet minut! Ležíme s babičkama Ninou a Stasjou na podlaze v naší skrýši. Nálety začaly brzy ráno. Chvilku nám nedají pokoj.

Na dnešek připadají Aljončiny narozeniny. Hodně o ní přemýšlím. Kde asi je? Nejspíš se potlouká po ruském venkově, ale aspoň není tady, kde všude číhá smrt.

Ležím s polštářem na hlavě, aby mě netrefila střepina, a píšu. U srdce mě bolí tak, že se mi špatně píše. Město bombardujou od 8.00.

Patoška-Budur

4. prosince

Tentokrát se bombarduje málo, spíš nás ostřelujou z děl. Objevili se tu povstalci, skromní rolničtí mládenci. Rusky mluví se silným akcentem. Zaklepali u babiček a zeptali se: „Dáte nám kousek mýdla? Nechceme vám lézt do bytu.“

Pak se představili. Prý jsou z Naurského pluku a budou k nám do zahrad chodit pro vodu. Jinak se utábořili v budově výzkumáku za plání. A ještě řekli, že odsud chtějí krýt odvoz raněných. Načež ozbrojenci přitáhli lehké dělo a postavili ho k našemu vchodu. A vystřelili! Já s maminkou a se všemi ženskými, bez mužských, jsme se za nimi vypravili a začali je prosit: „Běžte pryč! Kvůli vám rozstřílej naše baráky! Vy jen tak boucháte do vzduchu, ale oni už sem mají namířeno a budou pálit z děl nebo házet z letadel bomby. Na naše domy, kde máme starý lidi, nemocné a děti!“

Ozbrojenci pochopili a řekli: „Běžte za naším velitelem, tohle my rozhodnout nemůžem.“

Tak jsme se za ním všichni rozběhli. Velitel jim dovolil, aby se přesunuli jinam, a ozbrojenci nám slíbili: „Jen to vybijeme a mizíme. Nabitý dělo se přemisťovat nesmí!“

A odešli. Bylo jich tak pět až sedm, víc ne. Pak jsme je viděli, jak to svoje dělíčko tahají z místa na místo – po zahradách i po pláni. Aby to vypadalo, že je jich mnohem víc. A taky lákali palbu na sebe. Sami jinak stříleli do prázdného nebe a lidem vysvětlovali: „To dělo dostřelí tak sedm osm kilometrů. Ale konkrétně na nikoho nemíříme.“

V noci na dnešek se mi zdálo o zemřelé sousedce Raise. Na čele měla stuhu a na té arabský nápis „Není boha kromě Alláha“. Usmála se na mě a řekla: „Válka skončí a ty to přežiješ.“

Dneska mi střepina v noze zase vadí. Pohybuje se a řeže mě zevnitř. Je to strašlivá bolest. Modlím se každý den a prosím, aby se nikomu z mých známých nic špatného nestalo.

Budur

8. prosince

Když byla včera mamka v kuchyni, tak jsme se políbili. Jsem šťastná!!! Umřu šťastná!

Maminka se vrátila ve chvíli, kdy Aladin klečel u pohovky. Prosil o odpuštění a tvrdil, že mě miluje. Mamka mu okamžitě vrazila pohlavek a řekla: „Důvěřuju tobě i tvý víře, tak ať nezklameš sám sebe!“

Vrhl se k mamce, objal ji a několikrát opakoval: „Jsem já to pitomec!“ Pak Aladin nečekaně zabořil uslzenou tvář do mamčina ramena.

„To seš, a pořádnej,“ řekla maminka a pohladila ho po vlasech. „Vzpamatuj se, chlapče! Čas to všechno urovná a rozestaví na svý místa. Děkuju ti! Hlavně ale té mojí holce neblbni hlavu! Nezlob se, ale já jsem ráda, že to takhle dopadlo. Volil jsi správně, protože Polině je, marná sláva, teprve 14.“

A vyběhla do kuchyně, aby neplakala před námi. „Děti, umejte si ruce, nesu vám jídlo,“ zavolala už skoro normálním hlasem.

Všichni jsme se pustili do tradičních tvarohových placek s trávou. Mamka si pak lehla do postele a dělala, že spí. Zato my jsme propovídali celou noc! Aladin mě vzal za ruku a líbal mi prsty. Několikrát mi řekl, jak mě miluje. Pak zavolal na mamku a své přiznání jí zopakoval. Omlouval se a říkal, že se oženil proto, aby mě ochránil. Sliboval, že pokud svolím stát se jeho ženou, při první příležitosti se rozvede!

Aladin byl laskavý a něžný! Můj milovaný Aladin.

Carevna Budur

13. prosince

Netopí se. Plyn nejde už dávno. Je děsná zima. Ruce mám z toho chladu celé rudé, a když píšu, prsty neposlouchají.

Najednou celý splašený přiběhl Džin a rovnou upozorňoval: „Jsem tu jen na pár minut.“ Hned přiznal, že Aladina a to, co dělá, vůbec nechápe. A že na něj už čeká auto. Že se pokusí z Čečenska odjet. „Do dvou hodin je moratorium! Nebude se střílet ani bombardovat. Tohle je poslední šance, jak se dostat z města! Proto jsem se stavil. Chtěl bych tě vzít s sebou!“ oslovil mě naléhavě. „Souhlasíš? Nastěhoval bych tě ke svý matce!“

To jsem se neodvážila. Tak mi slíbil, že mi aspoň určitě napíše. A pošle buď po někom, nebo poštou (pokud bude fungovat) zprávy o sobě i o Aladinovi. A vynasnaží se zase přijet! Pak mi potvrdil, že Aladin se opravdu oženil a že Kusum je 40! Kdežto Aladinovi 23… K tomu ještě dodal, že Aladin se narodil 24. září.

„Dneska v noci má začít útok na město, pojeď se mnou!“ opakoval Džin.

Odmítla jsem tedy ještě jednou. Rozloučili jsme se jako opravdoví přátelé.

Posadila jsem se do výklenku. V záznamech do deníku budu pokračovat, dokud budu živa. Aladina Alláh ochraňuj! A všechny mé přátele! Všechny staré lidi a děti, co zůstanou ve městě!

Učím se správně dodržovat Urazu. Ačkoli – my stejně žádné jídlo nemáme. A v palbě nebo při náletech se člověk taky moc nenají…

Carevna Budur

15. prosince

Ráno naši sousedi ukázali svou pravou tvář – zachovali se zbaběle a neochránili psa Lajdu, potulného kamaráda Sulejmanových dětí.

Po psovi stříleli Čečenci v povstaleckých uniformách. A muži z našeho domu utekli. Ani nehlesli, a to jim přímo před očima jiní muži vraždili živou bytost! Mlčeli. I Sulejman, který toho psa krmil a jehož dcerka a syn si s ním každý den hráli. A stejně se zachovali i strejda Sultan a děda Nikolaj, co žije se svou ochrnutou matkou. Nakonec se Lajdy zastala jedině moje máma. Řekla, že takhle se chovají krutí kluci, ne muži ve válce! Ozbrojenci na ni namířili pistoli, jenže ona se nehnula z místa a jen jim řekla: „Jen si něco zkuste, to byste si pěkně odskákali!“ a ještě vyzývavě opřela ruce v bok.

Povstalci na to: „Abychom za tebou nepřišli domů, teti!“

To ji rozzuřilo nadobro: „Tak čekám! Ani dveře zavírat nebudu!“

Vyšla jsem za ní a Lajdu jsme odnesly do nejbližšího vchodu, co bydlí babička Stasja. Převázaly jsme ho a daly mu vodu. Byl to ořech, ale velký, až domů bychom ho neunesly. Takovou tíhu.

Když se setmělo, ti mládenci se objevili zas a řekli si mamce o ocet. A omluvili se! Říkali, že na tom psovi si jen chtěli vyzkoušet, jestli chlapi z naší ulice nejsou náhodou „sráči“.

„Nestojí za nic! Akorát chlastají a kradou. Však my dobře víme, jakej kdo je! Kdybyste potřebovala pomoct, tak přespáváme u Azy v prostředním vchodu. Kdyby vás někdo otravoval, určitě přijdem!“ A šli pryč. My s mamkou jsme využily, že je chvíli klid, a donesly jsme psovi kousek placky. Dlouho jsme ho hladily. Zatím žil!

Zato nám umírá kočka, kterou si od nás pořád chtěl někdo vzít, třeba i dvě sousedky najednou. Jenže nakonec si ji nevzal nikdo. Ta kočička Seda je nešťastná. Nic nežere a umírá hlady. A můj kocourek Čips zase sotva leze.

Dnes v noci se mi zdálo o Kusum. Která se nestala mou tchýní!

Nina se Stasjou ve svém chraptivém rádiu slyšely, že k nám do Čečenska přijede OBSE*. Jenže kanonáda nepřestává. Budur

* OBSE – Organizace pro bezpečnost a spolupráci v Evropě

16. prosince

Aladin, ten Aladin! Včera večer zase přišel a potvrdil, že se oženil. Jenže za hodinu zase prohlásil, že to není pravda! Pořád všechno zamotával, lhal mi a tvrdil, že si mě chtěl jen vyzkoušet. A ptal se, jestli bych nechtěla být jeho druhá žena. A vykládal hlouposti, že bychom s Kusum klidně mohly být kamarádky.

Tak jsem mu řekla: „Ano, chtěla! Až mi bude čtyřicet. Ale zatím je mi čtrnáct a nechci se vdávat! Chci chodit do školy, odmaturovat a potom na vysokou. Jenže pak si za muže vezmu, koho já budu chtít! Sama si vyberu!“

Vytřeštil na mě oči – takhle zlou a vzpurnou mě ještě neviděl. Tak mě poprosil, abych se neukvapovala a ještě si to rozmyslela.

„Ta dvakrát vdaná ženská tě úplně zblbla,“ přišla se svým názorem i mamka. „Jenže – pro nás je to takhle lepší…“

Aladin se za ní rozběhl do kuchyně a říkal jí, že se do toho úplně zamotal. Že v knihách se dočetl, že je třeba brát si hlavně rozvedené ženské, aby se omezily nemanželské vztahy a prostopášnost.

„Na tom něco je!“ přikývla mamka. „Ale když jsi ženatej, tak už k nám chodit nemůžeš. Rozumíš?! Protože pro tebe je to hanba a nás tím pošpiníš!“ zdrtila ho definitivně.

Aladin celý pohasl. Mamka se hodně zlobila a on ji asi nechtěl dál rozčilovat. Začal se chystat k odchodu a na rozloučenou vytahal z kapes všechny peníze, dokonce i drobné. „To máte na jídlo,“ zamumlal a vyšel ze dveří.

Byla jsem z toho celá pryč. V prsou mě všechno nesnesitelně bolelo. Vyběhla jsem za ním ven a křikla na něj. Došel k prostřednímu vchodu, ale tam už to nevydržel a ohlédl se! Promnul si palcem levé oko a kořen nosu. Jenže pak bez zastávky přidal do kroku a zmizel za rohem.

Když jsem zůstala sama, rozvzlykala jsem se a nemohla to potlačit. Ani jsem si pořádně neuvědomovala, kde to jsem. A jestli vůbec ještě žiju, nebo už ne. Něco jsem si v duchu přísahala a proklínala sebe i celý svět. Válka mi připadala ve srovnání s mou ztrátou jen jako hloupá banalita. Zřejmě to byl zatím nejděsivější den mého života, ale pokud možno jsem na sobě nedávala nic znát. Ani mamce.

V noci zraněného psa někdo dorazil kamenem. Kámen ležel hned vedle, umazaný psí krví. Našly jsme ho tam ráno, když jsme ho přišly převázat a pohladit. Viděli to všichni.

Je noc a za oknem střílejí děla. Napsala jsem Aladinovi dopis, který si nikdy nepřečte. Protože si netroufnu mu ho poslat. Hrdost mi to nedovolí. Tak jsem ho založila do tvých stránek, deníčku. Tady je:

Aladine!

Kéž s tebou Nejvyšší bude spokojen a na všech Tvých cestách Tě ochraňuje. Prosím ho o to, aby naše odloučení nebylo dlouhé – je mi moc a moc smutno. Smutno po všech těch okamžicích, kdy jsme byli spolu. Čekám na Tebe. Na Tvůj úsměv, co přinášel do našeho domu světlo. Je mi teprve 14 a to je moc málo, ale za celá ta léta jsem nepotkala člověka lepšího než Ty.

Nikdy nezapomenu, jak jsme se spolu během palby doma učili a jak ses o mě staral – jako bych opravdu byla Tvá sestřička.

Přeju Ti, aby se Ti smrt vyhýbala, aby sis na tomhle světě požil do sytosti a byl tu šťastný. A navždy si pamatuj, že náš domov je Tvůj domov.

15. 12. 99 Carevna

18. prosince

Do našich domů dorazila velká skupina lidí, hlavně ženy a děti. Jejich vůdcem je muž, asi čtyřicátník. Ten vydává pokyny a všichni ho poslouchají. Líčili nám, jak sem pěšky došli ze sídliště na druhé straně města. Tam dřív žili všichni společně ve velkém paneláku. Původem jsou to hlavně Rusové a Čečenci, ale je mezi nimi i pár Tatarů a Arménka. Potřebují prý dnes někde všichni pohromadě přenocovat, ohřát se a převléct do suchého. Potřebovali by nádobí a nářadí. A samozřejmě jídlo. Ideální by byl velký rodinný dům, kde je vše potřebné.

V této živelně vzniklé „rodině“ je i mladá žena jménem Kira, která se okamžitě spřátelila s Azou. Kira s sebou přivedla i synka, takového čiperku, o něco mladšího než já. Přišel ke mně sám a představil se: Míša!

První den se k nám chovali docela pěkně – cítili s mým zraněním i s mamčinou fyzickou slabostí. Poprosila jsem o sekerku (měli s sebou plno všelijakého nářadí), protože naše stará je moc těžká. Míša prohlásil: „Hned to bude!“

Vybídl mě, abych šla s ním. Mamka to dovolila. Tak jsme hledali sekeru – a skutečně našli, malou a lehkou. Přesně pro mou ruku! Vůdce „rodiny“ věnoval mamce kanystr nafty.

Všichni ti lidé hodně připomínali bezdomovce. Já vím, že za to nemůžou. Jsou nešťastní a nemají kde bydlet. Jen s obtížemi ale potlačuju svůj odpor. Přežívám tak, že jsem si vzala cizí sekeru. A oni přežívají taky tak! Ze všech z nás udělali špinavé hladové nešťastníky a učí nás krást. Jak je to hnusné! Lidé z „rodiny“ se ženou dvory a zahradami jako hejno sarančat. Výrostci obratnými pohyby šmejdí v kapsách cizího šatstva. Prolézají domy. Kradou a jsou všude.

Po ostřelování se některá patra v našem domě propadla a spojila s těmi pod sebou. Totéž se stalo i v domě naproti. Ze střechy se valí černý dým a díry v ní jsou už dávno. Plameny pomalou hasnou samy. Zdi v nevytopených bytech jsou vlhké. Také v našem pokoji jednou sněží a podruhé prší.

21. prosince

Vzpomínám na Aladina. Naposledy jsme se viděli předevčírem. Přišel za mnou v deset ráno. Stáli jsme v padajícím sněhu a drželi se za ruce. Nádherný pocit! Vůbec nechtěl odejít… A jak se na mě díval! Jenže pak se rozloučil a šel. To je všechno. Dopis jsem mu nakonec nedala.

Carevna

24. prosince

Tlustá Aza navykládala „rodině“ všelijaké nesmysly. Míšovi proto nedovolují se mnou mluvit a nepouštějí ho k našemu vchodu. Vůdce té party kolem mě prošel a zavrčel: „To si s váma ještě vyřídíme!“

Vůbec nechápu, co jsme jim udělaly, v čem je naše vina. Asi v tom, že nepijeme. Že se neúčastníme toho drancování. Radši žijeme o hladu, ale po cizích domech nekrademe. Jíst přitom nemáme co.

V požární nádrži plave chcíplá kočka, ale voda se z ní pije – a nic. Nikdo ji neodmítl a nikdo z ní neonemocněl. Zatím žijeme. Většinou si na pití rozpouštíme sníh, jenže z plného kýble je tak jedna sklenice. Babičky v sousedství mají pytel makaronů, ale s nikým se nepodělí.

Přinesl je Mansur, než odešel. Tenkrát nám jeho matka tuhle cennou pochoutku štědře odsypala, ale teď sousedi své makarony jedí sami.

Moje mamka je trošku naivka. Na podzim, když jsme měly zásoby, všem podstrkovala. Teď nemáme nic, jen kilo plesnivé mouky. Dneska jsme zažili silnou kanonádu. Horní patra hořela a část z nich se propadla. Tlaková vlna vyrazila zamčené dveře v prvním patře. Mamka je tedy zajistila tak, že je přivázala k zábradlí. Jenže to k nám do domu zrovna přišli Aza, Lina, strejda Valera a další sousedi – a řekli: „Je hlad, hroznej hlad!“ a začali hledat po bytech jídlo.

My s mamkou jsme našly sklenici zavařeniny. Jedla jsem ji lžící, dokud se mi neudělalo špatně. Naším základním pokrmem je teď sklenice vody, do které se dá lžíce mouky a naseká se do toho cibule. To vypijeme a jdeme si lehnout.

Pět koček už nám umřelo. Mamka je chodila pochovávat do zahrad za domem a nad každou vzlykala jako nad dítětem. Zbyl nám jen jeden velký pruhovaný kocour. Stejně jako noví příchozí k nám i on dorazil z jiné části města. Říkáme mu Chattáb. Moc se mu chce žít, a tak sežere i nasolené rajče! Nebo sežvýká polosyrovou nemaštěnou placku. (Recept je jednoduchý: soda, voda ze sněhu, plesnivá mouka a pánev, rozehřátá i za střelby venku na ohni.) Kocour si domů nosí i mrtvé ohořelé ptáky a někomu pravidelně ukrádá sušené ryby. Má štěstí, zatím ho přitom nikdo nepřistihl. Včera jsme jednu rybu Chattábovi sebraly a okamžitě snědly!

Lidi před dům nastražili velkou kruhovou síť a pod ni sypou drobky. Do téhle pasti chtějí chytat holuby, jenže ti na to ne a ne skočit…

Dneska po našem domě usilovně stříleli z děl, jedna i druhá strana. Pustily jsme sousedky s vnoučkem do našeho spásného výklenku na chodbě. Občas jsme naopak přeběhly na jejich konec chodby a seděly tam na podlaze. Kanonáda trvala několik hodin a granáty padaly kolem našeho domu.

Jak to vlastně přežíváme? Vstáváme brzy, ve čtyři ráno. Pak hledáme, řežeme a štípeme dříví. Vaříme na chodbě nebo doma. To všechno se musí stihnout před úsvitem, aby nebylo vidět kouř. Odkud se kouří, tam se střílí! Rusové si myslí, že tu jsou ozbrojenci. Jenže kdepak, tady jsou samí civilisti!

Patoška-Budur

25. prosince

Aza s Linou jsou sprosté lhářky a ničemnice! Vyšly z jejich vchodu ven a ječí, že jsme jim prý ukradly mouku. Jako bychom chodily do jejich domu – ani do vchodu nevkročíme! Maminka se ani nerozčilovala a jen řekla: „Kdo chce, může se podívat, co jíme. Jakou máme mouku!“

Na to se přirozeně nikdo podívat nechtěl – tyjátr zkrátka zabral! Všichni se zase spolčili proti nám! Proč je tu tolik nenávisti? Vůbec tomu nerozumím. Naše okna na ulici nevedou, takže sousedy skoro nevidíme a o jejich „lovecké výpravy“ se nezajímáme.

Nakonec jsem to nevydržela a křikla na tlustou Azu: „Poslouchej, ty bestie! Že ti maminka vůbec někdy nosila jídlo! A chodila ti pomoct, když jsi byla nemocná! A teďka takhle lžeš, abys zamaskovala vlastní hříchy?!“

Aza mi to samozřejmě nezůstala nic dlužná, vynadala mi do kurev a ječela, že mě zmlátí. Mamka se mě pokoušela vtáhnout do domu, ale já zuřila tak, že jsem se nedala: „Ty pomluvy si ještě odskáčeš! Já mám zastánce támhle!“ a ukázala jsem na nebe. A ticho… Lina Aze něco pošeptala a zatáhla ji do jejich domu. Jsou to zlodějky, sama jsem to viděla!

Byl tenkrát docela klid a u nás se nebombardovalo. Z ulice se ale najednou ozval takový podivný bzukot a skřípot. Vykoukla jsem z našeho vchodu a jen si broukla: „To by mě zajímalo, jaká je tohle zase nová zbraň, jak nás asi budou zabíjet teď…“

A uviděla jsem tohle: sousedi se vraceli z činžáků na dolní straně ulice, přes rameno pytle a v ruce drželi konec provazu, ke kterému bylo přivázáno několik vysavačů, které jely po vlastních kolečkách… A právě tenhle vláček vydával ten zvláštní zvuk. Sousedi mi nevěnovali nejmenší pozornost a domlouvali se, komu se která barva líbí víc a jak se o to všechno podělí. A mě napadlo, že lidi už se dočista zbláznili, když nemyslí v tomhle městě v troskách na smrt, ale na vysavače.

Zase střílejí děla. Máma mě volá do domu, do našeho kouta, do bezpečí, ale já nejdu. Stojím a dívám se na dům naproti. Tam, kde zrovna zmizely dvě ženské, co nás svou lží tolik urazily. Vidím, jak se patra protějšího domu hroutí, jak tam hoří a jak všechno halí dým. Je černý! Není ho vidět! Je tam prázdno.

Kde jsi, Aladine?

Dál psát nemůžu.

Carevna Polina-Budur

26. prosince

Vykašlala jsem se na všechno a zůstala v posteli. Zase po nás pálili z děl. Zato když jsem se vzbudila, bylo všude absolutní ticho!

Stavil se u nás strejda Valera a vyprávěl takovou válečnou historku. Tři „hrdinové“ se rozhodli, že si, palba nepalba, dají do nosu – Sultan, Nikolaj a Vovka z domkové čtvrti, jehož dům na rohu ulice už dvakrát hořel. Sešli se v bytě dědy Nikolaje, samozřejmě ne v pokoji, kde ležela jeho ochrnutá matka, ale v kuchyni. Tak se napili a něco k tomu přikousli. A zase se napili… Jenže v tu chvíli to prásklo přímo do našeho baráku. Stěna v pokoji i s věcmi celá vypadla ven. Nemocná maminka i s postelí vyjela až do chodby! Police s nádobím se zřítily na zem a z nábytku zůstala vcelku jen jedna skříň. Všechno ostatní bylo napadrť. (Tou dobou jsem spala.)

Jenže tři kumpány ten přímý zásah bytu nijak nepoznamenal, nikdo z nich nebyl ani zraněný! Neutrpěli jediný škrábanec! Všichni tři si jen vytřepávali opadanou omítku z bund.

„No ale hlavně,“ jásal strejda Valera, „Nikolaj držel flašku s vodkou tak pevně, že se nerozbila! Zachránila je všechny zeď mezi pokojem a kuchyní!“

Nikolaj s nemocnou maminkou se ihned přesunuli do protějšího domu, co bydlí Aza. A svátek života mohl pokračovat i na novém místě! Ze samé radosti, že to všichni přežili, nalili i strejdovi Valerovi a ten to přiběhl vykládat k nám. Takový to byl zázrak!

Mamka je pořád vzteklejší a vzteklejší. Je naprosto nesnesitelná, asi z hladu. Snažím se jí to nevracet a naopak mluvit o něčem jiném. Pořád mě bolí žaludek a pořád se mi chce jíst. Blouzním po kousíčku opravdického bílého chleba. Řekla bych, že není nic chutnějšího. Ten kdybych si tak mohla dát, to bych už se ani smrti nebála.

Za pomoci spařené cibule se nám podařilo z mé nohy vymámit další dvě střepinky, ale mám ji celou červenou. Opuchlou!

Sousedi bloudili po okolí a našli v garážích několik mrtvých kluků, asi deset. Pevně doufám, že mezi nimi není Mansur. Lidi od nás mezi nimi asi budou, ale nikdo nám nechce nic říct.

Aladin u nás byl naposledy 19. prosince. Už devět dní o něm nevím vůbec nic.

Od noci bez přestávky střílejí děla. Spát se nedá. „Kafíři“, jak se tu říká ruským vojákům, zřejmě dostali falešné údaje a mydlí do nás hlava nehlava. Zase jsme si zalezly do výklenku v chodbě. Ležíme na matraci přímo na podlaze, která se zčásti propadla do sklepa.

Zdálo se mi o Mansurovi. V klobouku a s dlouhými vlnitými vlasy. Zeptal se mě: „Myslíš na to, že tě miluju? Čekáš na mě?“

Pohlédla jsem do jeho nádherných očí a řekla: „Ano!“

Viděla jsem, jak vysoko na nebi nad ním zářily dvě hvězdy. Velké a jasné! Tak jsem se mamky ráno zeptala, co by to mohlo znamenat.

A ona na to: „Je mu těžko! Ale dvakrát bude mít štěstí! Čekají ho dvě potěšení. Ty dlouhý vlasy znamenaj, že život pokračuje! Možná zrovna myslí na tebe. Celkem zažije dvě lásky.“

Všem vlastně šťastné a veselé! A taky jsem napsala čtyřverší:

Letadla letí s bombami,

nad domy stoupá dým,

jak hodně žít já chtěla bych,

mladá jsem, tak to snad smím!

Děla střílejí přímo na naše domy. Jenom náš vchod granáty zasáhly nejmíň třicetkrát. Stařenky s nemocným vnukem jsou schované u nás. Na jejich straně domu Rusové míří přímo do oken! A další zásah přímo do vchodu. Všude dým!

P.S. Propukla bouře, za chvíli asi začne vánice!

Carevna Budur

29. prosince

Vůbec nechápu, proč z těch tanků střílejí do oken! Někde v našem domě hoří. Nespala jsem celou noc. Zuří silné boje. Horní patra našeho domu už se změnila v jedno jediné. Odolalo jen přízemí. V domě naproti je to stejné. Hladovíme, k jídlu nemáme nic.

Dnes ti gratuluju, deníčku, k Novému roku 2000! A tobě taky, můj milovaný! Můj Aladine! Můj princi a mé prokletí. A tobě taky, má utrápená maminko! I tebe zdravím, Mansure. Stýská se mi po tobě, sousede. Přeju ti úspěch a spolehlivé přátele! Moc si přeju, aby všichni, co znám, včetně těch, s nimiž se nepřátelím, zůstali naživu!

Našeho posledního kocoura, pruhovaného Chattába, roztrhali hladoví psi. Pomoct jsme mu nestihly. V posledním okamžiku života vydal jen žalostné kočičí vypísknutí.

Sníh je z požárů celý zčernalý. Když vodu z něj chcete pít, musíte ji nejdřív přecedit přes kus látky. Venku je vichr a bílá vánice, jenže po chvíli zase všechno zešedne! Sníh rozpouštíme na kamínkách v plechovém kýblu a filtrujeme jej přes tenký ručník. Vody na pití jsou toho pak dva tři hrnky. A jen na pití. Jsme špinaví jako čerti v pekle. Sníh sbíráme hned za domovními dveřmi – v noci nebo hodně brzy ráno. Daleko nechodíme, bojíme se! Palebné přepady přicházejí znenadání. Spíme na zemi. Sníh se dá seškrabovat přímo z podlahy, protože okna jsou vytlučená. Skla v nich ale vydržela dlouho, nikdo nevěřil, že by mohla v oknech zůstat až do listopadu.

Včera večer pod okny jako přízraky prošli nějací ruští chlapi. Měli na sobě staré civilní bundy, ale hned se poznalo, že jsou to vojáci! Na okna navěšeli štěnice a teď budou střílet tam, kde je slyšet kroky nebo hlasy.

Jak tu máme žít, když nám střílejí do oken? Ve svém vlastním bytě lezeme po čtyřech! S hlavou pod úrovní parapetu, jako psi. Nemůžeme se normálně postavit! Okna jsme s mamkou zabednily vším dřevěným, co jsme doma našly, a k tomu knihami. Dneska jsme k tomu všemu přidaly ještě starou matraci, aby nepropouštěla zvuk. Celé ty dny většinou ležíme ve výklenku na chodbě, často společně s babičkami Stasjou a Ninou. Pytle s oblečením a lůžkovinami jsme odtáhly až ke dveřím do bytu. Co kdyby hořelo? Třeba by se nám podařilo to zachránit…

Brzy bude Nový rok! Mamka z hromady krámů vyhrabala umělý stromeček, postavila ho vedle petrolejky a nazdobila, až se najednou jeho slabé větvičky celé zatřpytily. V tmavé a studené místnosti se začazeným stropem podle mě vypadal jako zbytečný luxus.

Budur

30. prosince

Soudě podle řevu motorů po silnici kousek od nás jedou tanky. Co nám sem nasázeli ty zatracené štěnice, pálí po každém šramotu v našich bytech i domovních vchodech. Vyjít ven je vyloženě nebezpečné!

Zásoby dříví v kuchyni máme naštěstí slušné. Ale jídlo žádné. Rozpouštíme si mouku ve vodě a to pijeme. Aby nás tolik nebolel žaludek. Mouka má takovou nahnilou příchuť. Hnus! Kromě nasolených rajčat už nemáme nic, a dokonce i tohle nám dochází.

Někdy je u nás na schodišti cítit z horních pater cigaretový kouř – a přitom víme, že do domu nikdo nevstoupil! Podívat se, jestli nahoře někdo je, se naše babičky neodhodlaly. Mamka popřemýšlela a taky nešla. Nač riskovat? Nakonec řekla: „Nikdo nám nic nedělá a nikdo nás neobtěžuje, tak nač tam budem strkat nos?“

V noci na dnešek byl docela určitě v některém z bytů někdo přes noc. Zavonělo to jídlem! Jenže nevíme, kdo to byl. Že by ruská rozvědka? Nebo ozbrojenci? Lepší se do toho neplést a tvářit se, jako bychom si ničeho nevšimli. Ráno jeden z těch chlápků saltem vzad vyskočil z prvního patra. Podle hlasů tam přespali dva.

2000

4. ledna

Tak šťastný Nový rok!

Dva dny po sobě jsme si pekly vždy jednu malou placku. A já ji jedla horkou a trochu syrovou. „To je pochoutka!“ křičela jsem. Pak jsme ale zase přešly na mouku s vodou a nasekanou cibulí. Je mi z toho špatně.

„Tu cibuli potřebuješ kvůli dásním,“ říkala mamka, „jinak nám vypadají všechny zuby!“ Fakt je, že už se mi všechny kývají.

Brzy ráno, dokud se ještě nestřílí, jdeme pokud možno blízko při domech ke studni, co je za vedlejším domem. Sousedi se s námi o ni hádají. Té vody je málo a je špinavá.

Ukázalo se, že v tomhle domě žije ruská babička a její čečenský manžel. Úplně sami na třípatrový dům se třemi vchody!

Nedávno se tu objevili noví lidé – Čečenec, jeho ruská žena a jejich dcerka.

Přestože je to životu nebezpečné, k téhle studni chodí i lidé z domkové čtvrti. Dneska se světlovlasý Čečenec mamky zeptal, kde je tu voda. Může mu od pohledu být asi tak sedmnáct, chodí v uniformě, ale je beze zbraně. A pomáhá starším: štípe dříví, nosí vodu a vaří. V téhle ozbrojenecké skupině jsou i jeho příbuzní a ti mu samopal nesvěří. Na krku má světlezelené korálky. Je veselý a pořád žertuje, čečensky i rusky!

U jedné daleké studny pomohl mamce a několika babičkám vytáhnout kýbl nahoru. Ty, co nás odtud chtěli odehnat, pěkně zpražil: „Je tu voda, takže je pro všechny! A kde ty lidi bydlí nebo jaký jsou národnosti, nehraje roli!“ okřikl přísně ty bezcitné neurvalce.

Zanedlouho se objevili jeho spolubojovníci. Byli mladí a svalnatí a civilistům řekli: „Nechte kýble u studny a běžte. My vám vodu naberem. Každej dostane dva kýble, ale vemete si je až pak. Neriskujte, tady to nikdo nekreje!“

Ta studna je od nejbližších domovních dveří opravdu daleko, tak sedmdesát kroků. Všichni stáli ve vchodu a ozbrojenci čerpali vodu. Když ji rozdělovali, znovu a znovu opakovali: „Bismilláhí, ve jménu Alláhově!“ Byl mezi nimi i jeden s krásným zvučným hlasem, který před modlitbou vyvolával azán.

Ti muži říkali: „Když jsme přišli do vaší čtvrti, utábořili jsme se nejdřív ve velkým třípatrovým baráku. Pak jsme ale zjistili, že tu žije plno civilů a rozhodli jsme, že se musíme držet někde opodál. Tak jsme odešli do domků. Máme tam kotel a teplo. A velkej sklep. Kdyby přišel rozhodující boj, může se tam plno lidí z okolí bezpečně schovat.“ To byl asi ten důvod, proč jsme je ještě neviděli.

Bába Stasja těm pomocníkům dlouho děkovala a říkala jim „synáčkové moji zlatý“. A mamka mi šeptla: „Tos ji měla vidět včera, když zahlídla toho mladýho veselýho… Přála mu smrt, a když se otočil, hrozila pěstí a bručela: Abyste všichni chcípli! A dneska? Málem se jim klaní!“

Zahlédla jsem na Stasjině pravé ruce snubní prsten, který stáhla z prstu Raise, co zemřela, když se modlila při náletu. Ničemu jsem se nedivila.

Budur

7. ledna

Slavíme hned dva krásné svátky – pravoslavné Vánoce a kouzelnou noc před Uraza-bajramem. Tenhle svátek přijde zítra, kdy je třeba dveře nechat odemčené a každého, kdo přijde, pohostit. Dveře ovšem nezamykáme už dávno, protože se bojíme, abychom v případě požáru neuhořely, a hostům želbohu nemáme co nabídnout, cibule došla a mouka zbyla jen ta úplně plesnivá na dně pytle.

Ráno se nedalo nikam jít, protože pálily minomety a tu a tam i děla. Po kopcích je vidět tanky, na obou stranách údolí. My jsme mezi nimi. Byty hoří. Teď to venku strašně bouchlo a někdo zakřičel. Mamka vyběhla na chodbu a uviděla čtyři muže v uniformách, jak jdou ke studni pro vodu.

„Kampak?!“ zařvala na ně. „To se chcete vytahovat, jak jste odvážný? Myslete radši na svý mámy a ženy a počkejte v domě!“

Ostřelování zesílilo a granáty a miny dopadaly kolem stále častěji. Od sousedních babiček se co chvíli ozvalo vřeštění a nářek. Mamka vyšla z bytu ven, zaklepala u nich a pozvala je k nám. Pak je usadila do našeho bezpečného výklenku. Ty čtyři chlapy, co se vrátili do našeho vchodu, taky pozvala dál. Tak šli, celí překvapení a nerozhodní. Zeptali se, jak jsme na tom s jídlem. Maminka mlčky ukázala na pytel se zbytky vlhké mouky dole a oni nám navrhli: „O dům dál stojí hned ve vchodu pytel mouky. Večer si ho vemte!“

Maminka se zaradovala: „To jste nás zachránili, už jsme takovou dobu hladem! Mladík, co nám pomáhal s lékama a jídlem, je pryč. A sami vidíte, jak to je. Jsme dvě a dcera má plný nohy střepin – vzpomínáte, jak v říjnu dopadla na tržiště raketa… V případě nějakýho nebezpečí by nikam utéct nedokázala. A abych se někde venku sháněla sama, to nemůžu riskovat!“

„A my si mysleli, že všechno máte,“ divili se Čečenci. „Lidi z ulice šmejdí všude. Jednou jsme je načapali vzadu mezi domkama! Tedy – ne my, jiná skupina. Jednu Čečenku a jednu Larginku. A společně s nima znárodňovali cizí majetek nějaký manželé, Rusové. Polekali se a tvrdili, že shánějí jen něco k jídlu, jenže v pytli měli broušený sklo! Nezastřelili jsme je, takovej hřích jsme na sebe brát nechtěli. Jen jsme jim sebrali občanky a tím to skončilo. Řekli jsme si, že tím se budem zabývat po válce.“

A najednou si jeden z nich vzpomněl: „Jo – asi před dvěma měsícema za náma přišel nějakej kluk a povídá, že tady v přízemí žije jeho zraněná holka. A abychom jí pomohli, kdyby si ji chtěli odtáhnout Arabové, jenže ty brzo zase odešli. Bydleli tu nedaleko. Chodili v černým a měli černý plnovousy. Asi jste je tu viděly. Počkat – to ale vypadá, že jde o vás!“

Bylo to příjemné.

„Já jsem nějakej Budulaj,“ představil se nejstarší z nich. „Živíme se jednoduše, chleba si pečem sami. Za ženskýma se nevláčíme, protože se musíme uchovat v čistotě.“

Poznala jsem ho. Byl to ten, co lidem tak často naléval vodu a pořád při tom opakoval „Bismilláhí“. Zrzavý, světlooký a statný. Vida, Čečenec, ale připomíná spíš ruského bohatýra, podivila jsem se.

Večer jsme si tu mouku dovezly. Mamka něco odsypala a řekla: „Gratuluju k ruským Vánocům a čečenským Velikonocům!“ Stasja s Ninou se zaradovaly a slíbily, že nám darujou sklenici makaronů a dvě brambory. Jenže nás podfoukly a nepřinesly nic!

Chodí tu chlapi, co se tváří jako ozbrojenci. Jenže jsou to lupiči.

Domek Vovky s Olgou definitivně shořel a zhroutil se poslední noc v roce, 31. prosince…

Budur

14. ledna

Dneska je Starý Nový rok*! Díky klukům máme mouku! A připomínáme si narozeniny mé prababičky Julji-Maliky, která se narodila 14. ledna 1900. Žila ve Stavropolu. Jako děvče ji pokřtili a dostala jméno Julja. Po otci ale byla muslimka. Když byla stará a ochrnula, do smrti jsme se o ni starali. Pohřbená je v Grozném a rok nato jsme na tomtéž Karpinském hřbitově pochovali mého milovaného dědečka Anatolije.

* Nový rok podle juliánského kalendáře, kterým se řídí pravoslavná církev, se slaví až 14. ledna a říká se mu Starý Nový rok.

Vzpomínám si, že starat se o babičku bylo těžké. Mamka musela odejít z dobrého zaměstnání zbožíznalce ve velké továrně a najít si místo uklízečky na svobodárně. K naší ležící pacientce se totiž muselo zaskočit každé dvě hodiny. Časem se ale prababičce vrátila řeč a začala i vstávat, i když původně byla úplně nehybná a bylo jí 92! Vyprávěla hodně o svém mládí, však taky pamatovala skoro celé století. Zrovna jsem tenkrát šla do 1. třídy. Přes všechny starosti, které s ní byly, jsme babulku Julku, matku mamčiny matky, měli moc rádi!

Kdybychom tak věděli, že tady vypukne válka, to bychom určitě neopustili pokoj ve společném bytě v Rostově na Donu! Jenže my se naopak odstěhovali do Grozného a odvezli sem i všechen majetek – včetně starožitností, knih a nádobí. Pokoj v Rostově jsme normálně odevzdali domovní správě. V Grozném měla naše rodina hned dva byty v centru, dvoupokojový a jednopokojový, nedaleko ústředního tržiště. My s mamkou jsme získaly vlastní jednopokoják v ulici Leninova odkazu.

Teď se naše koupelna, přesněji řečeno její podlaha, propadla. Odpady jsou ucpané a nefungují. Zdi i strop jsou černé od mastných sazí. Jestlipak někdy dokážeme tohle všechno opravit? A vůbec – vydrží náš dům? Jak budeme žít dál? Jsem strašně slabá, řezat dříví je pro mě těžké.

Do vchodu nakoukl kluk s dřevěnými korálky na krku. Jeden z těch, co nám dali mouku.

„Teto,“ oslovil čečensky mou mamku. „Nevyprala bys mi kalhoty? Já to neumím a prosit starší mužské se stydím,“ ptal se z dálky, od domovních dveří. Jeho chování bylo opravdu sympatické.

„Tak jo, tak to přines!“ přikývla mamka. „Ale uvědom si, že mám nemocný srdce. Tobě je vyperu, ale všem prát nemůžu.“

Odešel a rychle se vrátil – i s kýblem vody, kelímkem prášku na praní a špinavými kalhotami v igelitce. Všechno to nechal za dveřmi a mamka mu to vyprala. Brzo ráno si kluk pro všechno přišel a ještě mokré šaty si vzal – že si to dosuší ve sklepě, kde všichni bydlí. Pak poděkoval a popřál nám hodně štěstí.

„A nemoh bych ještě někdy přijít?“ otočil se už v domovních dveřích. „Moc prosím! Co když mě zabijou? Tak abych byl v čistým...“

Mamka přikývla.

Zašla k nám osamělá stařenka Máňa a řekla, že už nemá mouku na placky a peníze že docházejí.

„Peníze nemáme, sotva sto rublů,“ řekla mamka, „ale placku ti dáme. Když budeš potřebovat, přijď si i zítra.“

Podala Máně půl té naší největší! Máňa se rozplakala a řekla: „Když bude zítra klid, skočím na Berjozku pro chleba. Nepotřebujete tam něco?“

„Ne, díky,“ odmítla mamka.

Máňa ji ještě poprosila, aby jí odpustila – a odešla. Dlouho jsme nechápaly, co jí máme odpustit, a chvilku trvalo, než nám to došlo. Už dávno, před válkou, se přihodila taková věc – Máňa k nám přiběhla s vnukem Viťkou. U nich doma se rodiče porvali a vylekaná babička s vnukem se schovali u nás. Když tihle nezvaní hosté odešli, zjistilo se, že se vypařilo značné množství sladkých čokoládových vaflí. Uložené byly pod postelí pro hosty ve velké krabici. V té době jsme zrovna na trhu prodávali takovýhle sladký sortiment. Protože to ale nakonec bylo jen jídlo, mamka se o tom ani nezmínila.

18. ledna

Včera po našich domech už zase stříleli z děl a jeden granát byl tak drzý, že oknem vlétl do bytu Azina bratra. A bylo po bytě – všechno se rozlítalo na kousíčky. Bratr utrpěl zranění hlavy a celou noc nepřicházel k vědomí. Ráno Šahruddín v náručí své sestry Azy skonal. Tady v okolí se mu zkráceně říkalo Šahíd.

Pochovali ho hned u vchodu do domu a pečlivě ho zaházeli větvemi, aby na něj nemohli hladoví psi. Ti jsou schopni mrtvolu vyhrabat a sežrat. Azin bratr byl hodný, mírný a tichý člověk. Bylo mi ho moc líto.

Zásah do bytu v přízemí je velmi vzácný, většinou to odskáčou patra tak od třetího výš.

Šahídův hrob s nasazením života vykopali chlapi z ulice. Stejně jako když se kopal hrob pro Raisu, pomáhal také Tagir z domkové čtvrti.

16. ledna zabila babku Máňu při ostřelování ulice raketa vypálená z gradu. Šla na trh pro chleba. Ani nevíme, kdo a kde ji pochoval.

P.S. Střepiny v nohou mi způsobují silné bolesti a taky mě bolí srdce. Cítím, jak se mi točí hlava, a při chůzi se musím opírat o zeď, jinak bych mohla upadnout. Upadnout hlady. A věřte mi, že když upadnu, tak se mi vstává moc špatně.

Polina-Budur

20. ledna

Včera ráno nás všechny z domu vyvedli Rusové. Když vojáci přišli, na hodinkách jsem měla devět pryč. „Rychle, dělejte!“ nařídili nám. Mamku nenechali ani vzít si malou taštičku s občankou a fotografiemi zemřelých příbuzných. Řekli jí, že to už nebude potřebovat.

Babička Nina vyšla do toho sněhu v domácích pantoflích. Nepřezouvala se schválně, protože si myslela, že zkontrolujou byty a doklady a zase nás pustí domů. To už tady jednou v roce 1995 bylo. Tentokrát ale všechny lidi, které vytáhli z bytů, shromáždili v prostředním vchodu protějšího domu, co bydlí Aza s Linou. Když jsme přecházeli ulici, viděla jsem jasné slunce a jiskřivý sníh. Bylo to krásné! Jen střepiny, co mi už čtyři měsíce bloudily hlavně pravou nohou, mě uvnitř bolely a skoro jsem nemohla jít.

Na schodech z domu jsem zahlédla plno mýdel zabalených do červeného papíru. Všechno se to muselo vysypat z velké krabice. Jedno jsem rychle zvedla a strčila do kapsy – to se může hodit! Když už jsme přecházeli k domu naproti, všimla jsem si, jak vojáci vynášejí další krabice, tentokrát s křišťálovým sklem. Sklo vytahovali ven a přímo před našima očima ho všechno se sprostými nadávkami roztřískali. Ale proč? Pak nám všem nařídili, že máme sejít do sklepa a mlčet. Kdo nebude zticha, toho prý čeká granát.

Ve sklepě jsme seděli asi tři hodiny. Jen jsme šeptali a sotva při tom pohybovali rty. Všichni se báli, že vojáci sem opravdu hodí granát. Takové věci se prý stávaly. Bylo tu málo místa, vlhko a nedalo se dýchat. Juročka, pomatený vnouček báby Niny, mi šeptal cosi o ufonech. Že „ty vojáci nejsou opravdický a že místo nich sem přiletěli vrazi z jiný galaxie“. On ale čekal „svý přátele Rusy“…

Konečně nám nařídili vyjít zase ven. Teta Aza a teta Lina hned začaly sbírat mýdla v červeném obalu, že prý jim je do úschovy svěřili nějací sousedi. Moc jsem se za to styděla, ale to své jediné jsem jim nedala.

„Nechte mě zaběhnout domů, musím si vzít občanku!“ dožadovala se rozrušeně mamka. „Přece nemůžu z domova bez občanky!“

„To nejde. A občanku nepotřebujete. Věci taky ne! Dveře nechte odemčený! A teď vpřed, za doprovodem!“

Aza dala mamce černý kožeňák. „Aspoň tohle mi zachraň!“ poprosila ji nečekaně.

Šli jsme husím pochodem za sebou, napočítala jsem jedenáct lidí. Když jsme zašli za roh domu, palba zesílila. Syčely a hvízdaly tu miny. Jedna vybuchla a vymrštila vzhůru sloup ohně kousíček od nás. Šli jsme společně s vojáky a jejich vlastní lidi po nich pálili jako o život. Voják vlevo začal sprostě nadávat do vysílačky: „Hele, vy volové! To jsme my! Už jsme tady! Šijete to do svých lidí!“

My s mamkou a babkou Stasjou jsme šly jako první. Stasja se sotva vlekla, tak jsme ji vzaly mezi sebe a navzájem se držely jedna druhé. Já sama skoro padala hlady a únavou. Když se ozvalo svištění miny, všichni popadali na zem. A pak se zvedli a pokračovali. Vojáci nás přivedli na okraj srázu. Pohlédla jsem dolů, do lepkavé hlíny a sněhu. Juročka se třásl, přežehnával vojáky křížem a mumlal: „Kuš! Kuš! Odlítněte!“

Jeden z vojáků vypálil krátkou dávku těsně nad našimi hlavami. Lekla jsem se a pocítila, že padám. Hlava se mi zatočila tak, že mě mamka musela podepřít. Velká bludná střepina v pravé noze se zase pohnula a způsobila šílenou bolest. Stará babka Stasja padla na kolena a rozkřičela se: „Co to děláte?! Dyť my jsme taky Rusové! Nestřílejte!“

Mamka jen stála a nepronesla ani slovo. Vojáci se rozesmáli. Jeden s hlavou kulatou jako koblížek mávl rukou: „Můžete táhnout! Tady dolů! A žádný domů – probíhá tu dočišťovací operace!“

Tak jsme ho poslechli a opravdu začali po blátě a sněhu klouzat dolů. Voják, který předtím klel do vysílačky, za námi křikl: „A nebojte, zastřelit vás nechcem, to byla jen taková legrace!“

Vlekli jsme se neznámo kam a tu a tam se před sílící palbou schovali do něčí otevřené garáže. Voják, který nás doprovázel, nám ukázal na dům bez dveří a bez oken, ale s pevnými cihlovými stěnami. „Tady se schovejte. Za náma jdou další jednotky. Tvrdší. My jsme hodný, z Moskvy, a máme mezi sebou i vysokoškoláky!“ Byl to takový vyzáblý dlouhán.

Brzy sem došli i naši sousedi. Dům, do kterého nás dlouhán zavedl, byl úplně prázdný, jen uprostřed jednoho pokoje stála železná postel s drátěnkou bez matrací a bez dek. Na té jsme zbytek dne a celou noc popořadě seděli. Já si vlastně sedla rovnou na zem a ve frontě na postel jsem nestála. V kapse jsem našla dva malinkaté kousky cukru – černé od sazí a vypadající spíš jako uhlí. Nosila jsem je tam už dlouho, že si je dám těsně před smrtí, která mě přece stejně musí jednou potkat, ale zapomněla jsem na ně. Strčím ruku do kapsy – a cukříky jsou tam. Nabídla jsem tedy ostatním; nikdo nechtěl, jen babka Stasja. Vrhla se po nich tak, až se zakuckala.

Ráno se všichni vypravili hledat jiný dům, aby byl celý a aby v něm bylo na čem spát. Nejedli jsme přitom ani včera, ani dnes, ale zato jsme našli ten dům! Má dveře i okenní rámy. Dokonce i kuchyňský stůl tu je! A pohovka! Naše tváře zářily štěstím a všichni přestali brblat. Rozdělili jsme se na malé skupinky a vypravili se hledat něco, čím bychom zakryli vyražená okna, aby v domě bylo tepleji. Lov byl úspěšný – sehnali jsme i hřebíky a kladivo. Rozhodli jsme se, že teď už se rozdělovat nebudeme a zůstaneme všichni spolu.

My s mamkou jsme se usadily v rohovém pokoji se starou zelenou pohovkou. Ukázalo se, že je nás tu celkem šest – já a mamka, babička Nina s nemocným vnukem, stařičká Stasja a babička Marie z vyhořelého domu v domkové čtvrti. Pro Ninu s vnukem Juročkou jsme s mamkou ze sněhu vyhrabaly rezavou drátěnku od postele a tu postavily na pár cihel. Někdo našel staré pánské boty a dal je Nině na přezutí, protože mokré nohy jí silně naběhly. Staré Stasje jsme zase přitáhli postel s vysokými čely, která vypadala jako nemocniční. My s mamkou jsme se po jednomyslném souhlasu všech mohly pohodlně uvelebit na zelené pohovce. Pravá noha mě moc bolí a mám teplotu.

Ještě štěstí, že jsme v rozbité skříni našly léky – Aspirin a Validol. Jídlo ovšem nikde žádné. Kvečeru je mi vždycky hůř. Jinak chodím docela normálně, ale pak mě najednou přepadne strašlivá ostrá bolest, takže se kácím do sněhu a zoufale křičím.

22. ledna

Aza s Linou si v sousedních domech opatřily teplé deky a klidně spaly. Maminka se styděla šmejdit po cizích domácnostech, a tak jsme mrzly a trápily se. K ránu jsem se hlady rozplakala a řekla mamce: „Z nich si máme brát příklad! Lidi se chovají podle situace – kdežto my?!“

„Tak jo,“ mávla bezmocně rukou.

Nějací ruští vojáci se nad námi slitovali, dali nám dvě konzervy masa ze svého přídělu a řekli: „Všechno, co potřebujete, hledejte sami, lidi. Dneska už asi v Grozným žádný zavřený dveře nejsou.“

Tak jsme s mamkou šly, ale nenašly jsme nic jiného než mouku. Ve tři odpoledne jsme si uvařily polívku s haluškami a konečně se najedly! K večeru někdo objevil trochu rýže a trochu makaronů. Hurá, tak bude rýžovo-makaronová polívka!

Náš dům už asi shořel a mamčina občanka taky.

Vovka s Azou někde koupili pro vojáky vodku. K čemu to? Nic jsem nechápala. Vovkova žena teta Olja se pořád chichotá a něco si s vojáky šeptá. Prý že to dělá kvůli jídlu. Všem rozkazuje, křičí, ale sama si do svého pokoje pořád vláčí křišťálové sklo a koberce.

Naše pokoje od sebe dělí kuchyň. Ve druhém pokoji bydlí čtyři lidi – Olja s manželem, Aza a Lina. Kam se ale poděl soused Nikolaj se svou ochrnutou maminkou? Když nás vyhnali z domova, viděli jsme, jak vojáci Nikolajovu matku vytahovali ven a on jim pořád tvrdil, že to nejde a že ji mají nechat na pokoji.

Bolí mě prsty na rukou. Když jsme včera nesly drátěnku pro tetu Ninu, přimrzly mi k ní. Rukavice jsem neměla, ty jsem si zapomněla doma na lednici.

Ráno mamka našla pytel, ve kterém bylo nějakých 10–15 kilo tmavé mouky! Ležel v jámě na rohu ulice. Už se chystala, že si ho odnese, ale nějaká Čečenka na ni začala hulákat: „To je moje! Dej to sem! Však to leželo vedle mýho domu! Jsem stará a už tři dny jsem nic nejedla…“

Mamka se zastyděla a taky jí bylo babky líto, tak jí mouku dala. Když se vrátila, ožralej Vovka ji seřval: „Já vás živit nebudu! Kdo nic nepřinese, žádný žrádlo nedostane!“ Mlčely jsme, protože jsme věděly, že má pravdu. Při sbírání dříví mě napadla báseň:

Z domu ven a nezamykat!

Nic nebudeš potřebovat!

Zbytečně se nepřezouvat!

Běžte ven a jděte pryč!

Nebo na vás vezmem bič!“

Díváme se, kdo to je,

a on ruský vojáček …

Polina

23. ledna

Vovka je od rána do večera ožralý. Nina se svým bláznivým vnukem řežou dříví. Pak je nosí do domu, do zásoby pro případ ostřelování. My s mamkou jsme upravily okno a natáhly přes rám ještě jednu vrstvu koženky – však je taky zima, leden, a my jsme tu jak na ulici. Vovka do kuchyně odněkud přitáhl železná kamínka a rouru vyvedl oknem ven. Doufám, že nohy a poraněné prsty mi konečně přestanou mrznout.

Chodím ve starém dlouhém kabátu. Když nás přišli vyhánět z bytu, spala jsem v něm. Pod ním mám ještě dva svetry a děravou bundu. Abych měla pokoj, přilepila mi mamka na bradu dva puchýřky udělané z chleba a připudrované cihelným prachem – vypadá to jako nakažlivé vředy. Takhle chodím ven. Je mi už 14 a mamka se o mě bojí! Kolem je všude plno opilců. Lidi říkali, abych do vojenské nemocnice na operaci s nohou radši nechodila. Ale proč?

Vovka mamce znovu připomněl, jaká je husa, že dala mouku babce, „která za chvíli stejně chcípne“. Ta to nevydržela a rozeřvala se na něj. Oběd neznámo proč zatím nic… Kam se poděly Vovkova žena Olja s Azou a Linou? Už je půl páté a stmívá se.

Pak se ukázalo, že vyrazily s vojáky v obrněných transportérech k našemu domu. A nikomu nic neřekly! Prostě si to s Rusy domluvily a hotovo. Přivezly si nějaké velké pytle a vysvětlovaly, že v našich domech se utábořila jiná vojenská jednotka, tak tam jely zachránit alespoň něco. Pytle zanesly do vedlejšího pokoje a hned se s nimi zavřely. Čekala jsem. Byla jsem hrozně hladová, ale ještě víc mě pronásledovala zvědavost, jak to u nás doma vypadá. Konečně ty cestovatelky začaly vykládat: „Váš vchod je celej zavalenej cihlama. Dovnitř se jít dá, ale jiným vchodem a pak dírama ve zdech. Všechny byty jsou teď spojený dohromady. Takže dostat se tam bylo na dlouhý lokte a my jsme chvátaly.“

„A proč jste nepřivezly aspoň naše doklady? Potřebuju občanku!“ dělala si zase starosti mamka. „Je schovaná v prázdný lednici, kdyby hořelo…“

„Tu potřebuješ leda tak na hovno!“ odsekla Čečenka Aza.

A to maminka nedávno zachránila její kožeňák! Proč jsou všichni najednou tak zlí?! Faktem je, že od toho dne byla v sousední místnosti k mání červená termoska a nové nádobí.

„Teda musím se přiznat, že vám závidím, že jste aspoň viděly, jak to doma vypadá!“ přiznala jsem se.

Teta Olja se hned zaškaredila: „Prosím tě... Ve vašem vchodu jsou akorát ty cihly a hromada smetí. Ani by ses tam nedostala.“

„Nějaký věci vám tam snad nechají,“ uklidňovala mamku Lina. Ta je přece jen hodnější. Aspoň něco! Bolí mě u srdce a strašně se mi chce domů.

24. ledna

Dělostřelecké granáty teď dopadají kousek od nás. Děla stojí nahoře na kopci, hned vedle požárních nádrží cestou do naší školy. Jako na dlani vidím, jak vybuchuje a kácí se dům. Všude rachot a kouř. Vojáci často střílejí kousek nad nás, přímo nad hlavou – baví se tak, když si nabíráme vodu.

Měly jsme s mamkou štěstí – našly jsme zásobu nasolených rajčat. Jíme jednou denně, asi tak ve tři odpoledne. Sousedi přinesli dokonce mouku, takže dnes každý dostal i placku.

Zrovna se tu strhl strašný a hnusný poprask, ožralý Vovka mlátil a škrtil babku Stasju. A křičel: „Zrůdy zasraný! Hledejte si žrádlo samy! Já přece nejsem povinnej krmit takový starý kurvy!“

Aza se Stasji zastala: „Ale dyť se sotva vleče!“

A Vovka praštil i ji! Aza prudce zrudla a rozplakala se. To je ale neřád! A já nemám sil zmlátit ho přes tu jeho odpornou hubu! To je mi dobrodinec!

Někteří vojáci se nad námi slitovali, když už nás vyhnali z domovů, a dali nám konzervy ze svých přídělů, jenže je to jen pár plechovek pro všechny! „Fasujeme tak polovinu normy,“ prozradil jeden z nich, „všechno ostatní velení rozprodá, a klidně povstalcům… Ale vemte si. Člověk se na to nemůže koukat, jak jste hladoví!“

Vovka s Azou, Linou a Oljou hned všechno roztřídí. To, co je kvalitní a trvanlivé, schovají. Pak to potajmu jedí po nocích, kdežto mně s mamkou a babičkám nedají nic.

Denně se s někým hádám. Asi proto, že ostatní mě věčně ruší a já si nemůžu ani psát deník, ani skládat básně, ani číst. Ti sotva věří v Boha nebo v pravdu. Jenže v co tady máte vůbec věřit?

Konečně jsem to pochopila: naši spolubydlící v tomhle domě prostě drancujou a pak schválně řvou na nás – aby to bylo slyšet až ven a lidi si mysleli, že ten křišťál a koberce potřebujou babičky nebo já s mamkou. My máme doma nádobí plno! A já ho vlastně nepotřebuju vůbec. Vybavila jsem si, jak jeden filozof bloudil světem a s sebou měl jen nádobku na vodu. Jenže pak přišel k potoku, uviděl malého pasáčka, jak vodu pije z dlaní… a nádobku rozbil o kameny!

Stále cítím pach smrti. Pach kovu.

Když jdeme někam „na výpravu“, maminka mi nedovoluje chodit do obytných místností. Nejdůležitější je jídlo, vzít si jídlo není hřích. A rozhodně jdeme do koupelny, protože tam se dá najít voda, lékárnička a mýdlo. Tentokrát jsme měly opravdu štěstí, objevily jsme léky. Proti bolesti! Dala jsem si hned dvě tablety. Když mě přestala bolet noha, zašly jsme do sousední ulice a zkusily jsme si tu někomu říct o rukavice pro mě. Jenže nám nikdo nic nedal.

„Hledejte si je samy. Nebo si řekněte vašim – jen se podívejte, jak nám tady hospodaří!“ ukázali na ruské vojáky.

„Však my budem hledat!“ utrhla se na lidi mamka. Měly jsme se zeptat čečensky, to by nám ty rukavice dali. Kdežto takhle nám jen vynadali. Hledaly jsme tedy rukavice, ale nenašly nic. Jsme smolařky!

Dneska byl výborný oběd, bramborová polévka! Kuchařskou službu tentokrát měly Aza s Linou. Já si po obědě chtěla chvilku poležet, ale přišla na mě Lina: „Já už přinesla vodu a nasolený rajčata! To mám zase všechno odedřít sama?“

Stará Stasja spala a Nina s bláznivým vnoučkem tu zrovna nebyli. Naneštěstí jsme s mamkou souhlasily a slíbily, že tedy přineseme vodu a něco k jídlu. Vyrazily jsme.

Sotva jsme se vrátily do domu, vtrhli k nám ruští vojáci a křičeli na nás, že jsme jim ukradly baterku! A že nás všechny postřílejí! Třásli se vzteky. Při pohledu na to, jak odjistili dva samopaly a namířili je na mě s maminkou, ostatní naši spolubydlící zděšeně mlčeli.

Baterku jsem v tom domě, odkud jsme se právě vrátily, opravdu viděla. Stála v kuchyni na okně žárovkou dolů. Tak jsem pokročila dopředu a řekla jim to. Přemluvila jsem ty navztekané chlapy, aby nestříleli, aby si to v klidu rozmysleli. A ještě jednou se pořádně podívali. Že já jsem baterku rozhodně nevzala. A oni pochopili, že nelžu, odplivli si a odešli. Nebýt mě, možná už z nás teď byly mrtvoly! Což by si ovšem rozhodně zasloužili naši zlodějský sousedi. Kdo nás to asi takhle podrazil? Že by Lina? Nejspíš to ukradla právě ona.

Carevna

25. ledna

Ráno jsme se doslechli, že jedné matce odvedli federální vojáci z domova dvě dcerky. Školačky. Jejich matka teď hledala příležitost, jak někde koupit karton vodky, aby jí děti vrátili, jinak si je nechají. Aza s Oljou přinesly krásné ručníky a vysvětlily: „Budeme je mít jako utěrky.“ Ale hned si je odnesly do svého pokoje.

Přes den jsem zjistila, že vedle domu je čerstvý hrob. Dospělí mi řekli: „Je to člověk ze sousedství, zabilo ho to v noci.“ To jsou věci! A já si ničeho nevšimla.

V noci se hodně střílí, ale do sklepa pod domem nikdo nejde. Každý spí na svém místě. Nemocný vnuk báby Niny odněkud přináší knihy. Ty nejlepší si bere Lina. Ninin vnuk se při ostřelování strašně bojí a do omrzení opakuje: „Panebože! To už nikdy neuvidím maminku? Není zabitá? Co kdybychom se schovali do kanálu!“

„Když budeš poslouchat, maminku uvidíš,“ odbývá ho položertem bába Nina.

Mamince je špatně od srdce, musela jsem jí dávat kapky. Poprosila mě, abych ji zakopala v zahradě, jestli umře. Ale abych to byla já osobně a ne někdo z lidí kolem nás. Vysvětlila mi, že chtít jejich pomoc by jí bylo proti mysli i po smrti. Řekla jsem jí, že to bych nedokázala, protože hlína je zmrzlá na kost.

„Tak mě spal,“ poradila mi.

Zkusila jsem představit si to, jakoby pohledem shora – a spatřila jsem zmrzlou hlínu, pomalu se šířící černý kruh kolem ohně a její tělo, jak taje v plamenech. Když jsem ale viděla, jak je jí zle, slíbila jsem: „Udělám všechno, co chceš.“ A když se nedívala, utřela jsem si slzy.

P.S. Naše mladé sousedky se po nocích začaly někam vytrácet. Ženské, a přitom se za tmy nebojí ven! Když odejde Olja, její muž Vovka pije ještě víc.

26. ledna

Sousedi z vedlejší místnosti už nemají kouska studu v těle! Jen tak se povalují, kde se dá, a k tomu pijou a kouří. V takové době! Ve válce, když lidský život visí na vlásku! Ten kouř proniká až k nám. Dusíme se. A tentokrát je to ještě horší: dveře nám napevno zapřeli židlemi.

Všech šest nás tu sedí jako zločinci ve vězení. Ani na záchod se nedostaneme! A v kuchyni naše „slečny“ hodují s ruskými vojáky! Poklidně klábosí a něčím se cpou. Asi navařily všelijaké dobroty. Ta vůně, k zbláznění! A to jídlo bylo asi určeno nám všem. My jsme hladem – a oni si chlastají a žerou! Klíčovou dírkou je jasně vidět demižony s červeným vínem.

Vojáci zaslechli nějaký šramot a zeptali se: „To jsou tady ještě nějaký lidi?“

A Vovkova žena s Azou se začaly podrážděně překřikovat: „Jaký lidi?! To je pokoj mrzáků, který musíme živit!“

Jakmile to zaslechla maminka, rozplakala se a řekla: „Musíme se oddělit. V jídle i topení. A malej sporáček nebo pícku si postavím na dvoře, cihel je tu habaděj.“

Zaradovala jsem se a šeptla jí: „A co kdybychom od nich odešly úplně!“

K tomu se ale odhodlat nedokázala. Žena s dcerkou jsou snadný terč. A to ji pořád zlobí srdce. Babičky mě ale podpořily: „No to jo, taky se od nich trhnem a odejdem!“ Jenže už za pár minut se samy zalekly a spustily úplně jinou písničku: „Musí se to vydržet! Pýcha je tu k ničemu. Vy prostě neumíte žít v kolektivu!“ Zkrátka jasná zrada a zbabělost. Nakonec to dopadlo tak, že jsme se oddělily jen já s maminkou. Naše sousedky se dál courají po nocích. Někdo svítí do jejich okna baterkou a hvízdá na ně. Ale naše dámy už taky mají svou baterku!!!

Mamce je trochu líp. Našly jsme v jednom domě suché ponožky, tak jsme si je navlékly. Rukavice ale pořád žádné.

V jednom domě jsme na gauči uviděli mrtvého muže. Na hlavě měl trochu krve a v ruce dál držel sklenici čaje. Jako živý. Ve vzduchu se ale vznášel pach kovu. Proč se asi kolem zabitých šíří pach kovu a popela? A šíří se i z dětských věcí a postýlky. V tomhle domě jsem nesměla vzít ani jídlo, protože mamka je pověrčivá. Říká, že mrtvým se nic brát nesmí.

Pak jsme hledaly cukr a mouku. V jiném domě jsem nahlédla do pokoje – a co jsem tam neviděla! Na stole stál otevřený kufr a vedle něj úplně nová kožená bunda, ještě zabalená v celofánu! Poprosila jsem maminku, abych si směla tu bundu vzít, protože moje už je odřená a děravá. Jenže to ne, a ještě mi vynadala. To je otrava! Jako by neviděla, že lidi kolem si vezmou, nač přijdou. Táhnou v celých bandách, dospělí i děti, vojáci i civilisti, sousedi i náhodní kolemjdoucí.

Večer se chvíli nestřílelo, tak jsme vyšly ven a vidíme, že dům s bundou je fuč. Zbyla po něm jen hromada ohořelého dřeva a základy.

„Tak tuhle bundu už nikdy nosit nebudu!“

Objala mě kolem ramen: „Aby v našem bytě vůbec něco zůstalo, nesmíme nikdy brát nic kromě jídla a léků! Někdy přijde hodinka dobrá, jindy zlá, obzvlášť za války.“

V noci jsem sama div nezahynula. Kolem jedenácté jsem si vyšla ven. Byla tma, mráz a na nebi hvězdy. Schovala jsem si kousek placky a chtěla nakrmit toulavého psa. Kvůli tomu jsem vlastně opustila dům. Psa jsem zavolala a začala ho krmit. A najednou výstřel a hned za ním druhý! Od stěny vedle mě se odrazila kulka. Tmou se rozlehl čísi opilý smích.

To stříleli po mně! A museli mít přístroj pro noční vidění. V tom se asi odstřelovačům musíme jevit jako přízraky, po kterých se tak báječně střílí! Trhla jsem sebou a uskočila za roh. Přidřepla jsem si a na bobku vyčkala nějakých pět minut. Pak jsem se, pořád v podřepu, vyškrábala po schůdcích ke vchodu do domu. Bolestí v nohou jsem si rozkousala rty do krve. Doma jsme s mamkou ve světle petrolejky zjistily, že mám prostřelenou šálu.

Když jsem venku krmila toho psa, jasně jsem slyšela, jak si Olja, Aza a Lina povídají o ruských vojácích. Z okna jejich pokoje se kromě hlasů valil taky cigaretový dým. Ženské se chechtaly a překřikovaly se, který z nich je lepší chlap, jaký má kdo z nich „přívěšek“ a všelijaké další ohavnosti. Taková nízkost!

Je po půlnoci. Zrovna jsem se pohádala s Vovkovou ženou Oljou. Rozhodla jsem se, že si umyju hlavu, protože mě svědila – vlasy jsem si nemyla už týden! A ona na mě najednou začala řvát: „Chceš se líbit vojclům, co?! Ty štětko!“

Já a štětka! S mými názory? A s mýma zmrzačenýma nohama? Tak jsem jí odpověděla: „Bůh vás už všechny proklel! Štětky bydlí v místnosti vedle nás!“

Zasyčela, že mě nenávidí a nejradši by mě zabila, načež zmizela mezi hromadami pytlů v jejich místnosti. Krysa jedna! Ona si snad myslí, že já jsem ve svých čtrnácti jako ony!

Patoška

27. ledna

Dneska naše „neodolatelné“ sousedky vyrazily do starých bytů. Vzali je vojáci, co obrněné transportéry používají jako nákladní i osobní auta. Jely tam už podruhé od našeho násilného vystěhování! Zpátky ale nepřivezly ani máminu občanku, ani pracovní knížku, i když jí to slíbily. Zato přivlekly plno velkých tašek. Vyznamenaly se hlavně Olja s Azou. Třeba lžou a byly úplně někde jinde než v našich domech… Řečem těchhle nenažraných lidí jsem už dávno přestala věřit. Své matce přinesla Olja na vybranou celý štos velkých šátků. Babka Marie si se slovy „pánbůh mě netrestej“ vybrala ty, co se jí nejvíc líbily.

Vovka byl namol a sprostě na mě povykoval. Tak jsem mu řekla, že jsem mladší než jeho dcera a že si nevidí do huby. Tak toho nechal.

Když jsme se všichni najedli, přiběhl k nám čečenský dědeček Chalíd, místí obyvatel: „Pomóc! U mý dcery hoří! Musíme zachránit aspoň věci!“ Jenže se nikdo nehrnul, ven jsme se vyplazily jen my s mamkou. Děda ukázal na velký dům. Požár nebyl nijak silný, jenže hasit stejně nebylo čím. Vytáhli jsme ven dva polštáře, velký, asi padesátilitrový modrý kastrol, nějaké staré kabáty a několik kýblů. To všechno jsme odnesli do dědova dvora. Hořící dům byl skoro prázdný, to hlavní už Chalídova dcera se zetěm asi stihli vystěhovat a odvézt.

Děda slíbil, že nám za odměnu dá těstoviny. Jen jsme ho zapomněly upozornit, že se stravujeme zvlášť. Slib splnil a těstoviny přinesl, jenže z lakoty jich dal jen trochu. To tvrdil, že má celý pytel! A ještě ke všemu se toho nakonec zmocnila Aza a těstoviny okamžitě schovala ve svém pokoji. Mně s mamkou zbyly jen oči pro pláč. Strašně mě to naštvalo!

Abych náhodou nedala najevo svou bolest a bezmoc, radši jsem z domu vyšla ven. Slunce svítilo jako o závod, ale mě šíleně bolela zraněná noha. Ani jsem si nevšimla, že pláču. A najednou mi někdo podává hračku, plyšového zajíčka. Tvář toho člověka jsem si nezapamatovala, jen jeho oči! Byl to ruský voják a suchou větvičkou do bílého sněhu napsal: „Měli bychom táhnout domů!“

Mamince se hračka zalíbila, a tak mi dovolila si ji nechat. Ten zajíc byl žlutý a krásný! Budu s ním spát.

Mám i další novinky, deníčku! Naše „dámy“ nám přinesly krásné šaty. Až mě to překvapilo. Jenže sotva sousedky odešly, mamka to všechno pověsila za skříň a řekla: „Nevím, jestli je to od nich úskok, nebo ne, ale domů si ty šaty rozhodně neponeseme. Budeme se jen tvářit, že jsme to od nich vzaly, aby se neurazily.“

Vytáhla jsem všechnu tu parádu zpátky a začala si ji zkoušet. Nejvíc se mi líbily růžové šaty a začala jsem tedy maminku přemlouvat, jestli bych si nemohla nechat aspoň ty! Byla ale neoblomná: „Nebuď hloupá! To nejsou dárky. Jen by na nás ty svý zlodějny chtěly hodit! Nikde nikoho nemáme a odjet odsud nemůžeme. Zůstaneme tady a lidi řeknou, že jsme tu kradly. Zvlášť při tý nenávisti k Rusům!“ A já pochopila, že má pravdu.

S jídlem jsme na tom v těchto dnech mnohem líp. Zkoumáme cizí sklepy a kuchyně. Co najdeme, to hned jíme. Někdy i dvakrát denně! Sousedi dostávají jídlo od vojáků i pro nás, jenže to ani nezahlédneme.

„Když jste se trhly, tak nemáte na nic nárok!“ prohlásila Vovkova žena. Ostatní Olju samozřejmě podpořili, aby toho na jejich partu zbylo co nejvíc.

Docela dobře se obejdeme i bez vojáků, samy. Pravda je, že já bych pořád jedla. Někdy dáme i stařenkám a „společnému“ vnukovi. Když to „opozice“ nevidí, tak se s námi přátelí. Dokonce si tu a tam i tiše postěžují, ale jakmile se objeví „ti jejich“, okamžitě zmlknou. Zvláštní hra… a zvláštní dospělí.

Polina

28. ledna

Všichni se pomalu začínají balit. My s mamkou jsme dostaly kýbl mouky, cibuli, jednu velkou sklenici nasolených rajčat a asi deset brambor. Pak nám přidělili ještě skleničku zavařeniny a skleničku adžiky*. Starým babkám Stasje a Nině s nemocným vnukem přidělili stejně málo jako nám.

* Pikantní papriková pasta

Před cestou domů jsem dala dohromady plno užitečných věcí: sirky, vatu, Validol a knížku Krásná repetentka.

Maminka vyhodila kdysi slušivý svetr, který byl teď celý umazaný od sazí. Převlékla se do mužského, který našla v kuchyni. Je úplně čistý. Ten svůj žlutý položila na místo mužského.

„Proč to děláš?“ zeptala jsem se.

„Až bude zase voda, dá se ještě vyprat a dát do pořádku. Ať vidí, že jiný východisko jsme neměly.“

Hned je mnohem hezčí, protože ten svetr jí sluší!

Poprvé jsme se s něčím samy obrátily na vojáky – poprosily jsme je, aby nám do prázdné láhve nalili naftu nebo benzín. A dostaly jsme. Doma si uděláme lampičku. Hurá, jdeme domů!

Je večer. Kahanec už svítí. Jsme doma.

Šli jsme všichni pěšky – hlubokým sněhem a pak po cestě vedoucí do kopce. Jako první babka Stasja. Svůj příděl potravin si nesla v nějaké tašce. Pořád klopýtala, obracela se dozadu, koukala na nás a čekala na pomoc. Tu a tam směšně vypískla. Nebo zasténala. Za Stasjou jsme šly my. Mamka opravila poškozený vozík, usadila do něj bednu a do té uložila všechno naše jídlo. Já nesla zeleně puntíkovanou tašku, kterou jsem si sama našla. Měla jsem v ní žlutého zajíce, sklenici zavařeniny, vatu, nějaké léky, knížku a červený svetr. Byl to dárek od Liny a mamka o něm nevěděla. Co když doma vůbec nic nezůstalo a bude třeba se převléct? Těsně před návratem domů se vztahy se sousedy dost urovnaly. Přestali na nás být hrubí a sprostí.

Hned za námi se po zasněžené cestě vlekli bába Nina a její nemocný vnuk. Ten si nesl dva balíčky knih stažené obvazem. Babka si táhla svoje jídlo. Byla malá a tlustá a v hlubokém sněhu se dost zadýchávala. Za Ninou se pomalu vláčeli ostatní. Vovkova žena táhla hned dvě kárky, každou rukou jednu. A stejně tak sám Vovka. Naši kolonu uzavírala Lina. Ta měla taky vozík, ale skoro prázdný. Kráčela svižně a lehce. Je krásná, s těmi ryšavými vlasy po ramena a modrýma očima! Ve čtyřiceti vypadá jako mladá, sportovně stavěná studentka. Už cestou se ukázalo, že v domě nechali babičku Marii, aby tam hlídala ještě nějaký majeteček. Aza tam zůstala s ní.

„Máme tam ještě plno věcí, to se nedá nechat jen tak bez dohledu,“ prořekla se Olja. K čemuž ji vyprovokovaly babky, a to docela prostou otázkou: „A kde máte ty zbylý?“

„Pro Oljinu mámu budeme ještě muset zajít,“ nasadil smutný kukuč mazaný Vovka.

A opravdu – zatímco jsme vytahovaly rozbité cihly, kterými vojáci zatarasili náš vchod, všichni ti z domu naproti popadli své vozíky a vydali se pro babičku. To jsou panečku mizerové! Z domova všichni odešli, jen v tom, co měli na sobě. Babička Nina dokonce vyrazila do sněhu v pantoflích. Já osobně jen ve starých máminých galoších. Boty žádné. A Čečenka Aza zachraňovala svůj jediný plášť. Jakmile nás uviděli sousedi z vedlejšího domu, kde zahynula Arménka Raisa, hned přiběhli a vyprávěli: „Když z domu vyvedli Nikolaje s ochrnutou matkou, stará paní začala hned vedle vojenských aut umírat. Někdo z vojáků to nevydržel a nařídil, aby je oba odvezli do nemocnice.“

A dva dny nato Nikolaj osiřel. Všechno, co mu zbylo, tu opustil a přidal se k běžencům, asi se chtěl dostat někam k příbuzným. Tady neměl kde bydlet – jedna zeď jeho bytu v prvním patře se zřítila ještě předtím, než nás vojáci vyhnali.

Než jsme si s mamkou proházely cestu k našim dveřím, byla už tma. Jenže dveře nikde! Hned v předsíni nás vítala rozstřílená lednice, jejíž vylomená dvířka ležela vedle. Šly jsme dál a zjistily, že povlečení je celé od krve… Magnetofon a televizor pryč! A zmizely i jiné věci – nádobí i lůžkoviny.

Neměly jsme tu dokonce ani spodní prádlo, abychom si ho mohly převléknout. Zdi v bytě byly ještě šikmější než předtím a předsíň a podlaha se propadly do sklepa. Doklady a fotografie nikde. Plno starožitností, které jsme si přivezly od babičky z Rostova na Donu, taky zmizelo. Zbyly tu jen holeně od mých kozaček – spodek někdo odřízl. Všechno je zasviněné – věci i čalouněné pohovky.

Byly jsme tak utahané, že jsme si jen oblékly, co jsme kde našly. Oknem nám do pokoje sněžilo. Na to ale kašlem, hlavně že jsme doma! Maminka z plechovky od dětské výživy vyrobila lampičku. Přikryly jsme se starým odřeným kobercem a usnuly na polopropadlé podlaze v předsíni, kam jsme si vtáhly matraci.

Do rána jsme měly hodně promrzlé ruce. Své rukavice jsme nenašly, ani ty nejstarší.

P.

29. ledna

Ráno jsme zjistily, že zbyla stará váza, ukrytá ve dřevu! A taky část knih. Talíře z maminčina oblíbeného servisu se ale válely na ulici. Našly jsme i několik číší. Veškeré rodinné stříbro však bylo pryč. A stejně tak velký magnetofon, poslední věc, kterou jsme si pořídily před válkou.

V bytě za zdí, kde dřív bydlela ingušská rodina, se znovu usídlily dvě přítelkyně – Nina a Stasja. Babička Nina od božího rána křičí na vnuka, který se dožaduje jídla a pořád se hrne, že půjde nějaké sehnat.

Sousedi z domu naproti taky dnes od rána pilně běhají s kárkami. Převážejí domů cizí majetek a pro „operaci“ zvolili kódovaný název Babička.

Za oknem je chvíli klid a chvíli se tam zase střílí. Nízko nad zemí přelétávají letadla. Musíme co nejdřív najít naše dveře, ale především doklady.

Podlaha v našem pokoji se uprostřed vyboulila a při zdech se naopak propadla do sklepa – asi tak o třicet čtyřicet centimetrů. Táhne odtud chlad a ozývá se krysí pískot. Pořád se nemůžu zahřát – i když sedím v kuchyni u kamínek (které páchnou odpadky), stejně mrznu. Bubínek nehřeje.

Dneska jsme venku ve špinavém sněhu našly mé fotky z dětství. Byly celé podupané. Sušily jsme je nad kamínky vyrobenými z prádelního hrnce. A u sousedek v předsíni, hned vedle záchodu, se našla mamčina občanka! Což je to nejcennější! Přes okno jsme pověsily deku, aby v bytě nebyla taková zima. Snažit se okna opravovat zvenčí je nebezpečné, ze zahrad přes ulici pořád někdo střílí. Ale neva, to se vydr, však to přečkáme.

Carevna Budur

30. ledna

Spíme rovnou na podlaze a bez venkovních dveří. Do vchodu na noc postavíme štokrle a na to bubínek se dřevem. Dveře už jsme našly, ale mají zkřížené panty. Ty bude třeba vyměnit. Někdo nám ukradl mouku, tu, co jsme dostaly od ozbrojenců. I s velkými kastroly. Do mouky jsme přitom poschovávaly zbytky zboží a nahrané kazety.

Objevila jsem kladivo a hřebíky, takže můžeme opravovat. Ze zahrad za našimi okny se pořád střílí. Teď to zrovna venku zadunělo! Krátký záblesk a hned nato tlaková vlna. Vykoukla jsem a zase se rychle schovala – v asfaltu byla jáma. Nás dvě asi zachránila vnitřní příčka.

Toulavého pejska Běločku, kterého jsem před palbou zachránila v našem vchodu, zase postřelili na krku, ale nedorazili ho. Tři dny se trápil, dusil se a nakonec umřel. Maminka ho odnesla do keřů a tam ho pochovala. Naše kočky a naši kocouři pochcípali hlady už někdy na podzim.

31. ledna

Mrznu. Jídlo skoro nemáme. Dneska chci opravit vchodové dveře. Když odejdeme, zatlučeme je hřebíkem a s sebou si vezmeme kombinačky. Ven musíme, jinak umřeme hlady.

Babičky nás už zase podfoukly. Řekly si o mouku na placky, protože vnuk prý hodně jí a doma už mouky nemají ani hrst. Slíbily, že nám za to dají makarony, ale zase nedaly. My si každý den dáme kousek vařeného těsta posypaného nasekanou cibulí.

Bolí mě břicho a pravý bok.

Jednou týdně pečeme placky. Nasucho (olej nemáme). Složení je jednoduché: soda, voda ze sněhu a mouka. Placka je vždycky polosyrová, ale chutnější než „halušky“. Jednou, když si babky přímo v chodbě vařily na cihlách polívku, najednou venku vybuchla mina, takže na chvilku utekly. Hned jsem toho využila a nabrala si lžičkou z polívky ostře kořeněné makarony. Nechci umřít hlady.

Zašly jsme si pro dříví. Sbíráme všechno, třeba prkna a balkonové zábradlí, co dolů shodilo ostřelování horních pater. Pořád máme potíže s vodou, teď hlavně rozpouštíme sníh. Musí se z toho ale odfiltrovat saze. Zbude vždy hrozně málo, jen tak na pití. Obě jsme špinavé, černé jako noc. Ve studnách už voda není.

Byly jsme na dříví a to nás zachránilo! Do pokoje mezitím vlétl „železný ptáček“. Smetla jsem z podlahy plnou lopatku střepin!

Na jídelním stole ležela Zelená kniha*. Ta na rozdíl od nás štěstí neměla. Byla celá posekaná a vedle ní ležely taky drobné střepiny. Tu knihu si schovám a pak ji odevzdám do protiválečného muzea. Doufám, že právě takové jednou vznikne!

* Korán

A ve zdi vznikla díra vedoucí k sousedkám!

Carevna

6. února

Je zima. Jsme doma. Spíme tak, že si na sebe navlékneme hned několik starých kabátů. Boty jsem neměla zuté už týdny. V oknech máme tenkou překližku a deky. Kamínka ale místnost s nezasklenými okny nevyhřejou. Od pusy se nám valí pára jako venku. Ruce máme zimou rudé jako husí nožky.

Pravá noha mě už od rána nebolí. Velká střepina se uchlácholila. Spi sladce, má železná přítelkyně!

Byli tu vojáci a kontrolovali doklady. Všechny si zapsali a přísně řekli: „Pokud se z vašeho domu nebo ze zahrad bude střílet na naše stanoviště, tak vás všechny popravíme!“

„Ti, co stříleli, tu už dávno nejsou,“ odpověděla mamka. „Tady v těch domech zůstali jen civilisti utýraný válkou! I starý lidi a děti. Kdepak ozbrojenci, ti jsou pryč!“

Na to vojáci neřekli nic. Nenadávali a byli střízliví.

Teď se střílí jen v noci. Hoří ploty a zahradní domky. K nám tu a tam zalétne nějaká střepina. A přes den si s námi „hrají“ odstřelovači. To jdete, a oni vás vyděsí, protože vám střelí buď těsně nad hlavou, nebo pod nohy. Když jsem nesla z dolní ulice vodu, prostřelili mi konev. Lekla jsem se tak, že jsem ji na kolejích upustila a utíkala pryč. Mamka mi sprostě vynadala a pro konev zašla: „No dobře, tak si doneseme jen půlku!“

Ohromné! Ta konev teď vypadá jako náhon na vodní mlýnek. Ještě že mě to netrefilo do nohou. Jen té vody je škoda!

Cestou pro vodu jsem taky viděla mršinu psa na stromě. Visel hodně vysoko, roztažený ve větvích až skoro na vrcholku. Tělo už bylo zpola shnilé, zbývala jen šedobílá kožešina a teskná psí tlama, shlížející shůry na lidi. Nejdřív jsem nechápala, kde se to tam vzalo, pes přece není kočka. Pak mi ale došlo, že ho tam vymrštil výbuch!

Dřevo hledáme z té strany domu, kde jsou vchody. Tam nás ti střelci nevidí. Jednu ženu ale nedávno zranili, když přecházela přes ulici k Zelené školce. S dítětem v náručí! Chodit těmihle místy se bojíme, ale není co jíst, a tak riskujeme! Ulici přebíháme co nejrychleji a kličkujeme.

Svět, kterým se vláčíme, je zuhelnatělý a zbičovaný železem! Vstupujeme do cizích domovů bez oken a dveří. Je to děsivé, zvlášť když při pátrání po jídle zajdete do sklepa, jestli tam třeba nejsou nějaké konzervy. Dobře víme, že sklepy bývají zaminované, a když natáhnete ruku pro konzervu, můžete minu odpálit. Pořád narážíte na mrtvoly, většinou chlapy a ženské středního věku, oblečené jen tak podomácku. Najít jídlo je velmi obtížné, ale jinak se přežít nedá.

Potraviny si ale většinou dávno rozebrali jiní hladoví, jak civilisté, tak ozbrojenci a vojáci, kteří město chránili jeden před druhým. Protože jíst se chce všem! A pokud možno rozmanitě! Několik dní jsme nenašly vůbec nic, a tak jsem si hrstmi nabírala sníh, pokud možno co nejčistší. Pak jsme ale nakonec měly štěstí: včera jsme našly nasolená rajčata, celých pět sklenic! Jednu jsem hned snědla, takže mě začalo bolet břicho a játra. A přinesla jsem taky sirky a plechovku se zbytky kávy na dně. Mamka zase nedávno někde objevila mokrý celofánový pytlík s pohankou. Jestli je shnilá, nebo ne, zatím nevíme. Ale co, třeba to k jídlu bude!

Carevna Budur

9. února

Byly jsme pro vodu. Když jsme se vrátily, měly jsme doma „hosty“. Hrabali se v našich věcech a knihách. Sotva jsme vstoupily, natáhli závěry samopalů a napjatě se zeptali: „Copak jste zač?“

„My tu bydlíme. Ale co vy jste zač?!“ zeptala se ruských vojáků mamka a rovnou si sedla. Byly jsme dost utahané, protože jsme tentokrát došly daleko, navíc ke studni, kde vždycky stojí dlouhá fronta. Mamka jim hned ukázala občanku s trvalým bydlištěm, kde měla zapsanou i mě.

„Připadám si, jako ve velkým kriminále,“ zažertovala smutně.

„Zjistili jsme, že tu máte pěkný knížky, tak sem vždycky zajdem a něco si odnesem,“ prozradili prostomyslně.

Hned jsem si vzpomněla na první válku a na předrevoluční vydání Puškinových spisů naházené do ohně rozdělaného z vytrhaných parket. Vojáci si na tom ohni vařili oběd! Tehdy si přímo v bytech rozdělávali z knih táboráky, kdežto teď už je zaplaťpánbůh aspoň čtou, napadlo mě.

Vojáci i v naší přítomnosti dál něco hledali. Zároveň se rozhodli s námi seznámit: jeden z nich se jmenoval Saša, druhému se říkalo Kapitán.

„Dobře děláte,“ zavrčela na ně mamka, „lepší je číst než dnem i nocí chlastat vodku! Ale když je zamčeno, tak je snad lepší počkat, až někdo přijde, a ne páčit dveře!“ Pak už jim jako knihovnice ukazovala, kde co je – kde najdou sci-fi a detektivky i kde jsou zase historické věci, paměti nebo deníky.

„Podívejte se třeba tady!“ zaujala se poznenáhlu pro věc, aniž si toho sama všimla. „To je veselý a zábavný čtení – Ilf a Petrov, Averčenko, Kozma Prutkov…“ A pak jim najednou navrhla: „Víte co? Věnuju vám věc, která vám bude připomínat, kde jste to byli! Kultura tady u nás na Kavkaze je zvláštní a neopakovatelná. Třeba jen ty legendy… Můj otec byl Rus, ale tyhle kraje miloval. Učil se zdejší jazyky a ctil místní zvyklosti. Ledacos z toho zavedl i v naší rodině.“ Z nejhořejší police vylovila krásnou obrazovou publikaci Starobylá země Čečenců a dala ji tomu, co se představil jako Saša. Kapitánovi zase nabídla vzpomínky Ally Dudajevové, vdovy po prvním prezidentovi Čečenské republiky. Vojáci se zatvářili spokojeně.

„Hlavně neposlouchejte protičečenskou propagandu!“ řekla jim. „A nemyslete si, že tu žijou negramotný divoši. Přečtěte si i zdejší poezii! Podívejte se na obrazy! Třeba tohle je katalog z výstavy dětskýho malování. Děti jsou tu nadaný – i v tanci, ve sportu nebo v hudbě.“

Vojáci zrozpačitěli a slíbili: „Podíváme se po věcech, co jsme tu sebrali! A zeptáme se i našich kluků.“ Pak oba prohrabali své ruksaky a úplně zároveň každý z nich vytáhl hovězí konzervu! Už jen při pohledu na něco takového se mi udělalo zle a začala se mi točit hlava. Okamžitě jsem pochopila, že mamka to od nich nebude chtít vzít, ale neřekla jsem nic.

A Saša s Kapitánem řekli: „V naší jednotce nám tvrdí, že tu žádný civilové nejsou, jedině banditi a ty že je třeba všechny zničit! Nestačili jsme koukat, když jsme sem přišli a zjistili, kolik tu v těch domech bydlí dětí a starejch lidí! Jak jste to vlastně přežili?! Dyť jsme to sem solili na plný pecky!“

„My sami nevíme,“ zatvářila se užasle i mamka a nakonec to všechno shrnula: „No dobře, vracet nic nemusíte. Tyhle knížky si vemte na památku. Co je pryč, to je pryč a my se na vás nezlobíme. Vlastně bychom si mohli svoje zboží vyměňovat,“ řekla a ukázala na ty dvě plechovky. Vydechla jsem úlevou a šla k tetě Marjam, ale najednou mě z myšlenek na jídlo popadla taková zvláštní slabost a třesavka. Zaslechla jsem, jak mamka vojákům říká: „Nezlobte se, ale k nám už nechoďte!“

Vojáci asi pochopili, protože přikývli, ale je těžké říct, zda měli na mysli totéž co ona. Zdvořile se rozloučili a odešli. U vchodu do domu už na ně číhala babka Stasja. „Chlapci, milánkové moji zlatý, dejte něco chudince starý bábě!“ ozvalo se zvučně. „Třeba k jídlu nebo nějaký penízky!“

Obě jsme se s mamkou rozesmály – tak už jsou to zase chlapci a milánkové zlatí…

Budur

10. února

Záříme štěstím! Konečně jsme se včera po dlouhé hladovce zase najedly.

Pak jsme se šly shánět po bezplatné jídelně. Všichni přesvědčeně tvrdí, že něco takového existuje! Šly jsme půldruhé hodiny, s přestávkami na odpočinek po každých dvou domovních blocích, a dostaly se až na zastávku Katajama. Slibovanou jídelnu jsme tam ale nenašly.

Na vozovce ležely čísi zkrvavené bundy. Kdo z nich asi vytřásl jejich majitele? Nebo že by je vojáci v obrněných transportérech během „dočišťovací akce“ bez ladu a skladu posbírali, a když se pak na ně podívali, tak se té krve štítili a vyházeli je? Pochopily jsme, že nejlepší bude postupovat mezi obytnými domy, které nás budou aspoň trochu krýt. Na trase jsou strážní stanoviště a není vyloučena náhlá ozbrojená srážka, do které bychom se dostali jako drobná zrnka mezi mlýnské kameny. Lehly jsme si na sníh a odpočinuly si. Nohy mě bolely tak, že dál jsem stejně jít nemohla a málem jsem ztratila vědomí. Pak mi ale v závěji začala být zima, a tak jsem vstala a zmoženě se vlekla za mamkou domů; kupředu mě popoháněla snad jen představa horké vody.

Nakonec jsme se přece jen dověděli, že ta bezplatná stravovna už týden funguje na zastávce Garáže. Hned vedle sídlila polní nemocnice ministerstva pro mimořádné situace, určená pro mírumilovné civilisty.

A ještě jedna novinka: šla tudy neznámá dívka, navštívit své příbuzné v domkové čtvrti. Moc pěkně oblečená, ale jen v domácích pantoflích. Nohy měla promočené skrznaskrz, tak jí mamka navrhla: „Pojď dál, dám ti suché ponožky a galoše.“

Poděkovala, ale dál nešla. Rozpovídala se s námi venku a ukázala nám fotografii svého bratra. Z fotky na mě vedle jejího bratra koukal Aladin! Dívka mi radostně sdělila: „V lednu byli oba naživu! Z města se dostali společně!“

Hurááá! Objaly jsme se jako sestry. Maminka plakala a vzpomněla si, jak nám Aladin během náletu přinesl černý chléb!

11. února

Včera se k nám uráčil Olžin muž Vovka. Opilec a hrubián. Tentokrát má ale žal! Během noční kanonády zahynula jeho stará maminka, která bydlela vedle zastávky Garáže. Dělostřelecký granát ustřelil celý horní roh domu. Vovkova matka byla v tu chvíli v rohovém bytě sama. Ležela v posteli a dívala se na fotografie své rodiny. Syn ji pochoval sám nedaleko jejich domu, do jámy po letecké pumě. Ztratily se všechny dokumenty k bytu i nebožčina občanka. Zřejmě se tam stejně jako v našich končinách hned po dělostřeleckém přepadu podívali nejbližší sousedé!

Vovka byl hodně opilý, proto si k nám taky přišel popovídat. Bylo už pozdě, kolem deváté večer. Mamka jako by zapomněla na všechny urážky a hádky – škoda! Dokonce si s ním zapálila! Pak mu z flakónku nalila sklenku kolínské a on to do sebe vrazil! Proklínal sám sebe, že si matku nevzal domů. Mě přitom napadlo, že krást cizí věci pro něj bylo mnohem zajímavější než starat se o vlastní matku.

Pak ten ruský opilec úplně ztratil soudnost, začal se na mě sápat a dorážet a říkat mi, abych nebyla tak upejpavá. Jenže kam jsem takhle v noci mohla jít? Venku sedí odstřelovač a je vidět svítící střely kulometných dávek. Před tím člověkem a jeho opilými slzami jsem ale utéct musela. Odešla jsem a hodinu seděla v naší poničené kuchyni. Ve tmě, jen s krysami. Tiše jsem se modlila, aby mě Nejvyšší vyslyšel a Aladin se vrátil! Rozhodla jsem se, že svolím a stanu se jeho ženou! A třeba druhou nebo třetí! Jen abych žila čistě, ne tak, jako žijí lidi tady kolem mě.

Aladine! Přijď a zachraň mě! Co nejrychleji mě odsud odveď! prosila jsem v duchu a vybavila si sen, ve kterém Aladin zahynul a zůstal ležet mezi troskami. Nepřipusť Alláh, aby to nakonec byla pravda!

Z pokoje sem dolétaly Vovkovy hrubé kletby a pitomé kecy. Svou matku jsem v tu chvíli skoro nenáviděla. Pak odešel konečně naproti domů, prospat se z toho. Bylo slyšet, jak tam na něj ječí ženský hlas a sprostě mu nadává. Hlas jeho vlastní ženy.

P.S. Dneska ráno si Vovka před cizími lidmi dovoloval na mou mamku. Poslal ji do pr… Já se jí nezastala a nechala to být. Dobře jí tak! Nemá se kamarádíčkovat s takovou pakáží a pustit si do bytu takový prase!

Budur

12. února

Přijela Chavina maminka a hned se hnala k nám, aby se zeptala, kde je její manžel Sultan. Tak jsme jí řekly, co jsme věděly: „Sultan se šel po pohřbu Azina bratra podívat na váš dům. Když nás devatenáctého ledna před začišťovací operací vystěhovali, tak mezi námi tvůj muž nebyl.“

Maminka krasavice Chavy se vzápětí rozplakala. Pak na ni důrazně zavolala Aza s Vovkou. Řekli jí, že vědí, kde Sultan leží, a odvedli ji. Později se ukázalo, že Aza, Olja, Vovka a Lina během svých loupežnických výprav otce mé kamarádky dávno našli. Byl popraven nejen Sultan – vedle něj leželi dva další muži.

„Touhle ulicí nahoru šli federálové s Osetíncema,“ vykládali lidi. Byla to hrůza! Osetínce tu nenáviděli už od roku 1992 – kvůli územním nárokům. Tak je zastřelili hned tři – místního Rusa, Čečence a přivedli taky toho Inguše.

„Abychom měli internacionálu!“ smáli se vojáci. Těla k pochování nevydali.

Kousek od tohohle místa popravili starou paní, jen v noční košili a šátku přes ramena, a s ní i její dceru. Asi třináctiletá dcera byla úplně nahá. Zhruba o dva bloky dál, jak se od nás jde do kopce k domkové čtvrti, zase zastřelili sedmiletou čečenskou holčičku i s matkou a tetou. Lidi z těch míst říkali, že její starší sestru, zhruba v mém věku, si vojáci odvezli s sebou.

Do sklepa pod svobodárnou pekáren vojáci hodili granát. Zahynuli tam jak Čečenci, tak Rusové, kteří se schovávali před přestřelkami. Moc lidí – a byly tam i děti!

19. ledna nás vojáci z našich bytů vyhnali. Pak jsme se devět dnů potloukali po území, kde se opevnili federální vojáci. Tenkrát jsme si říkali, že se k nám zachovali krutě a nespravedlivě – a ono se ukázalo, že nás vlastně zachránili! Vzpomněla jsem si, jak jeden z těch vojáků říkal, že za nimi jdou jiné jednotky, podstatně tvrdší. Takže jsme se mýlili! Jen si s námi pohrávali, a přitom předem věděli, jak to dopadne s těmi, co zůstanou v bytech. Že je skoro všechny oddělají.

Hladoví psi se už dávno přeorientovali na mrtvoly. Vzorný otec rodiny a mírumilovný člověk Sultan, který vychovával dvě děti, měl okousanou tvář a ruku. Zabalili ho do velkého koberce a odvezli na kárce. Když se vrátili, líčili, jak se jich vojáci na strážních stanovištích ptali: „Tak co, valíte koberce?“

Tak jim vdova ukázala mužovy obuté nohy, trčící ven. Náhodou narazili na zahraniční novináře. Ti s nimi udělali interview a slíbili, že to dají do dokumentárního filmu. Chudinka Chava, jak ta svého tatínka milovala! Strašně! Jak vůbec lidi můžou něco takového dělat?

V hlavě se mi rozezněla melodie a text písně Viktora Coje*:

Tisíce let je tu válka,

válka, co není láska.

Válka je věcí omladiny,

prostředek proti vráskám!

* Viktor Robertovič Coj (1962-1990) byl sovětský umělec a lídr rockové skupiny Kino. Je považován za jednoho z průkopníků ruského rocku a dodnes má mnoho obdivovatelů v některých zemích bývalého Sovětského svazu.

P.S. Asi se někam odstěhujeme, v troskách se přece žít nedá. A já musím dodělat školu. Na zelenou ohradu vyhořelé mateřské školy rozhodně napíšu: „Aladine, Budur odjela…“ A k tomu doplním přibližnou adresu. Pokud žije, tak mě najde. Miluju ho.

Carevna

13. února

Pořád se dohaduju s mámou. Je na mě hnusná a vrhá se na člověka se zaťatými pěstmi. Složité to s ní mám odmalička. No a poslední dobou, asi kvůli válce, je na tom s duševním zdravím čím dál hůř. Včera večer jsem se zase cítila prachmizerně, bolel mě žaludek, srdce a játra. A to doma dělám všechno sama – štípu dříví, vařím i peru, bez ohledu na zranění. Jakmile ale padnu únavou nebo bolestí v nohou, mamka se na mě vrhne a ječí, že mě zvedne třeba za vlasy, jestli se nebudu starat o domácnost. Fackuje mě a sprostě kleje.

Od chvíle, kdy jsem začala dospívat, je den ode dne vzteklejší a zuřivější. Myslím si (a že se pletu jen málokdy), že jako ženská to na světě vždycky měla složité a těžké a teď, při pohledu na mé mládí, se bojí, že budu mít štěstí a že si svou lásku a spokojený život najdu. Moc Boha prosím, aby mi dal sílu a odvahu tohle všechno přestát. Konfliktů s mamkou se bojím víc než války. A obávám se o její zdravý rozum.

P.

14. února

Byly jsme na zastávce Ivanovo. Říkalo se, že se tam rozdává humanitární pomoc, ale nepotvrdilo se to. Zato jsme tam potkaly tetu Táňu a její dceru Julku, naše konkurentky z trhu, když jsme prodávaly denní tisk. Se vzlyky nám líčily, jak zahynul Julčin otec. Jejich soused se stihl schovat za polozřícenou zeď a odtud vleže všechno sledoval. Otce zabili vojáci, protože byl sice postarší Rus, ale v tom válečném blázinci si nějak zapomněl oholit plnovous, a byl tedy považován za ozbrojence. Teta Táňa zůstala se třemi dětmi sama. Její starší syn stěhoval otcovo mrtvé tělo na vzdálenost několika desítek metrů na vlastních zádech skoro dvanáct hodin. Všechno tu bylo pod palbou, takže se musel plazit, anebo i na pár hodin zůstat nehybně ležet a ukrývat se za troskami!

Někdejší konflikty mamka hodila za hlavu a pozvala je na návštěvu. Taky jim radila, aby si v létě do našich zahrad přišli natrhat nějaké ovoce. Stály jsme s nimi hodně dlouho.

Táňa s Julkou už byly v té bezplatné jídelně a poradily nám, abychom si tam zašly taky. A vzaly si s sebou nějakou konev: „Front je tam hned několik, u každého kotle zvlášť, takže je tam zmatek! Ale člověk se tam dosyta nají a ještě si odnese nějakou kaši domů!“

16. února

Byly jsme v polní nemocnici ministerstva pro mimořádné situace přímo v Garážích. Mají tam strašně zajímavý rentgen! Položili mě na stůl a já všechno viděla na velké bílé obrazovce nad sebou. Doktoři si prohlíželi střepiny. Jedna byla opravdu obrovská, ale ty drobnější skoro všechny vyšly samy.

„Tu v pravé noze musíme co nejdřív odstranit, nejspíš už začíná oxidovat!“ trval na svém chirurg.

Bála jsem se, ale napadlo mě, že vedle mě stojí Aladin a říká: „Musí to být!“ Tak jsem s operací souhlasila. Kéž mi Bůh pomůže! Stanovili mi i termín. Strašně se bojím – ani uspávat mě nebude třeba, protože hrůzou ztratím vědomí a nic neucítím. Lékaři prohlídli i mamku – poslechli si její srdce, dali jí nějakou injekci a zadarmo i několik prášků a kozlíkové kapky.

Carevna Budur

17. února

Ráno jsme si daly čaj a placku a znovu vyrazily směrem k nemocnici, na tu mou operaci. Ale když už jsme měly pořádný kus cesty za sebou, ukázalo se, že vojáci silnici uzavřeli: „Dneska je sem zákaz vstupu! Na celej den! Takže žádný řeči a plavte zpátky!“

Tak jsme se musely otočit. Z čehož jsem v hloubi duše měla radost. Zato pak se rozpoutalo peklo! Začalo tím, že mě máma praštila a já se jí zeptala, co se děje.

„Včeras dělala na stole placky a neuklidilas po sobě mouku!“

Jenže já ty placky nedělala přímo na stole, ale dala jsem si pod ně papír, takže tam žádná mouka být nemohla! Šla jsem se tedy podívat; bylo tam sice pár skvrnek od čaje, ale mouka žádná. Vzala jsem hadr a utřela to.

„To jsi snad mohla otřít sama, a ne hned spustit takovej kravál!“ řekla jsem jí.

„Ty bestie!“ zařvala, popadla nůž a vrhla se ke mně.

Najednou jsem z té lidské podlosti byla až apaticky lhostejná, jen jsem klidně stála a dívala se na matku s nožem v ruce. Ta se na okamžik zarazila a pak odešla stranou.

Zatímco jsem stála u lavoru a myla nádobí, postavila se máma vedle mě, zkřížila ruce na prsou jako vojevůdce a ječela, jak mě nenávidí za to, jak vypadám (!), jaký mám hlas (!), a vůbec za všechno. Jen jsem ji poslouchala a vůbec jsem nepostřehla, jak se najednou přikradla až ke mně – a vzápětí mi vší silou vrazila strašnou facku. Odstrčila jsem ji od sebe a řekla: „Ve všem tě jako hodná dcera vždycky poslechnu, a ty?!“

To ji rozzuřilo ještě víc; mlátila mě jako smyslů zbavená a k tomu vykřikovala nějaké nadávky. Zase jsem byla nucena utéct a na chvilku jsem vyběhla ven do palby a říkala si, že aspoň bude po všem. Pak jsem si ale vzpomněla na tebe, deníčku, a vrátila jsem se. Matka řvala, že smrt je vykoupení od hladu i nemocí! Vykoupení od nedostatku a poklesků! Dostala hysterický záchvat a volala cizím, neznámým hlasem: „Lidi nechci ani vidět, nikoho!“ A tvrdila, že by chtěla někam do lesa nebo na ostrov. Někam, kde jsou jen květiny, stromy, hodný zvířátka, písek a voda. Hlavní je, aby tam nebyli žádný lidi! Hned nato mě znovu rozbolelo srdce a játra. Sotva se ploužím, už nemám sil! Do nemocnice se nejspíš povlečeme zítra.

Carevna

18. února

Svítí slunce a sníh taje. Je to opravdický jarní den! Dopřála jsem si jogínské dechové cvičení. Na takový život člověk potřebuje pevné nervy. Strach jako by se rozsypal. Pak jsme se napily čaje a přikously k němu kousek spálené placky pečené nasucho. Navíc byla předvčerejší, tvrdá jako podrážka, protože včera jsme nepekly. Vzala jsem svou berlu – je čas vyrazit!

Budur

19. února

Včera mi tu nohu operovali. Nejdřív si ji ještě jednou „vyfotografovali“ a nadělali si na ní značky zelenou tinkturou. Kolem se střílelo a bojovalo. Cítila jsem injekce, čtrnáct jich bylo, novokainová blokáda. Jenže mě to stejně bolelo a křičela jsem. A tak po dlouhém trápení, kdy mi nohu na několika místech rozřízli, ale střepinu nemohli dostat ven, se doktoři nakonec rozhodli pro úplnou narkózu. Toho se nejdřív báli kvůli srdci, aby to vydrželo. Operace trvala dvě hodiny.

Zatímco mě připravovali na tu narkózu, seznámila jsem se s hubeňoučkou sestřičkou Natašou a svým operatérem Sulejmanem-Baudim. Je to doktor z moskevské nemocnice. On je Čečenec, sestřička Ruska a oba jsou z Moskvy.

Jediné, co se mi moc nelíbilo, bylo to, že jsem tu střepinu chtěla a oni mi ji nedali. Dostala jsem ale lékařskou zprávu o zranění s razítkem ministerstva pro mimořádné situace. Pak jsme měly trochu štěstí: záchranka vezla nějakou paní do nemocnice v Mozdoku. Lékaři se ji snažili zachránit a potřebovala injekce i během cesty. Na zpáteční cestě nás ta sanitka zavezla co nejblíž k nám. Stejně nás ale kvůli závalům v ulicích vysadili nějaké tři bloky od nás. Odpočinuly jsme si s mamkou pod horkým sluncem na lavičce a pak jsme se odploužily domů.

Doktoři mě upozornili, že obden musím chodit na převaz, a navíc mi dali velkou zásobu tamponů a obvazů. Zadarmo! A řekli: „To je pro případ, kdyby se bojovalo, a vy jste se k nám nedostaly.“

V noci léky proti bolesti přestaly působit. Rány mi jen hořely! Vzala jsem si nějaké prášky. Mamka se ráno vypravila do nemocnice sama, pro kaši. Zkusí mi tam vyjednat, jestli by si pro mě jídlo z nemocnice nemohla nosit pravidelně. Dopadlo to dobře. Maminka se vrátila a jídlo bylo ještě teplé, ani přihřívat se nemuselo. Babičkám jsme na oslavu úspěšné operace daly kakao a sousedovi Valerovi na talíři trochu kaše.

Budur

21. února

Ukázalo se, že synek té staré paní, co učila Raisu, jak se muslimsky modlit, je Rus! A je adoptovaný. Je mu 23. Na islám přestoupil v roce 1993. Hodně pracoval na stavbách. A jednoho dne uslyšel od místních drben o Aladinovi. Řekl mi, že si na mě vlastně nikdy nemyslel, ale že jednou jsem se mu vynořila ve snu a představila se: „Jsem carevna Polina-Budur.“

To mě překvapilo, obzvlášť proto, že tohle jméno znali jen čtyři lidi – Aladin, já, Džin a mamka!

Ochlasta Vovka se dneska zase vyznamenal: najednou maminku políbil na temeno! Taková ostuda! Ani dívat se na takový sprosťáctví nemůžu! A ona se jen rozesmála a na tom místě se podrbala.

Aladinova přítelkyně

24. února

Stehy mi zatím nevytahali, udělali jen převaz. Doktoři se na to podívali a řekli, že je tam zatím velká dutina, že nemám zvedat nic těžkého a chodit radši taky ne, že je to pro mě nebezpečné. V jiném stanu mi náplastí na ukazovák přilepili takovou maličkou baterii, asi jako do hodinek, a vysvětlili: „To urychlí zhojení rány. Tenhle bod na ruce odpovídá ráně na noze.“

Dostala jsem ještě injekci na srdce a mohly jsme se vydat do jídelny. Na potvrzení od lékaře jsme dostaly čtyři konzervy paštiky. Jsou maličké, ale zase si je spravedlivě rozdělíme – každá dostaneme dvě.

A teď ti, deníčku, sdělím něco o svém novém kamarádovi. Čečensky se jmenuje Alik. Je velmi laskavý. Hodně mi o sobě řekl – o minulosti, o drogách i o kriminálu. Přiznal se mi, že vztahy v původní ruské rodině ho několikrát zahnaly do naprostého zoufalství: pokoušel se o sebevraždu, podřezal si žíly a věšel se. Nakonec ho ale zázrakem zachránili.

Budur

26. února

Včera u nás byl na návštěvě Alik. Dost mě nudil. Chvílemi ho lituju.

Vyčenichal, že mamka je pryč, tak se k nám nakvartýroval a začal mi vykládat něco o „sňatku“. Tak jsem mu poctivě řekla: „Ne, tohle nechci! Ale popovídat si se mnou přijít můžeš.“

Hned prohlásil, že na tom netrvá a že k nám bude chodit na sousedské návštěvy. Aspoň nebudu tak sama. Jsem mu za to vděčná.

27. února

Zase tu byl Alik. S mamkou jsme mu na přeskáčku převyprávěly, co se mi zdálo. O pohádkovém trpaslíkovi. Tvářil se velmi vážně a přísně a řekl: „V jedné zanedbané zahradě leží mrtvý. A má u sebe poklad. Pokud ten poklad najdete, je váš. Ale vaší povinností je mrtvého pochovat. Když ho nenajdete vy, tak ho vyčenichá Aza s Linou a ty si poklad vezmou. Jenže mrtvého nepohřbí. Ten mrtvý si přitom přeje, abyste ho našly vy.“

Tak jsme tam s mamkou šly, hledaly, ale nic nenašly. Pravda je, že dál do zahrady, až k trati, jsme se bály. Tam se dá šlápnout na minu nebo se dostat do palby – a je konec! Navíc to může být konec, který nepřijde hned…

„Sen je sen,“ zavrčela mamka, „neměly jsme to brát tak smrtelně vážně.“ Ale hned Alika poprosila, jestli by se do zahrad nepodíval on. „Nejde o poklad, ale lidský duši se pomoct má!“ přesvědčovala ho.

„To víte, že tam zajdu,“ slíbil Alik.

Budur

28. února

Připomínáme si narozeniny babičky Galiny. Už umřela. Kdysi jsem u ní bydlela v Rostově na Donu. Nejdřív jsem si pomyslela, jak bych si tu výtvarnici a malířku nejlíp připomněla. Vždyť to byla ona, kdo mě naučil milovat dobré knihy! A taky mi přiblížila divadlo!

„No vidíš, dobrý slovo už jsi babičce věnovala!“ řekla mamka, která mi koukla přes rameno.

Zítra už mi ty stehy určitě vytahají, ale teď budu každopádně vařit polívku.

Historka z oblasti černého humoru se dnes odehrála u našich sousedek. Babka Stasja při vstávání ze židle šlápla na nožku litinových kamínek. Ta ale byla prorezlá, zlomila se a Stasja plnou vahou dosedla na rozpálený kov! Popálila se a začala vřeštět: „Kůůůrva! Pomóc! Hořím!“

Její kamarádka babka Nina ji začala hasit, ale dým se jen valil a přibývalo ho. Na Stasje doutnaly staré svetry. V tu chvíli bláznivý vnuk svou babičku odstrčil, popadl kýble s ledovou vodou a na Stasju ji bez dlouhého přemýšlení vychrstl. Ta ječela! Zasmrděla stará spálená vlna. Stasja láteřila jako pohan a Ninina vnuka mydlila jako žito. Její kamarádka Nina na oba řvala jako nepříčetná: „Vy kreténi! Teď nemáme doma vůbec žádnou vodu! Ani kapku! A to jsme ji domů v palbě nesli tři hodiny, vy debilové!“

Podlahu zaplavily velké louže. Zachráněná se mezitím vztekle dohadovala se svými zachránci. Slyšet bylo opravdu hrubý slovník, zvuky pádných facek i ublížené výkřiky. Mamka sousedkám věnovala plný čajník vody. Pak babkám pomohla vyvětrat kouř a vyhánět ho z místnosti ručníky. Kdežto já se smála a smála a nemohla přestat.

Byly jsme pro kaši. Střílel po mně odstřelovač, který se uvelebil ve čtyřpatrovém paneláku kousek od nás, na křižovatce. Slyšela jsem hvizd kulky, tak jsem sebou praštila. Kdybych to neudělala, deníčku, tak už bych do tebe asi nic psát nemohla. Kulka prolétla kousek nade mnou. A pár metrů dál jako kamínek cvrnkla o asfalt kousek za mnou.

Carevna Budur

1. března

Byly jsme na úřadech na zastávce Ivanovo. To je od nás opravdu daleko. Jenže už jsem nutně potřebovala vlastní občanku, ta se teď vydává už ve 14 letech. Nakonec se jim nezamlouval můj křestní list.

Na fotografii i na legitku samotnou jsou ale zapotřebí peníze! A kde je vezmeme?! Jak si je vyděláme? To máme sbírat prázdné flašky od vodky a vracet je? Copak na tom se dá vydělat?

Byly jsme pro kaši. V dlouhatánské frontě jsem se seznámila s holkou Natašou. Jejich rodina se v roce 1999 snažila ze země odjet, jenže když vyjížděli z města, začaly po nich pálit vrtulníky. Nasoukali se všichni pod auto, a zatímco to se měnilo v hromadu šrotu, oni pod ním přečkali. Pak vystihli vhodný okamžik a odkutáleli se do příkopu. Tam zůstali až do tmy a v noci se odplazili do lesa. Živí a zdraví! Nataša ale nechce bydlet v rozbořeném Grozném, nemá to tu ráda. Rozhodla se, že až dodělá učiliště, hned tam nastoupí znovu, ale na jiný obor. Aby mohla dál bydlet na internátě. A pokusí se za někoho provdat. A je jedno, za koho, hlavně aby se nemusela vracet sem.

5. března

Poslední dobou se s maminkou nehádáme. Najednou se jí ale udělalo zle od srdce. Vůbec nemůže vstát. Říká, že když se v noci ze zahrad ozývala zběsilá střelba, začalo ji silně bolet na prsou. Tak jí k rukám a nohám pokládám láhve s horkou vodou. Každou hodinu jí dávám injekci Cordiaminu. Zbylo mi ale už jen šest ampulí. A pak už jen Validol a nitroglycerin, co jsme dostaly v nemocnici.

Večer: Moc se bojím, jestli se dožijeme rána!

Zrovna jsem našla knihy profesora Nunajeva a čtu si v nich. Píše se tu, že to chce vitamíny na posílení srdečního svalu. A že injekce se musejí dávat každé tři hodiny. Zítra v polní nemocnici oběhnu všechny stany! Rozhodla jsem se, že v takové situaci je třeba s maminkou hlavně mluvit. Nenechat ji zmlknout a ztratit vědomí. Jinak si v tom šeru v bytě nemusím všimnout, že se jí přitížilo. A tak mi sotva slyšitelně líčí, co právě vidí.

„Mluv!“ prosím ji neustále.

A ona vypráví: „V našem bytě je několik průhledných duchů. Přišli za mnou. A vidím taky ženu v tubetějce* a hedvábných šatech. Přes ty má krátkou vestičku. Sedí na koberečku s černou kočkou. Vlasy má zapletený do copánků.“

* Malá čepka pokrývající temeno hlavy

Přímo u svých nohou zase vidí muže. Popisuje ho takto: „Vlasy má černý, po ramena. A oblečení bílý. Tvář a oči si zakryl rukama. Teď je sice dal pryč, ale stojí ke mně bokem. Neotočí se. A já bych se na něj tak ráda podívala! Na sobě má volnou přepásanou halenu.“

Vpravo od její postele zase stojí trojice a maminka mi vysvětluje: „Ty siluety znám. Je to maminka a babička. Stojí těsně vedle sebe. A ještě někdo. Všichni na sobě mají dlouhý šaty – barvu nerozeznám.“

Těsně vedle postele se prý hemží trpaslíci. Mají na sobě černé hazuky a na hlavách černé široké klobouky.

Pak ale najednou ustala. To mě vylekalo a začala jsem se modlit. Odhánět smrt. A do toho matka tichounce šeptla: „Nic nevidím.“

Dala jsem jí další dvě injekce. Pak přišla k sobě a já ji donutila, aby vypila hodně horkou a sladkou vodu. Teď jsem to všechno zapsala, abych nic nezapomněla.

Svítá . Maminka řekla: „Odešel!“

Naklonila jsem se až k ní a poslouchala dál.

„Ten v bílým, co stál u postele. Odešel,“ zopakovala ještě. Mluvila s obtížemi, ale přece jen mi dokázala vysvětlit, že když se modlila, viděla, jak z kouta ode dveří na ni začíná dopadat svazek zlatavých paprsků. A ona cítila, jak do ní to světlo vstupuje. Vzápětí se jí ulevilo…

Poprosila jsem sousedy, aby u ní poseděli, a ukázala jim, kde jsou léky. A pak jsem se přes několik strážních stanovišť skoro rozběhla do nemocnice. To už platil zákaz vycházení a někdo mě klidně mohl odstřelit, ale dopadlo to dobře. Vrátila jsem se s taškou léků a se zdravotní sestrou. Doktor večer v nemocnici nebyl žádný. Sestra si maminku poslechla, prohlédla si ji a řekla: „Musíte do Mozdoku! Tam je JIPka a odborníci! Zapotřebí bude EKG a rentgen srdce. Nejspíš máte slabý infarkt!“

Mamka ale odmítla: „To ne, už je mi líp.“

Tři dny a tři noci jsem nezamhouřila oka. Čtvrtý den jsem usnula vsedě a skácela se i se židlí. Byla to taková rána, že jsem vyděsila celé naše schodiště. V zahradách za silnicí propukla zběsilá palba.

Babky přinesly polívku. Škoda že naše lístky propadly! Pro Ninu je to těžké, a tak tam naše porce nechala. Já tam jít nemůžu, protože se bojím nechat maminku samotnou. Přišel soused Valera a přinesl nám čtyři brambory! Deset minut poseděl a zase zmizel.

Budur

8. března

Mamince je pořád zle. Nemůže sedět, dokonce ani když se zády opře o dva polštáře. Ještě že mi pomáhá Alik – řeže a štípe mi dříví. Někdy už si začínám myslet, že mamka umře. Sousedi neříkají nic, ale je vidět, že v její uzdravení nevěří. Někteří nám nosí jídlo, což alespoň trochu pomůže. Díky!

Mamka skoro nejí – a když jí, ztrácí vědomí. „Pane Bože, udělej něco, aby se maminka uzdravila! Sešli nám svou pomoc! Zachraň nás před hladem! Ty přece vládneš světu a sám přece víš, jak těžko se na něm žije!“ modlím se prosebně několikrát za den.

Budur

20. března

Dnes mám narozeniny! Je mi 15!

Byly jsme s mamkou na zastávce Ivanovo. Původně jsme se chystaly dojít tam pěšky, ale kolem jeli známí z tržiště a nabídli nám, že nás vezmou autem. Až jsme zajásaly a hned nasedly. Doklad o totožnosti jsem dostala na vojenském velitelství. Byla tam šílená fronta, ale my prolezly plotem a vojákům jsme vysvětlily, že mamka je na tom špatně se srdcem a já že mám navíc ty narozeniny. A že doklady a fotografie máme dávno odevzdané. Na velitelství mi řekli, že nejdřív dostanu dočasné potvrzení o totožnosti a teprve za půl roku dostanu stálý doklad, což bude moje první občanka v životě! Jen na ni budu zase muset sehnat peníze. Zpáteční cesta nám trvala čtyři a půl hodiny.

Včera přijela sousedka z druhého patra, babička mé kamarádky Patošky. A dala mi bundu, bledě modrou. Asi vidí, že nemám co na sebe. Díky!

Zdravím tě, březne!

Patoška-Budur

21. března

Byl tu Alik. Říkal, že se mu moc líbím a že na mé rozhodnutí klidně rok počká. Byl přímo mimořádně pozorný, asi kvůli těm narozeninám. V troskách našel malého hračkového zajíčka a dal mi ho. Je příjemné, že na mě myslí aspoň někdo.

Včera teta Aza odvezla do vesnice Znamenky plné mrazicí auto nábytku a dalších krámů. Ale to nic není: když se vrátila, poznamenala, že věcí má ještě plno!

Alik zrovna odešel. Přiznal se mi, že doklady nemá, takže nemůže z tohohle zničeného města odjet. Teď se přidal ke skupině lidí, které spojila válka. Bydlí v domě, kde zahynula Arménka Raisa. Teď se tam společně choulí dvě ruské stařenky Lída a Galja a s nimi trpasličí pokojový pejsek. A žije tam taky stará Čečenka, která Raisu učila muslimské modlitby, a dva její synové – vlastní Baud a nevlastní Alik. Do vedlejšího bytu se nastěhoval nějaký Čečenec se svou ruskou ženou. Na celou tuhle „společnost“ se pak přilepili dva neznámí mladíci. Jak se jmenují, nevím, ale často jsou opilí.

A ještě něco – včera do Grozného přiletěl Putin. Tenhle panáček prý kandiduje na úřad prezidenta Ruské federace. Dospělí říkají, že je mladý a perspektivní. Přestože nikdo pořádně neví, co je vlastně zač.

Všichni lidi, které vojáci před „dočišťováním“ nevyhnali, pláčou, že jim vůbec nic nezůstalo. Zašly jsme do sousedního domu ke Galje a Lídě. U jedné zdi stojí asi dvacet látkových pytlů od cukru; jsou nápadně bílé, čisté, nabité nějakými měkkými věcmi. Jsou pečlivě zašité a viditelně připravené k odeslání.

„Chcete si to prohlídnout? Tak si to rozpárejte a hledejte tam svý hadry! Ale pak si to zase zašijete!“ prohlásila neomaleně Lída, v jejíž kuchyni mamka našla náš ručník.

Mamka odpověděla, že ona nic hledat nebude a že on to všechno srovná Bůh. Jen jim sebrala ty naše věci, které nám rovnou padly do oka – poklici od velkého kastrolu, kde jsme kdysi mívaly mouku, a ubrousek. Galja tvrdila, že tenhle náš čajový ubrousek našla na smetišti. Hádat jsme se nechtěly. Párat cizí pytle a hledat po nich svůj majetek nám bylo proti mysli. Neměly jsme na to nervy ani dost sil. Maminka umíněně a hrdě prohlásila: „Mívaly jsme všechno a budeme mít zas!“

Večer jsme se dověděly, že vojáci zabili příbuzného babičky Niny. Před válkou pracoval v televizi.

Budur

25. března

Celý den jsem doma. Bolí mě srdce.

Alik je u nás každý den, ale já se snažím nedávat mu naději, abych mu nakonec nezpůsobila bolest. Celý večer se pak bavil s mamkou. Říkal jí třeba, že skoro nepije. A taky že se mu líbím a že by si mě chtěl vzít. Vyprávěl taky, že když nás a lidi z domu naproti vyhnali, ty zbylé zahnali do sklepa, včetně Alika, jeho nevlastní matky a nevlastního bratra a ruských penzistek Galji a Lídy. Galja celou tu dobu držela v náručí malinkatého pejska, který to přežil snad jen zázrakem. Na vchodový poklop vojáci postavili velkou lednici. Takhle tam proseděli čtyři dny. Bez jídla a pití. Muži i ženy. Mladí i staří. Babičkám se dělalo zle od srdce. Nakonec se ale ven dostali – rozebrali zeď a kusem železa se prohrabali ven! Jinak by tam pomřeli hlady! Bauda a Alika vojáci za takovou „svéhlavost“ zmlátili, ale tím to naštěstí skončilo.

Asi před týdnem jsem se ve frontě na kaši zdarma seznámila s mladou paní Mášou. Má syna, ale její muž zahynul v první válce. Máša žije se svou nemocnou matkou. Vlastně spíš živoří – nezbývá jí než sbírat láhve a odevzdávat je. Byl tam se mnou i Alik a Máše se moc líbil. Zkusím je dát dohromady.

Dneska mi to nějak nepíše. V srdci jako by mi hořelo, a když udělám prudký pohyb, projede jím ostrá bolest.

Patoška

27. března

Na několik minut jsem ztratila vědomí – a div jsem neumřela. Najednou jsem viděla, že lidé i věci se skládají z tančících zlatých mušek… a omdlela jsem. Dostala jsem se do komína z křišťálu nebo z něčeho takového. Obrovskou rychlostí mě to vysávalo vzhůru a ze všech stran na mě křičeli poloprůhlední tvorečkové, podobní elektrickým pulcům: „Rychle poleť nahoru! Musíš s námi, ale rychle, jinak to nestihneš!“

Pocítila jsem neobyčejnou lehkost a úplně jsem zapomněla, že umírám. Jenže pak mě to přestalo táhnout nahoru a já se zřítila až na dno. Stalo se to ve frontě na bezplatné jídlo. Hladoví lidé ve frontě se prali o každý kousek chleba a hrneček kaše, který z okénka přiděloval personál výdejny. Odvezli mě do známé polní nemocnice, kde mi dávali nějaké injekce.

Nakonec lékař řekl: „Je to srdce. Skoro ho neslyším.“ A na cestu přidal pár prášků.

Máma šílela, že doma nesmím nic dělat. Už zase na mě řvala, kvůli rozlitému čajníku. A praštila mě! A pak si najednou navlékla své nejdelší šaty a na hlavu uvázala největší šátek. A odešla. Bez dokladů. Prý hledat smrt. Řekla, že nechce žít. A že než tohle hladovění a ponižující trčení ve frontách a než ty věčné choroby… je lepší kulka z odstřelovačské pušky. Pevně doufám, že se to nějak srovná a ona se vrátí.

P.

29. března

Zdálo se mi o sousedce Tamaře, která zmizela na začátku zimy roku 2000. Chtěla odejít s běženci a navštívit svou dceru a novorozenou vnučku ve Stavropolu. Slibovala, že se zase vrátí, ale zmizela beze stopy. Příbuzní ji všude hledají, ale marně.

Ten sen vypadal takhle: Je ráno. Tamara klepe na naše otevřené okno a pak povídá: „Nehledejte mě, dělá se mi z toho zle. Zemřela jsem.“

Mamka šílí. Přeje mi smrt. Už úplně přišla o nervy i o rozum – hrůza!

Přišel Alik a začal mi tvrdit, že podle čečenských zákonů se můžeme vzít, protože když je mi patnáct, tak jsem „v rodinném věku“. Hodně mých spolužaček se vdalo už před válkou, když jim bylo 13 nebo 14. Jedna z nich, Mila, dokonce čekala na podzim dítě! Viděla jsem ji, jak s obrovským břichem vleče těžké tašky z trhu – a její asi tak o dvacet let starší muž si ležérně vykračuje před ní a pokuřuje. Já ale vím, že šťastná stejně nikdy nebudu. Nedokážu to. Protože už jsem do jisté míry umřela. Alik je hodný kluk, ale ne pro mě. Mohla bych mu na to samozřejmě kývnout, abych se zbavila zlodušky mamky. Jenže když lásku toho druhého neopětujete, přestane vás rychle bavit a zanechá po sobě jen pocit bezvýchodnosti. A Alik rozhodně není člověk, který by se dlouho „jen kamarádil“.

Patoška

2. dubna

Celou tu dobu jsem nemocná. Byl tu Alik a pomáhal nám v domácnosti. Jíme trávu a po cizích zahradách trháme česnek. Peníze nemáme vůbec.

13. dubna

Strejda Valera z prostředního vchodu se vůbec nebojí min a do zahrad chodí pořád. Tuhle všem ženám z našeho domu přinesl květiny. Mně taky – narcisy a hyacinty. Řekl jen: „To je pro mladou lady!“ A zase šel.

Chodíme si s mamkou pro humanitární kaši. Je to hrozně daleko, až u Katajamy. Kaše je pro nás jediné jídlo. Někdy se nám podaří úskokem nafasovat víc. To se pak dělíme se strejdou Valerou a nejíme jen jednou, ale hned dvakrát denně. Všichni důchodci z okolí žadoní, ať jim přineseme taky.

Fronty jsou tam příšerné. U okénka výdeje je pořád tlačenice. Lidem se dělá špatně. Ti, co byli nějaký čas mimo Čečensko a normálně jedli, jsou fyzicky zdatnější. A taky drzejší a cpou se před frontu.

Alik na nás tentokrát jen zamával zdálky a dost. Jinak ani slovo.

„Jó, ten se propil do veselý party, kde se může všechno! Chlastá jak o život!“ usoudily vševědoucí sousedky z domu naproti.

V těchto dnech hodně přemýšlím o sobě. Jaká vlastně jsem? Vzpomínám na Aladina. Budu na něj myslet vždycky, dokonce i ve stáří, pokud se ho jednou dočkám. Jednou pod naším oknem zaduněl výbuch, do místnosti vrazil plamen a tlaková vlna, ale on mě zakryl vlastním tělem a nakonec si z toho ještě dělal legraci: „Tak jsem si myslel, že už nás poslali do ráje!“

Jenže pak nás rozloučila válka. Já, i když jsem byla vlastně ještě dítě, chtěla mít rodinu a děti. Válka řeže do živého masa, bez narkózy, takže z mého života odešli jak školní spolužáci a sousedi, tak i všelijací kamarádi. Připadám si všude cizí – jedni mě nemají rádi, protože moje mamka je Ruska, jiní zase proto, že otcova rodina je zčásti čečenská.

Miluju tě, příteli Aladine, bratře můj vyvolený! Nás ať nesoudí lidé, ale Bůh! Napsala bych toho o tobě mnohem víc, ale má hrdost mi to nedovoluje. Tohle čtyřverší jsem ale složila pro tebe:

Je-li smrt ti souzena,

tak do ráje půjdeš,

milovaný, pevně doufám,

že tam navždy zbudeš.

Zdál se mi nádherný sen, v němž jsem byla neskonale šťastná – o ostrovech a delfínech.

Carevna

16. dubna

Alik odněkud tahá kusy hliníkových kabelů. Sotva mě pozdraví.

Do ulice přijíždějí auta, jejichž řidiči kovošrot nakupují. Platí pár drobných – za kilo hliníku tři ruble, za kilo mědi sedm. Jenže peníze, to je chleba! Děravé hrnce a kusy kabelů a drátů hledají jak nájemníci z velkých činžáků, tak lidé z rodinných domků. Všichni oblézají skládky a smetiště. Kdo na to má sílu, chlapi i ženské, ten kvůli měděným a mosazným součástkám uvnitř rozebírá radiátory a plynové sporáky. My s mamkou něco takového nezvládneme. Každý soused si svůj kovový poklad skládá na hromádku před svým domovním vchodem a hlídá ho jako oko v hlavě! Mladí kluci, co se do našich domů nedávno nastěhovali, toho přivlekli tolik, že naložili plný autobus!

Kdežto my se plahočíme pro rozdávanou kaši.

Carevna Budur

18. dubna

Sláva budiž Nejvyššímu! Džin mi poslal fotku, na níž je on i s Aladinem! Už brzy přijedou na návštěvu.

Alik si začal vymýšlet, že jsem souhlasila stát se jeho ženou. Chodí s Baudem po okolních ještě úplně nezničených domech, kde pořád někdo bydlí, a tam tyhle nesmysly vykládají. Když se to doneslo k mamce, prohlásila je za lháře. Podle čečenských obyčejů bych souhlasit měla, jinak se nám za takové ponížení budou mstít. Žádní stařešinové, kteří by konflikt urovnali, tu nejsou, a mamka oba „bratry“ zostudila na veřejnosti. Teď jsou zlí jako čerti a vyhrožují. Prohlásili, že na nás napíšou nějaké udání. To si myslí, že mě zastrašováním donutí, abych se s nimi bavila?! Mizerové! Pravému muslimovi či křesťanovi se takoví lidé podobají asi jako pes kočce. Však na ně taky kašlu! Shrbená životem nepůjdu. Nemám nic, ale hrdost ano! Nechť mě před takovými „přáteli“ a sousedy ochraňuje Nejvyšší. Teď, zítra, navždy!

Budur

19. dubna

Přijely Marjam a Varja. Marjam pro mě přivezla nějaké oblečení své mladší sestry. Daly jsme si společně čaj! Alikovi a Baudovi kamarádíčci nás urážejí dál. Mstí se za odmítnutí a pokoušejí se mě vyděsit. Dali se dohromady s kluky z jiných ulic, kteří taky rabují v troskách. Co najdou, prodají a pak se ožírají. Denně!

Jeden z nich v uniformě gantamirovců (což je čečenská jednotka, která do své vlasti přišla s ruskými vojáky) se za mnou rozběhl a hnal mě ulicí. Lidi kolem se tvářili, jako že to nevidí. Vběhla jsem k tetě Marjam, kde bylo plno lidí – moje mamka, babičky Nina a Stasja, teta Varja a Bašir. Gantamirovec měl v ruce samopal, byl opilý a na svou neomalenost patřičně pyšný. Zámek ve dveřích vykopl a vtrhl do bytu. Všichni se vylekali a ztichli. Ženy mu dokonce nabídly čaj, ale on je podrážděně vykřikl: „Já vám o váš čaj nestojím!“ Neplatily na něj ani laskavé domluvy.

„Před tím tě neuchráníme,“ vyhrkla Varja a společně s babičkami rychle vycouvaly.

Tak jsem šla přímo k němu a povídám: „Koukej plavat! Zmiz!“ Prostě už mě přestalo bavit pořád na něco čekat a bát se smrti. Překvapeně se po mně podíval… a odešel. Sedl si venku kousek od našich oken. Mamka šla za ním a líčila mu, co jsme tu zažili. Třeba o lednové „dočišťovací kampani“. A jak mě na tržišti zranila raketa. Gantamirovec ji poprosil, jestli by mu nedala napít. Mamka mu donesla čaj. Mládenec ho vypil, a když se loučil, řekl, že přijde zas. A dodal: „Jmenuju se Mahomed nebo Aslambek, můžete si vybrat.“

„Neztrácej zbytečně čas, chlapče! To pusť z hlavy!“ doporučila mu mamka. Rozloučili se ale v klidu a míru.

Marjam s Varjou zítra odjíždějí. S radostí bych jela taky, ale nemám peníze. Lístek na autobus je velmi drahý.

Carevna Budur

21. dubna

Víš, deníčku, co vykládá Alikova adoptivní matka? Že se oženil. A to u nás před necelými dvěma týdny ještě byl. A tvrdil, že mě miluje.

Slyšela jsem taky, že se Alik ráno pohádal s gantamirovcem a okamžitě odjel. Prý ke své rodné ruské babičce. Jeho „bratr“ Baud začal pít jako duha. Jistě, Alika se dotklo, že jsem se nechtěla stát jeho ženou.

Když mi o té svatbě vykládala Aza s Linou, řekla jsem, že Alikovi přeju hodně štěstí. Chvála Alláhovi, aspoň mám od něj pokoj. Zvědavé sousedky se zlomyslně přisunuly co nejblíž – chtěly se podívat, jak na to zareaguju. Co kdybych třeba začala bulit?! To by si jaksepatří vychutnaly a pak by se s novými klepy rozběhly od domu k domu. Takovou radost jsem jim ale přece udělat nemohla.

22. dubna

Lidi mi dali plno šatstva, opravdu hodně! Určitě proto, že sami vidí, v jakých obnošených hadrech věčně chodím, protože nic lepšího nemám. Všechno, co jsme měly nového a pěkného, nám rozkradli.

Včera mi mnohodětná matka darovala boty. Smůla je, že jsou mi malé! Nezbude než je prodat nebo vyměnit za chleba.

Přišel k nám kocour. Mourovatý. A usadil se u nás. Tak jsem ho pojmenovala Ibraška.

P.S. Zdálo se mi o Sultanovi, jak mi s úsměvem říká: „To je omyl, že jsem mrtvej, já jsem náhodou živej!“ Když jsem se vzbudila, dlouho jsem se z toho nemohla vzpamatovat. Teprve po několika hodinách jsem sebe samu dokázala přesvědčit, že tohohle naprosto mírumilovného člověka Rusové zastřelili, a živ tedy být nemůže. Jde jen o to, že jeho duše se s tím pořád ještě nesmířila.

24. dubna

Alik se dostal z deště pod okap. Před časem líčil, jak jeho rodina propadla alkoholu a drogám. Najednou se to všechno opakuje. Žije se ženštinou mnohem starší než on. Chodí zmalovaná a s rozpuštěnými vlasy. Na sobě nosí přiléhavé šaty a černou koženkovou bundu. Jeho nevlastní matka nepřestává bědovat a tuhle si posteskla: „Toho žádná víra nezachrání! Ta holka kouří anašu*. A on do toho taky spadne!“ Je mi Alika líto.

* Konopí

Jakmile se lidi v ulici dověděli, že Aladin žije, začali mě nenávidět ještě zuřivěji.

Byly jsme s mamkou u vojenského velitele obvodu. Tam nám řekli, že od 25. dubna už se bezplatné horké příděly všem vydávat nebudou. Dostanou je jen důchodci a děti do 14 let. Důchodci nejsme a mně bylo 20. března 15. Takže představa teplého jídla už nám nekyne… Popřemýšlely jsme o tom a přinesly si lékařské potvrzení. Když jsme ho ukázaly, ruský vojenský velitel podepsal pokyn, abychom teplé jídlo dostávaly ještě celý květen. Takže hladovět nebudeme!

Budur-Patoška

25. dubna

Dlouho jsme klábosily s pilnou Mášou, která pracuje ve výdejně jídla. Je to jediná Ruska, která si tam dokázala sehnat práci, protože velmi vzácná volná pracovní místa skoro vždy obsadí Čečenci.

Přes den se do protějšího domu vrátila mladá žena jménem Elita, která nedávno ovdověla a zůstala sama se čtyřmi dětmi. Její manžel byl řidič autobusu, který bez ohledu na riziko, jaké mu hrozilo, vyvážel z horských čečenských vesnic děti a staré lidi. Jeho autobus ovšem jednou začali ostřelovat Rusové, takže se zřítil do propasti a všichni včetně něj zahynuli. Elita je z toho zničená. Je úplně mladá, ale vlasy má šedivé. Její rodina lidem u nás v ulici vždycky pomáhala a chovala se pěkně i k  těm, co byli ruského původu. Teď ale se zdejšími Rusy nemluví, dokonce je ani nezdraví. Válka z nás udělala nepřátele!

Vrátili se taky sousedi z našeho vchodu, matka se synem, kteří mě loni v říjnu odvezli do nemocnice. Ramzes v Urus-Martanu utrpěl zranění na noze a ruce. Zachránili ho ozbrojenci, kteří ho dopravili do nemocnice.

Alika zatím nikde není vidět. Začalo pršet.

Lina s Azou už vůbec nevědí, co je to stud. Ráno vyrazí z domova s prázdnýma rukama a večer přivlečou celé pytle cizího majetku. Někdy jsou skrz řídkou pytlovinu vidět obrysy čehosi, co vypadá jako kýble. Desítky kýblů! Jindy v nich zase cinká skleněné nádobí.

Ruská penzistka Lída z vedlejšího domu na všechny pořád křičí a peskuje nás. Každý den před jejich vchodem omývá krásné vázy pocházející z cizích domů a k tomu pořád opakuje: „Můj byt dostal přímej zásah. Nezbylo mi nic, vůbec nic!“

A pamatuj si ještě jednu věc, deníčku: dneska ráno se odstěhovala Olja s Vovkou a babičkou Marií. Hlídali to čtyři vojáci se samopaly a další vojáci nakládali jejich věci do obrovského auta! Olja několik měsíců pracovala na vojenském velitelství a domů se vracela velmi pozdě. Muž to špatně snášel a opíjel se. Někdy jí zkoušel k velitelství chodit naproti a dělal jí tam šílené skandály. Nadával jí nejhoršími slovy a všem si stěžoval, že jeho, zákonitého manžela, federálové ze ženina pracoviště přivázali ke stromu a chtěli ho popravit! Jenže teta Olja je jen mazaná! Spřátelila se se svými šéfy a sobě i manželovi zařídila nové občanky – místo starých, které jim na podzim odebrali ozbrojenci, když je i s kradenými věcmi načapali v cizím bytě! A Olja byla tak prostoduchá, že nám to všechno sama vyklopila.

Když tahle podařená rodinka nakládala své věci, jedna stará sousedka, paní Andersenová, najednou poznala svůj kufr a začala křičet: „To je moje! Ten kufr! Dejte to sem, loupežníci!“ a rozplakala se. Jenže ji nikdo neposlouchal a jeden z ruských vojáků se Olji s Vovkou naopak zastal: „Drž hubu! A neřvi na ty lidi, nebo uvidíš!“ a dokonce natáhl závěr samopalu.

Na rukou tety Olji jsem zahlédla mamčiny hnědé rukavičky. Když nás vojáci vyhnali z bytů, zůstaly ležet na lednici. Teď si je Olja natáhla při nakládání „svých“ věcí. Rodina si naplánovala, že se s federální jednotkou, která z Grozného odjíždí, přesune do Mozdoku. Možná ale lžou. To nakládání nesvěřili nikomu ze sousedů, jedině vojákům. Nakonec si odvezli tři plné náklaďáky všeho možného.

Babičky Andersenové mi bylo moc líto. Já už si pomíjivost věcí dobře uvědomuju, kdežto ona se bude pro věci, jež jí ukradli přímo před očima, ještě dlouho rmoutit. Jenže když umíráme, neodnášíme si s sebou nic, vůbec nic. To dobře vím.

Patoška-Budur

26. dubna

Máme hosta. Jeho bratr tomu člověku svěřil vzkaz od Aladina pro mě – z uprchlického tábora v Ingušsku.

Bratři Borzovovi, jejich stará matka a sestra taky odjíždějí na nějaký čas do Ingušska. Už brzy by se tam prý měla začít rozdělovat nějaká další humanitární pomoc. Slíbili mi, že předají můj dopis Džinovi a Aladinovi. Ukázalo se, že v Ingušsku žili v jedné ulici s příbuznými obou chlapců! Když v zimě nastydli a byli nemocní, Džinovi příbuzní jim denně nosili mléko! Svět je opravdu malý!

Když se odsud stěhovala Elita a nakládaly se zbytky jejích věcí, nepomáhala jsem a jen stála v našem vchodu. Nenávidí nás a já jí rozumím. Zato čečenští sousedi, kteří přiložili ruku k dílu a účastně plakali nad jejím zabitým manželem, část tašek ukradli a schovali je za venkovní dveře do chodby. Samozřejmě Aza, Lina a Rezvan. Jakmile auto s nešťastnou vdovou zmizelo za rohem, vytáhli tašky ven a začali se o svůj lup dělit. Vůbec se nestyděli a vzrušeně křičeli! Jenže se ukázalo, že si nakradli hlavně dětské bundičky! Však taky Elita měla tři děvčátka… Zkoušeli si je rovnou na ulici, jenže dětské oblečení bylo těm dospělým lumpům samozřejmě malé. Alláh je potrestal! Pak si všimli, že se na to všechno dívám z našeho vchodu a Aza zasyčela: „Určitě nás napráská, svině ruská!“ A zmizeli ve svém domě.

Budur

9. května

Lidi, co pijou, dočista ztratili lidskou tvář.

Pořád střílejí z děl, mizerové! A to se domů vrátilo plno rodin s dětmi! Jak můžou miminka spát? Oni prostě nemají svědomí, na normální pozemské zvuky dávno zapomněli a ta palba je pro ně jako droga.

7. května k Máše z jídelny vtrhli čtyři místní Čečenci a nejdřív zmlátili její starou nemocnou matku a šestiletého syna. Pak sebrali všechny peníze a všechno jídlo, co po domě našli, všechny doklady, zbili i Mášu, ještě ji znásilnili a zase šli. Máša vůbec netuší, jak bude žít dál. Sousedi si na její starý domek se zahradou dělají zálusk. Vláda se sice změnila, ale Rusové tu dál nemají žádné zastání!

Zatímco jsme s mamkou stály ve frontě na jídlo, Máša zašla na naši radu na velitelství vylíčit, co se jí přihodilo. Dali jí několik konzerv – to byla celá pomoc. Je jí sotva čtyřiadvacet a pořád má smůlu. S prvním mužem, Čečencem, si dlouho nepožila – zabil se v autě. Druhý muž byl Rus, ale toho měla jen osm měsíců, zahynul v září 1999. Byl velmi slušný a vůbec nepil! Už si podal žádost o adopci jejího syna, ale nestihl to. Máša pláče a říká, že se bojí. Bojí se, že kvůli tomu starému domku a zahradě by ji někdo mohl chtít zabít!

„Prodat se to nedá!“ stěžovala si. „Nikdo to nekoupí, všichni čekají, že se budem bát o život a utečem.“

Poradila jsem jí, aby si změnila jméno. A slíbila jsem, že jí přinesu kinžál*, aby se mohla bránit, a modlitební knihu. Taky jsem se rozhodla, že pro ni někde vyžebrám nebo koupím granát. Takové věci si od vojáků dneska kupuje hodně ženských. Protože hlavním naším úkolem je bránit se a v případě potřeby si zachránit život! Na Berjozce jsem viděla a slyšela, jak ruští vojáci učili dvě babičky s granátem zacházet: „Tady tím kroužkem se to odjistí. Lepší je stát někde za rohem, to je bezpečnější! A ten granát je třeba hodit co nejdál…“

* Dlouhá dýka

„Cože?“ přeptala se nahluchlá babka.

„Takhle se to dělá,“ ukazoval jí voják.

Babka si přímo před mýma očima granát vzala a vojákovi dala sklenici zavařeniny.

Včera jsme potkaly Alika. Říkal nám, jaké ohavnosti se o nás doslechl. Že jeho čečenská rodina mu zakázala se s námi stýkat, zavřela ho doma a nalévala alkoholem! A všichni mu pořád vtloukali do hlavy, že se nám musí pomstít, jenže s tím Alik nesouhlasil. Zamčené dveře vylomil a utekl. Tentokrát je rozhodnutý, že svou čečenskou rodinu opouští navždy.

„Jedině mámy je mi líto!“ opakoval pořád. „Za tou budu chodit.“

Na mysli měl starou Čečenku, která mu nahradila jeho vlastní matku. Říkal taky, že žije s tou mladou ženou, ale zatím si ji nevzal. Hlavně ale slíbil, že Máše věnuje tu cennou věc – granát. Prý ho našel, když na naši prosbu hledal po zahradách toho mrtvého. „Jednou je tím pořádně vyleká a příště už si na ni netroufnou!“ mával temperamentně rukama. „Jedině že lepší je neházet granát na lidi, ale na druhou stranu. Aby z toho byl akorát kravál!“

Proč nikdo nepomůže Rusům a Čečencům, kteří si přejí z republiky odjet? Naše země nechala takové jako my, tedy malé rodiny a důchodce, vyloženě napospas osudu. Všechny ty osamělé, matky s dětmi, invalidy a nemocné. A přitom se od státu nečeká nic jiného, než že všechny zájemce o vystěhování odveze. A poskytne jim bydlení a práci v klidných městech, velkých asi jako Groznyj.

Stalin v únoru 1944 deportoval Čečence do Kazachstánu během tří dnů. Tak proč je v roce 2000 zachránit a odvézt odtud mírumilovné civilisty tak neřešitelný problém? Jak to tak vypadá, nikdo je nepotřebuje.

Už je to devět dní, co jsem odeslala dopis! Aladine, příteli a bratře můj, copak ty opravdu nepřijedeš?

Carevna Budur

10. května

V naprostém klidu (tedy v mamčině kapse) jsme dnes pronesly granát přes všechna strážní stanoviště, snad tři nebo čtyři.

Byli jsme u Máši doma. Žije ve strašné bídě a nemá prakticky nic! Dala jsem z toho, co mi běženci přenechali, dohromady pro ni pár dárků. Jejímu synovi jsme koupily čokoládu. Taky jsme posbíraly nějaké láhve od vodky, které se válejí všude, vrátily je, a získaly tak nějaké drobné. Mamka upekla dvě placky a namazala je zavařeninou. Doufám, že Máša taky přestoupí k islámu, a jakmile si změní jméno, změní se i její život.

Před jejím domem jsme pak s mamkou schválně nahlas několikrát opakovaly, že když bude třeba, nastěhují se k ní do domku naši chlapi. A ty mizery si pěkně podají! Lidi kolem po nás pokukovali a hlavně poslouchali. Nejspíš si mysleli, že jsme příbuzné jejího prvního muže a otce jejího dítěte. Když jsme šly zpátky, dlouho nás pronásledoval nějaký kluk na kole, který nás měl určitě špehovat!

11. května

Ve frontě na kaši jsem omdlela, udělalo se mi zle od srdce. Trvalo hodně dlouho, než mě zase přivedli k vědomí. Náhodou se k tomu nachomýtla nějaká lékařka a ta křičela: „Tep slábne, takhle ji ztratíme!“

Vtáhl mě do kabiny a mamka se usadila vedle mě s bílým hadrem v ruce. Na ten hadr nějaký Čečenec z davu kolem nakreslil vlastní krví červený kříž! Mamka vystrčila „prapor“ z okénka. Řidič neustále troubil, ujížděl jako o život, všechny hlídky minul bez zastavení. Takhle se s námi ten ruský voják dořítil až do nemocnice! Lékaři to taky stihli, a vrátili mě tak mamince i planetě Zemi.

Carevna

14. května

Máša nám sdělila, že lidi ji začali zdravit a sousedi v ulici jí po dětech posílali i jídlo. No vida, tak naše divadýlko zabralo!

30. května

Zdálo se mi o legendárním Titaniku – a zřejmě to mělo svůj důvod. Na trhu jsem potkala Kusuminu starou tetičku. Ta mi hned začala navrhovat, abych si vzala jejího syna Abdulu. Takhle to u Čečenců chodí: jakmile se s někým seznámíte, hned se vedou řeči o svatbě. Navykládala nám toho plno, například že Kusum je zraněná a že by brzy měla přijet ke své matce do Grozného. Zapsala jsem si adresu, ale hlavně jsem se dozvěděla ještě jednu moc smutnou novinku – Kusumin syn Daud padl ve válce. A to mu bylo 21! Stalo se to v zimě.

Hned jsem si vybavila, jak jsem se jednou za zimní noci probudila. Tiskly se ke mně promrzlé krysy ze sklepa a pištěly. Zapálila jsem svíčky, ale světla už se nebály a lezly ke mně blíž a blíž, aby se zahřály. Nakonec jsem je tedy odhánět přestala, a tak se mi uvelebily u nohou. Najednou jsem ucítila nějaký otřes. Otevřela jsem oči a vedle mě stál přízrak. Nespala jsem, a přitom jsem ho viděla! Byl to vysoký muž v bílém plášti s tváří ukrytou v kapuci:

„Přišel jsem se s tebou rozloučit. Nechci tě děsit, ale mám těžké zranění,“ řekl mi. „Tak jsem se na tebe přišel naposledy podívat.“

„Kdy přesně ten Daud zemřel?“ zeptala jsem se. „Před Novým rokem, nebo až po?“

„Den už si přesně nepamatuju,“ odpověděla tetka vyhýbavě, „ale zraněnej byl na krku a na hlavě a neukázali ho ani matce, tak byl prej zohavenej.“

Budur

4. června

Byly jsme u Kusum, přesněji řečeno u její staré nemocné maminky a její mladší sestry. Bylo to zvláštní: zaklepaly jsme, z druhé strany někdo tiše přišel ke dveřím, ale pak lehkými kroky zase odběhl. Za nějakých pět minut nám otevřela Kusumina mladší sestra s kouzelným děťátkem v náručí. Věděly jsme, že je to její dceruška, která se narodila v lednu 2000! Za těžké palby! Holčička dostala orientální jméno Rajsojana.

Kusumina sestra byla viditelně nesvá, obzvlášť když mluvila se mnou, ale dál nás pozvala a nabídla nám čaj. Její tvář se tak nějak zvláštně poškubávala. Říkala nám, že Kusum s Aladinem jsou spolu šťastní. Brzy už prý budou mít dítě! Smrt svého synovce Dauda nám potvrdila.

Takový velký a zámožný dům – a přitom její umírající matka nemá ani obyčejný prášek proti bolení hlavy. Umírající babičky mi bylo líto; posadila jsem se vedle ní a udělala jí lehkou masáž. Pak jsme poprosili, aby sestra Kusum vyřídila, že jí bez ohledu na cokoli rády uvidíme, aby se stavila!

A ty, Aladine, nebuď zbabělec a všechno nám vysvětli! My to pochopíme. Hlavně z našeho života nezmiz beze stopy!

Jenže ve skutečnosti už jsem z těch věčných a nekonečných lží tak utahaná, že mě zachraňují jedině verše.

Život mě k smrti unavil,

nic už si od něj neberu,

nebohou zem svou však mám rád,

vždyť najít jinou nemám sil.

Osip Mandelštam

7. června

Už zase zuří válka! Celou noc se bojovalo kolem vesnice Černorečje, což je od nás asi dvě hodiny cesty autobusem. Viděla jsem tři těžké letouny, podle zvuku motorů jasné bombardéry. Letěly přes naše domy právě tím směrem!

Ó Nejvyšší! Dovol mi alespoň ještě jednou spatřit Aladina! Mé duši se po něm tolik stýská!

V zahradách máme osm štěňat. Ochraňují je dva velcí psi, jejich rodiče. Můj kocour Ibraška pořád spí. Asi už je starý.

Z děl střílejí jako o závod! Granáty padají i do zahrad za silnicí. Zavodský obvod hoří.

Budur

11. června

Přijela teta Marjam a říkala, že k jejím příbuzným zašel Ramzesův bratr Rezvan. Prý jim tvrdil, že máme kožený nábytek a že jsme neuvěřitelně zbohatly – tedy že jsme si nakradly!

„Jak může takhle lhát?“ divila se Marjam, jak se tak rozhlížela po bytě. „Ale ono je to jasný – potřebuje svý hříchy na někoho svést. A svědomí, to on nikdy neměl…“

Staří obyvatelé našeho domu si ještě dobře pamatují jeho „bytová dobrodružství“ už z doby před válkou: vždyť kradl, a dokonce se pokusil o vraždu. A Marjam to uzavřela: „Absolutní pravda je jen to, co člověk vidí na vlastní oči. Kdežto uši jsou tu proto, když nás chce někdo podfouknout, a toho taky lháři využívají!“

13. června

V broskvoňovém sadu jsme našly mrtvého Čečence. Mládence v zimní vojenské uniformě. Otevřela jsem branku a spatřila ho, ještě než jsem vstoupila dovnitř – přímo před sebou! Tomu nálezu říkejme třeba „kombinéza“. Nezdálo se mi nakonec kdysi před časem zrovna o něm? Honem jsme nevěděly, co teď. Tělo nijak zohavené nebylo a vypadalo to, že ten mladík spí. Tváře měl z večerního šírání jako ruměné. Taky měl kaštanové, mírně nazrzlé vlasy. A šedomodré oči. Hlava spočívala na ruce. Neuvěřitelné, opravdu jako když spí!

„Sahat na něj ale nemůžeš!“ varovala mě maminka

Rozhodly jsme se, že to řekneme tetě Marjam a strejdovi Valerovi. Škoda že nám ukradli foťák. Třeba ho hledá žena nebo matka. Úplně mi to zkazilo náladu. Rozhodly jsme se, že přesně popíšeme podobu mrtvého a místo, kde leží, a ty popisy rozdáme na tržišti: když bude někdo takového člověka hledat, zajde se tam podívat.

Vybavila jsem si text Timura Mucurajeva:

Hoj, Šahíde!

Ta tvá krásná čistá tvář,

co z ní stoupá světlá zář!

Cos to spatřil, Šahíde?

Snad ne rajské zahrady,

láskyplné záhady…?

Věčně trvají tvé dny .

18. června

Sbíráme po zahradách ovoce. Vyrážíme v pět ráno a s sebou si bereme lehký skládací žebřík, protože lézt po stromech neumíme. Před podzimem musíme nakoupit zboží – cigarety, čokolády a džusy. Práce nikde není, příspěvek v nezaměstnanosti je směšný, a navíc nám ho stejně nikdo neplatí!

Na trhu jsme si popovídali s šedovlasým Hasanem a jeho ženou. Před válkou jsme se tu hádali o prodejní místa, kdežto teď jsme přátelé! Hasan je spořádaný a hlavně krásný muž. Má syna a dceru.

Denně se mi v hlavě líhnou nové verše:

Takový každodenní život,

kde zpět se vracet nemám chuť.

Já miluji tě jako bratra,

tak tedy už mým bratrem buď!

Často pláču. Je ve mně jakýsi strašlivý, nezměrný smutek.

Carevna Budur

21. června

Nečekaně jsme se setkaly s mladou Luizou, co si přivydělávala v bufetu a snila o tom, že se stane spisovatelkou. A opravdu už napsala knihu o první vláce! Jmenuje se Takový každodenní život, takže název přesně opakuje můj verš! Luiza za knížku dostala cenu v soutěži mladých autorů.

Holka Zarina prodává na trhu, placky s tvarohem. Peče to její matka a z toho jsou obě živy. Maminka je Ruska, otec Čečenec, jenže ten od nich odešel a teď jsou samy. Společně s ní čekáme, až se konečně objeví nějaký zákazník, a sníme o tom, že Zarinin táta se přece jen vrátí! A odveze Zarinu i její matku někam, kde je mír…

Včera byli zabiti dva mladí ruští vojáci, a to na malém trhu u Garáží. Všichni trhovci se okamžitě rozutekli, protože se báli, že se Rusové budou chtít pomstít a všechno tu smetou.

Carevna Budur

22. června

Všechno, co mi o náboženství navykládal Aladin, je nanejvýš relativní. Jako malou trumberku mě v mnoha věcech obelhal. Samozřejmě chápu, že šátek na hlavě je jistá ochrana před dotěrností. Já ale nikoho nepotřebuju. Jediný, před kým cítím ostych, je Nejvyšší. Jenže teď to vypadá, že miluju cizího manžela! Jak jsem se dověděla, Džin s Aladinem si žijou jako ve vatě. Otevřeli si svou firmu a jsou z nich podnikatelé!

V Ingušsku je ve srovnání s Čečenskem ráj. Civilizace! Oba moji „bratři“ zřejmě nevědí, co je hlad. Můžou se bavit. Tam je asi normální mít pořád proud, televizor a slušně zařízenou domácnost. Kdežto já žiju v jakési černé díře, která vznikla místo města. V pobořeném studeném bytě. Bez kanalizace, bez vody a bez normálního jídla.

Fakt je, že jsme si s mamkou každá koupily jeden kabát. Jenže ovoce ze zahrad jsou potraviny jen dočasné – a co budeme dělat pak? Práci nemáme!

Po tom dlouhém hladu, nasolených rajčatech a polosyrových plackách se sodou normální jídlo skoro nepozřu. Vždyť my jsme během několika dlouhých zimních měsíců nic jiného neměly. Pořád slábnu a ve světě krutých poválečných svárů si připadám úplně sama.

Carevna Budur

24. června

Všichni očekávají útok ozbrojenců. Malé tržiště u Garáží bylo zrušeno a zdejší trhovkyně se přestěhovaly do města. Teď si tam nadávají a doslova se perou o místa.

Pokud jde o vraždu těch dvou mladých Rusů, tak jsem zjistila, že se k nim zezadu přikradli nějací dva mladíci a dvěma ranami do týla je oddělali. A pak s klidem odešli směrem k nemocnici. Přísně vzato se v Čečensku do lidí zezadu nestřílí, to tu není zvykem. Je ale možné, že když jde o Rusy, tak zvyky neplatí.

Patoška

26. června

Včera jsem si povykládala s mladou Ruskou Naďou. Naďa za války žila u stejného „dědečka“ jako Kusum. Naďa s námi seděla dlouho a vzpomínala na svůj život. Před válkou byla provdaná za Araba. Čečensky umí dobře, naučila se to jako malá venku mezi dětmi. No a arabštinu vystudovala na univerzitě, kde byla jejím oborem orientalistika. Tam se taky seznámila se svým budoucím mužem.

Na podzim 1999 se vzali. Manžel odjel z Grozného jako první a řekl, že pro ni pošle příbuzného nebo kamaráda. Příbuzný přijel, ale zachoval se zvláštně: odvezl Naďu na úplně jiné místo, než byl její muž! Mladí manželé tak o sobě nic nevěděli. Brali se v říjnu a on padl v prosinci, krátce před Novým rokem. Naďa už v té době byla těhotná. Její muž měl nádherné jméno, Abutalcha. Takhle by se mohla jmenovat hvězda v nějakém arabském atlasu. Abutalchovi prarodiče přitom žijí v Mekce, kde už má i první ženy a dvě děti.

Naďa tedy zůstala se svou matkou. Přežívají jen z toho, co vydělají na petroleji do lamp a na naftě. Naďa má jen jedny šaty, černé. Dáváme jim ovoce a sušenky, prostě to, s čím tu obchodujeme. Právě jsem nakoupila kilo rajčat a nějakou mrkev, ale půl napůl jsme si to rozdělily s Naďou.

Budur

27. června

Obsadily jsme si na ústředním tržišti jeden prodejní stůl a dělíme se o něj čtyři: se mnou a s mamkou jsou tam ještě dvě čečenské sestry, Roza a Alida. Prodávají zeleninu, kterou sbírají na neobdělávaných polích sovchozu Vlast. Chodí jich celá skupina, po pěšině zaminovaným polem. Sestry říkaly, že pár lidí už to zabilo nebo zranilo. Trhají petrželku a kopr a vážou je do svazečků. Alida se zrovna rozvádí, kdežto Roza má muže v Gruzii. Teď čeká na vízum a chce se i s malým synkem vydat za ním, a tak nám navrhla: „Rok nebo dva můžete klidně bydlet u mě, samozřejmě zadarmo! Vodu a proud nemáme, ale odpady jsou v pořádku. Ne jako u vás, kdy musíte všechno vynášet v kýblu! Krysy tam taky nejsou a v zimě se dá topit v litinových kamnech!“

Řekly jsme jí, že si to rozmyslíme, jenže nemáme peníze – ani na docela malé auto, kterým bychom přes město odstěhovaly zbytky svých věcí. Roza nám hodně vykládala o sobě – jak jednou utekla z domova za manželem. Prý toho nikdy nezalitovala, a to jsou spolu sedmnáct let! Když byla úplně mladičká, tak ji unesli, jak je v kraji zvykem. Nutili ji do jiného manželství, ale ona si postavila hlavu. Stařešinové podumali a pak rozhodli, že je třeba vrátit ji domů k matce. Roza je bledolící modrooká blondýnka. To její sestra Alida je naopak snědá a černooká.

Do svého bytu se vrátila teta Marjam. Zatím tam bydlely babičky Stasja a Nina.

Zdálo se mi o Aladinovi. Díky!

Carevna

30. června

Na trhu nás šikanují – náš pult obsadila velká čečenská rodina. To jsou ale drzouni! Chystám se, že stůl poleju petrolejem a podpálím, ať ho tedy nemá nikdo! To ale maminka nedoporučuje a říká, že shoří i dřevěné pulty jiných lidí, kteří za nic nemůžou. Takže ona má lepší nápad: nohy našeho stolu naříznout a až tam ti okupanti rozloží své zboží, všechno se to skácí. Což by poškodilo jen viníky, nikoho jiného!

Včera se zastavila Naďa a přinesla fotografie svého manžela. Je to statný mladý chlap a na všech těch fotkách se směje! Nadě velmi sluší, když je prostovlasá a na těch fotkách s manželem nikde nemá šátek, takže její světlé vlasy jsou vidět. „Muž mě do nějakýho zahalování nikdy nenutil,“ přiznává se. „To až teď pořád chodím v šátku. Sama jsem se rozhodla, na jeho počest…“

Všude kolem člověk potkává mladé vdovy. V Čečensku se mladé dívky vdávají ve 14 nebo 16 letech, a tak často ovdovějí i úplně mladé manželky! Kolik rodin válka zničila! Mou vlast zaplavili sirotci.

„A kolik je mezi dětma invalidů, často se zmrzačenýma nohama! Takže v módě jsou berle,“ žertují trpce trhovci kolem. Jaké já mám štěstí! Mě už noha jen tu a tam hodně zabolí, takže já si stěžovat nesmím!

Naďu jsem zahlédla ještě jednou, kvečeru, s nějakým mladíkem. Na ruce měl stříbrný prsten s achátem, jaký nosil i Aladin. Tvářila jsem se, že je nevidím – mně do toho taky nic není.

Carevna Budur

1. července

Nakoupily jsme zboží, tři kartony cigaret. Na krabičce vyděláte rubl! To není ani na obživu, natož ke zbohatnutí…

Často se hádáme s ruskou penzistkou Lídou, naší sousedkou. Za války nenáviděla ozbrojence, přinejmenším to říkala. Pak se ale ukázalo, že jedním z nich je i její zeťák! Právě Lída utopila štěňátka z té šťastné psí rodinky. Sama jsem viděla, jak jejich psí maminka plakala. Jedno jsem stačila zachránit – studna v zahradě je hodně hluboká, ale naštěstí po okraj plná dešťové vody. Všem štěňatům jsem ale pomoct nedokázala.

Na trhu jsem zaslechla, že lidi, co měli před válkou nějaké spory, se teď navzájem udávají a štvou úřady jeden proti druhému. Často se stane, že utrpí úplně nevinní lidé, protože nějakým vyšetřováním se nikdo nezdržuje. Noví mocipáni získali možnost udělat rychlou kariéru, stačí činnost jen předstírat. Pomlouvači často sledují zištné cíle – třeba získat velký dům, který je najednou prázdný.

Po nocích se leckde ve městě bojuje.

Budur

?. července

Ani nevím, jestli je 9., nebo 10.

Zdálo se mi o Nadině muži Abutalchovi. Viděla jsem ho jen na fotce, živého nikdy. Mluvil o beranovi, kterého je třeba podříznout. A přání jsem nerozuměla – to jako na jeho počest?

Moc se mi líbí pětiletý vnouček penzistky Lídy. Řekl, že je třeba potrestat všechny, co zničili jeho domov. A taky tvrdí, že až vyroste, bude stejně velký a odvážný jako jeho tatínek!

Teta Marjam se mamce svěřila, že je těžce nemocná – má rakovinu.

18. července

Dneska jsou Alikovy narozeniny! Pozvat nás přišla jeho manželka. Jenže my přece nemůžeme do prostředí, kde se kouří a kde panují nevázané vztahy. Tak jsme se zdvořile omluvily a odvolaly se na zdraví.

13. července se Nadě narodil chlapeček! Proto se mi zdálo o jeho zemřelém otci! A Abutalcha přece říkal, že je třeba podříznout berana! Porod byl snadný a kluk dostal ruské jméno Michail. Podle papírů tedy bude Rus. Poblahopřály jsme mladé mamince i šťastné babičce. Daly jsme jim trochu jídla, co jsme měly doma, a pár rublů.

A ještě jedna věc se přihodila – česala jsem v jedné zahradě černý rybíz, ale pak se setmělo. Tak jsem šla domů a rozhodla se, že se tam ráno ještě vrátím, abych toho měla víc. Přijdu tam, začnu trhat a najednou cítím, jak se mi nohy boří do hlíny. Zrovna pod keři byla kyprá, čerstvě rozrytá – a já najednou pochopila, že pod těma nohama mám lidská těla, zaházená jen tak narychlo. Ta zahrada byla hned vedle cesty vedoucí k ruskému strážnímu stanovišti.

Jak já se lekla! Hlavně toho, že stojím přímo na mrtvých, které někdo musel zabít a zakopat dneska v noci. Začala jsem se jim omlouvat, vyběhla ze zahrady ven a dál opakovala: „Odpusťte, já nevěděla, že vás tu zakopali. Bůh vám buď milostiv, a ať vás všechny vezme do ráje! Jedině tak zapomenete na muka, která jste museli prožít!“

Během pár dnů z té zahrady zavanul příslušný pach, protože je ještě ke všemu léto!

Carevna Budur

22. července

Nadina maminka mi dala 20 rublů, jen tak pro štěstí. Přesně podle váhy prvních ostříhaných vlasů jejího vnoučka Michaila. To je takový čečenský obyčej!

26. července

Potkala jsem Zairu, jíž jsme někdy říkali Zarema. Milovaná moje školo! Moje osmá třído! Vyklopila jsem jí všechny novinky. Ta se divila!

Vrátila se teta Varja. I s Baširem. Změnili se. Život v dostatku je zkazil.

31. července

Už zase šílená palba! Dělostřelecké granáty dopadly i do naší ulice. A do zahrad samozřejmě taky! Hoří tam stromy i chatičky. Všude se vznáší kouř a létají střepiny! Přímo pod naším oknem střílel ze samopalu chlap v masce. Mířil do zahrad. Za úsvitu na něj začali křičet odstřelovači a ptali se, kdo je a na kterou stranu patří. Někdo vyhodil do vzduchu dva tanky a auto. Slyšely jsme naprosto čistou ruštinu bez sebemenšího akcentu…

Na návštěvu k nám přišla Zolinina dcerka Zara. Nedávno jí bylo 11. Že jejího tatínka našli mezi popravenými, ještě neví. Přijely si s matkou pro své věci a strašně se tu bály a říkaly: „Ale tady se přece žít nedá!“ A zase se chystají na cestu, chtějí se co nejrychleji vrátit zpátky do Ingušska, do uprchlického tábora.

Včera jsem potkala Kusum. Změnila se, zestárla, ale těhotná není. Podívala se mi přímo do očí a tvrdě řekla: „Aladin je můj! Můj majetek!“ No prosím.

Kusum má na sobě nové drahé oblečení. Poprosily jsme ji s mamkou, jestli by nepomohla Nadě, když má toho novorozenečka.

„Naďa teď prodávat na trhu nemůže a její matka je bez práce,“ líčila Kusum mamka, jenže ta jen hrubě a přezíravě odsekla: „Takovejch by vás bylo! A každej akorát natahuje ruku! Já jsem sama dlužná, zrovna jsem si koupila dům!“ Zkoprněly jsme, to nám vyrazilo dech.

Domů k nám přišli ruští vojáci s cvičeným psem. V polici za druhou řadou knih našli granát, co nám na rozloučenou nechal Aladin. V zájmu obrany před lupiči anebo násilníky. Měly jsme v tu chvíli velký strach, ale vojáci nám uvěřili. Pochopili, že mluvíme pravdu, protože jsme úplně bezbranné, ovšem granát nám zabavili. Přišla jsem tak o věc, jíž se dotýkala jeho ruka. Ani Máše jsem ten granát nakonec nedala a sama ho měla hlavně na památku.

Carevna Budur

10. srpna

Vojáci dnes uspořádali šťáru přímo na silnici. Prohlíželi všechny, mužské, ženské i děti. To jsem ještě nikdy nezažila. Autobus zadrželi na celé dvě hodiny!

Včera jsem taky potkala Naďu – a málem jsem ji nepoznala! Měla na sobě báječné nové šaty a kupovala si nejdražší dort! Tajemně mi vysvětlila, že se dočkala pomoci, ovšem s podmínkou, že se s námi nebude stýkat. Zřejmě nevěděla, že nám její maminka prozradila vnoučkovo jméno Michail, a pohotově zalhala, že chlapec se jmenuje Magomet. Mamka se zamyslela a pak řekla, že v téhle republice je třeba mít dvě občanky, dvě jména a dvě národnosti, aby se tu nějak přežilo.

A ještě jedna novinka – Kusumina stará tetička, která přes vlasy vždy nosila jen stuhu a tvrdila o sobě, že je moderní žena, si najednou uvázala obří šátek! Přitom se jí to dřív nelíbilo. Na jaře jsme ji potkaly u zastávky Garáže. Stála na křižovatce a vykřikovala: „Pirožký! Pirožký!“ Taky nám nabídla a byly moc dobré!

Tenkrát na sobě měla starý kartounový chalát. Teď bylo všechno jinak: měla svůj krásný pult a obrovské množství velmi drahého zboží, hlavně dovozové kosmetiky a parfémů.

My s mamkou musíme každý den pátrat, kam bychom si stouply. Proto nám obchody nejdou, a tak zatímco já prodávám, mamka hledá láhve od vodky a od piva a hned je jde prodat.

K Máše jsme nešly. Peníze na dárek nemáme, a tam je přece dítě, s prázdnýma rukama se tam jít nedá!

Bydlíme v bytě, který se zčásti propadl do sklepa, s krysami, které ohryzávají nábytek, šatstvo i naše jídlo! Do bytu ze sklepa stoupá chlad a vlhko. Krysy už si zvykly a vůbec se nás nebojí. Klidně se přes den procházejí po pokoji a piští. Svým způsobem jsou to vlastně milí a příjemní tvorečkové. Odpady v domě nefungují a plyn nejde, takže vařit nebo si v chladných dnech přitopit není možné, o elektřině ani nemluvě! Dál žijeme v podmínkách válečné blokády města. Za týden jsme ale daly dohromady 60 rublů! Zítra si musím opatřit fotografii do občanky, dokud se peníze nerozkutálely.

Z Aladina se zkrátka vyklubal slaboch. Okolnosti ho přemohly: mě opustil a myslel jen na sebe. Asi by se mě to mělo hluboce dotknout, říkal přece, jak šíleně mě miluje! A pár dní nato si vezme ženskou, která je o 20 let starší než já! Opustil mě v zoufalé situaci, a dokonce ho ani nezajímalo, jak jsem válku nakonec přežila. Nebo zda se podařilo zachránit mou poraněnou nohu. Že bych tedy byla jen jeden z jeho mnoha rozmarů?

Carevna

13. srpna

Strašně mě bolí hlava!

Vyparáděná a viditelně dobře živená Kusum ve velkém červeném šátku včera přišla k našemu stánku a ukradla mi fotografii Aladina s Džinem! Provedla to velmi úskočně. Věděla, že tu fotografii neustále nosím s sebou. Já přitom mamku i ženské z trhu upozornila, že kdyby mě zabili, tak ať tuhle fotku pochovají společně se mnou. Kusum k nám přišla i se svou sestrou, tou, co má dceru Rajsajanu. Požádaly mě, abych jim tu fotku ukázala, ale já odmítla. Jenže jim ji ukázala mamka – a Kusum odtáhla pásek sukně a fotografii si strčila do kalhotek!

„Tam patří, nebo co?“ zeptala se mamka

Kdežto já zařvala: „Dej to sem, ty zlodějko! To je můj život, tak si tohle nedovoluj! Je to všechno, co v životě mám!“

A Kusum na to: „Ty se na cizí chlapce nemáš co koukat! Ty když tak musíš jen držet v hlavě!“

Řekla na chlapce, a ne na manžela. Už jsem z toho celá zmatená. Není třeba mrtvý? Chtěla jsem jí vrazit facku, ale mamka mě naštěstí zadržela. Pak zauvažovala, jestli Aladin náhodou nemá nějaké nepříjemnosti, a tak si nepřeje, aby světem kolovala jeho podobizna. Nebo jestli náhodou od Kusum neutekl a ona že by ho teď podle fotografie nechala hledat.

Na oběd jsme šly do bufetu a tam jsme potkaly „svatou trojici“ – Kusum, její starou tetičku a mladší ovdovělou sestru. S tetičkou jsme se pozdravily, ta přece za nic nemůže. Sedly jsme si ale k jinému stolku a mamku najednou napadlo: „Musím té staré tetě dát přečíst tvůj deník, myslím tu část, kde píšeš o Aladinovi! Jak jste se měli rádi. Jak to bylo čistý a krásný. Ať si ověří data, protože ve stejnou dobu Kusum toho mladýho kluka jako zralá a zkušená baba sváděla! A bude z toho skandál! Čímž se jim za tu krádež tvý fotky pomstíme…“

18. srpna

Náš pult na tržišti je pryč!

Deník jsme staré tetě přečíst opravdu daly; ta se nejdřív rozzlobila a pak dlouho naprosto nehybně seděla a tvář si zakryla novinami.

Potkaly jsme Hasana. Byl celý otrávený, protože jeho pult byl taky pryč. Řekla jsem mu o krádeži fotografie. Hasan šeptl pár slov ženě a vzápětí mi daroval walkmana! Takže budu moct poslouchat hudbu! Poděkovala jsem a přímo na ulici se rozvzlykala. Několik lidí se mě ptalo, co se mi stalo. Já ale nebyla k zastavení, plakala jsem a plakala.

Mamce jsme koupily kostýmek. Doteď měla jen jedny šaty, které si večer vyprala a ráno si je ještě vlhké oblékla. Teď má aspoň něco na převlečení!

Dluhy máme příšerné – 400 rublů!

Dověděly jsme se, že Naďu a její matku okradli. Sebrali jí nový šátek a masové konzervy. A peníze! Pak chtěli Naďu mučit a ohrožovali ji nožem. Naďa se ale tak zoufale bránila a tak na ně řvala, že loupežníci nakonec utekli.

23. srpna

Viděly jsme Naďu a přemluvily ji, aby si tě taky přečetla, deníčku! Četla to s potěšením a moc ji to zaujalo. Aladin, s nímž se Naďa znávala před válkou, si zřejmě neuvědomil, jak jsem upřímná a jaký mám smysl pro pravdu.

„Ty jsi za celý život jediná, kdo ho potřeboval!“ zamyslela se Naďa. „Každej od něj vždycky čekal jen peníze, protože tu a tam u sebe měl slušný sumičky. To, cos dostala ty, to byl pakatel! 70,160 nebo 200 rublů a to je opravdu pomoc nemocnýmu dítěti, asi jako když někdo uvidí ptáčky a hodí jim něco do zobáčku. Tys ho netahala na trh a on ti zase nekupoval ani oblečení, ani boty, ani kosmetiku. Protože tys po něm nic takovýho nežádala. Jenže ten tvůj zázrak rozhodně není žádnej andílek!“

24. srpna

Na trhu už zase zabili dva ruské vojáky. Stalo se to na bulváru. Vzduch zaplavily výkřiky, jako by zrovna vzlétalo hejno vran.

Ti mrtví jsou na první pohled ještě úplní chlapečci. Sotva před chvilkou prošli kolem. Uviděli broskve a trhovkyně se zeptali: „Co je to?“ Pak řekli, že o tomhle ovoci už slyšeli, ale nikdy ho nejedli, protože žili na severu. Koupili si kilo a vykročili smrti vstříc. Ta smrt, snědý chlap v bílém oblečení, přišla až těsně k nim a vzápětí se ozvaly výstřely.

Jeden z těch mrtvých dopadl hlavou přímo do bedny s rybími konzervami. Byla jsem poměrně blízko, tak jsem to všechno viděla. Čečenská paní, co je prodávala, si je vzala na dluh, takže je opustit nemohla. Šíleně vřeštěla, mrtvého s prostřelenou hlavou se snažila někam odkopnout a bednu s konzervami usilovně táhla k sobě.

Rychle jsem naše zboží sklidila, a to v pravý čas! Přijeli další vojáci, začali sprostě klít a střílet dlouhými dávkami (naštěstí do vzduchu), aby lidi rozehnali. Ruce se jim třásly bezmocí a nenávistí. Ti Rusové sípali se slzami v očích: „Dyť ti kluci sotva přijeli. Byli úplně neostřílení! Takže za sebe neručíme! A nic nezaručujeme ani těm z vás, co budou moc pomalí! Vypadněte! Zmizte, nebo začnem střílet!“

Všimla jsem si, že ženské z vedlejší řady pultů, co byly o dost blíž, nechaly svoje kýble se smetanou být a hnaly se pryč. Smetany se okamžitě zmocnili místní zlodějíčci. Někteří vojáci si z pultů brali sýry, nakládanou zeleninu, cigarety i pití… a teprve pak si odnesli své mrtvé! Paní, co prodávala ty broskve, plakala a vykřikovala: „Když někdo chce, tak ať si střílí na ruský žoldáky! Co přijeli vydělávat na naší krvi! A ne na děti, který jejich rodiče nedokázali z armády vyplatit!“

Budur

6. září

Proslýchá se, že do města přišli sebevražední atentátníci. To všichni pomřou? A kdo tu zůstane?

Carevna Budur

9. září

Šetříme, jak se dá – všude chodíme pěšky. A s námi obvykle teta Toňa, která prodává knížky. Zboží si vždycky veze sama, ale ve svém bytě nebydlí. To by bylo nebezpečné! Nastěhovala se k čečenské kamarádce. Jiní Rusové už mezi trhovci v našem okolí nejsou.

Rusy po městě vlastně není vidět. Všichni si zevnějšek počečenštili, protože se bojí. Jiní třeba utekli a našli si bydlení a práci jinde. Další se usadili někde u příbuzných a vracet se nechtějí.

Budur

18. září

Myla jsem v polozbořené místnosti zdi, aby se daly aspoň trochu obílit. Dýchat pořád ty saze nejde, a to před sebou máme další zimu bez plynu, jen s vlhkým dřívím, krysami a propadlou podlahou. A nad tím vším visí uvolněný stropní betonový panel, který jako by si rozmýšlel, jestli nás má rozmáčknout, nebo ne.

14. září jsme jely z trhu a někdo zrovna vyhodil do vzduchu obrněný transportér. Ten začal hořet a tlaková vlna náš taximikrobus vyhodila na chodník. Lekly jsme se opravdu hodně.

A nazítří další výbuch, přesně na tomtéž místě! Auto, kterým jsme s mamkou jely, naštěstí odbočilo o domovní blok dřív. Slyšely jsme jen zadunění a spatřily černý dým. Jak je to možné – přímo na strážním stanovišti? A za perfektní viditelnosti…

Zatím s mamkou dál bydlíme v našem bytě. Roza, která nám slíbila svůj, najednou zmizela. Krysy v našem domě jsou obrovské, takové šedoryšavé! Vypadají jako vzdálené příbuzné obřích křečků. Nemají co žrát a můžou člověka i kousnout. Div nesluply našeho kocoura a včera mi prokousaly tričko! Piští a dožadují se potravy! Běhají člověku přímo pod nohama a ničeho se nebojí. Obvykle se s nimi podělím o chleba, to jsou pak hned hodnější.

Na trhu jsme se s mamkou seznámily s novými lidmi, kteří prodávají u vedlejšího pultu. Dál se přátelíme se starší Kusuminou sestrou, která je taky trhovkyně. Dobré vztahy udržujeme i s Aminou, která obchoduje čajem. V rodině je druhá žena a má dvě dcerky. S první ženou jsou ale zadobře a často pracují spolu.

Mám slíbeno, že mě vezmou do školy č. 11. Takže bych si měla zajít pro dokumenty do zničené školy č. 50 (z té zbyla jen kostra). To je už moje pátá škola, kterou válka zničila. Dokumenty jsou ale prý v jiné budově a vůbec neutrpěly! Domácí úkoly si budu psát přímo na trhu.

Napsala jsem báseň:

Dobré noci všem mým přátelům!

Ať tu nehřmí, ať se neblýská!

Nechť vše spí, pokorně a sladce,

pole zelené i vraná kobylka!

A každý list na obrovitém stromě

nechť vyzradí svůj tajný ornament.

Uprostřed tupých, hloupých rozhovorů

ty jiný buď, mysli na to, co už minulo!

Holou dlaní záři duhy chytej.

Kochej se kapkou vody dešťové.

A ať tě Nejvyšší ochrání

a pomůže ti k cestě do oblak.

V zeleném poli sluneční koně klidni jsou.

Ticho je, bez blesků, hromobití.

A přijde spánek, pokorný a sladký,

dobré noci všem mým přátelům!

Miluju Hauffovu pohádku Spása Fatimy. Proto se dnes jmenuju Královna Fatima

8. října

Konečně zase chodím do školy!

Ani Aladin, ani Kusum se vůbec neukážou. Její sestra nám nalhávala, že vodku neprodává. Jenže pak jsme se podívaly – a měla jí plný pult! Místo aby prodávala knihy…

Já sama nosím na trh tak osm deset knih denně a prodávám je. Devastujeme tak zbytky rodinné knihovny, kterou postupně dávaly dohromady tři generace. Zisk jinak nemáme žádný. Na jedné krabičce cigaret vyděláváme rubl! Takže když jsem prodala tři krabičky, byly z toho tři ruble… Autobusem jsme ráno přijely za 10 rublů a za prodejní místo platíme dalších 5 rublů, bez ohledu na to, jak obchody jdou! A k tomu si připočtěte zpáteční cestu! Někteří naši zákazníci se rozhořčují, když na našem pultu vidí tabákové výrobky:

„Před válkou jste byly skromnější. Prodávaly jste noviny, časopisy a další neškodné zboží…“

Sami přitom denně vekslují s dolary! A nikdo se jich neptá, jestli mají na chleba, nebo ne.

Stává se, že přijdu ze školy domů a tam není k jídlu vůbec nic. Vůbec. A to bude brzo zima. A já ani nemám kozačky. Takže až mí přátelé, „bratři“, jakož i „sestry“ budou kolem projíždět v rodinných vozech, klidně se může stát, že uvidí, jak se sněhem brodím ve cvičkách nebo v galoších naboso. Takhle budu odcházet do školy. V bytě, který se mezitím definitivně propadne do sklepa, budu společně s krysami ohryzávat tvrdou chlebovkou kůrku! Takové jsou mé perspektivy. Právě proto po škole dlouhé hodiny vystávám v té zimě, prodávám cigarety a pokouším se vydělat na pár soust pro sebe a pro mamku. Ovoce v zahradách už není. Ještě štěstí, že jsme tam někde nešláply na minu!

Bolí mě nohy. Určitě je znát, že jsem se několik válečných měsíců vůbec nepřezouvala, a když se hodně střílelo, tak jsem v botách i spala…

Ve středu města už opravili elektrické i plynové vedení. Tam dnes bydlí podnikatelská elita a samozřejmě ti, co se etablovali v silových resortech a ve vládě. Jeden z rodiny si takové místo opatří a pak celé své rodině pomáhá. Pro nikoho přitom není tajemstvím, že podobné místo v úřadech nebo u milice si musíte koupit. A kdo na to asi tak má?

1. Ti, co si nakradli.

2. Ti, co dostávali na doklady svých zemřelých humanitární pomoc a pak ji prodávali, protože tady je zvykem si občanky zemřelých ponechat.

3. Ti, co bojovali a na válce vydělali.

21. října

Dnešek je pro mě Dnem Rakety! V ten den přesně před rokem jsem byla na ústředním tržišti. Na sobě jsem měla starou hnědou bundu a na hlavě šátek. Prodávala jsem noviny, časopisy, špendlíky, jehly a nitě. Bylo mi 14. Kolem páté odpoledne mě zranila raketa. Mladý Čečenec mě skrz palbu odnášel v náručí přes dvůr mého dětství, za domem, kde bydlel dědeček. Moc jsem se vylekala a plakala jsem. Ten chlapec se snažil mě uklidnit a neustále opakoval: „Neplač, carevno!“ A říkal, že jsem podobná pohádkové carevně Budur. Byl to Aladin, člověk, za kterého klidně dám život, protože bez něj je stejně prázdný a zbytečný.

Kolik lidí tam zahynulo! Tahle fakta se tenkrát utajovala a tají se i dnes.

Máša se seznámila se ženou, která ji vodí do mešity a učí ji islámské víře. Také ji seznámila s velmi dobře zajištěným člověkem, který se s ní nechce jen tak scházet, ale vzít si ji! Máša si ale staví hlavu a tvrdí, že ho nemiluje, a to ten pán už jí dokázal, jak je slušný a spořádaný. Když jí onemocnělo dítě, naprosto zoufalá za ním přiběhla a on chlapce odvezl k lékaři, jako by byl jeho. A Máše dal z našeho pohledu obrovské peníze na jeho léčení a výživu – 5 000 rublů!

„Ty jsi ale husa!“ vyčinily Máše Rusky i Čečenky.

Jenže ona jen hrdě ukázala tlustý balíček peněz a plné tašky jídla a paličatě prohlásila: „Nebudu žít s někým, koho nemiluju! Na tom přece nesejde, jestli je bohatej, nebo chudej!“ Mně i mamce koupila dárky. Pro mě tenký hebký stříbrem vyšívaný šátek a mamce jablka.

U tety Marjam bydlí místo dvou ruských babiček momentálně Čečenka Zolina, žena zastřeleného Sulejmana. Zabili ho, když se pokoušel z města odejít a dostat se s běženci pryč. Navštěvuje ji jeden z bratří Borzovů, Džim. Sousedi ji hned pomluvili, že jako běženkyně nocovala s dětmi v jednom domě a ukradla tam kožený kabát a k tomu nějaké peníze. Ono se u nás vůbec hodně lže!

Kusum kdosi před dvěma dny viděl v Ingušsku. Prý si tam najala byt. Kde je ale dům, na který si, jak sama říkala, půjčila peníze?

Polina-Fatima-Budur

1. listopadu

Přijel Mansur, sama jsem ho viděla! Šel do jejich bytu, který zasáhl grad a v ložnici se propadl strop. Je hubený a kulhá. Hodně kouří a vůbec za mnou nepřijde. To mě překvapuje, přece jsme se kamarádili. To jsme teď nepřátelé? Jenže když chybí důvěra, tak jaképak přátelství?

Ve škole jsme dostali vysvědčení. Mám trojku z matiky, ale z ostatních předmětů jedničky a dvojky. Mám novou třídní, moc dobře spolu vycházíme.

U zastávky autobusu Něfťanka zase zabili dva vojáky. Odpovědí byla série vražd nevinných civilistů, hlavně mladých kluků z okolí. Nejvíc námi otřásly tyto případy:

1. Zabili člověka, který šel normálně od souseda, kde spolu hráli šachy.

2. Zabili muže, který se pozdě večer vracel z práce.

3. A taky dva kluky, kteří s kýblem v ruce šli do zahrad sbírat ořechy a hrušky.

Lidi z naší čtvrti z toho všeho viní novou vojenskou jednotku, která sem přišla z Moskvy.

Džima u nich ve dvoře zmlátili jeho starší bratři. Moc krutě. Museli jsme utíkat za zahrady za starou matkou a sestrou Borzovových. Tohle budu dělat vždycky – myslím někoho zachraňovat! Zachránit člověku život je to nejlepší, co můžete udělat! Nikdo nemá právo zabíjet!

Patoška

5. listopadu

Přišla Máša. Už zná některé súry z Koránu. Jinak je Máša hodně sama a čeká na krásného pohádkového prince. Pracuje hned na dvou místech jako uklízečka a sbírá prázdné láhve. A to by si mohla žít jako v bavlnce u slušného a hodného muže, jenže ona říká: „Je to těžký, to ano. Ale takhle bez přetvářky je to lepší!“ Řekly jsme si, že příští tři sváteční dny zůstaneme doma. Kvůli bezpečnosti. Kdyby ozbrojenci náhodou zaútočili na vojenské jednotky.

Po mamce střílel ruský odstřelovač! Zahlédla jsem ho na půdě. Naštěstí netrefil. Třeba se ale jen cvičil. Ani jsem se pořádně nestihla leknout, jak rychle se to seběhlo. Co mu asi mamka udělala? Když tu ránu slyšela, každopádně se sehnula a mávla na ten výstřel rukou, jako by odháněla mouchu.

Kolem Mansura krouží mladá devatenáctiletá čečenská vdovička s dvěma dětmi. Jednomu jsou už čtyři! Ta vdovička je dcera jedné naší sousedky. Další mladá osamělost, další zlomený osud.

Carevna

13. listopadu

Přišel Mansur a všechno mi to povyprávěl. Léčí se ze zranění. Pět měsíců žil v jednom čečenském domě. Jeho matka se sice dozvěděla, kde je, ale dlouhou dobu si syna k sobě nechtěla vzít. V horách se o něj dojemně starala třináctiletá dívenka, která mu i nosila jídlo. Zamilovali se do sebe – a najednou se opravdu nevhod objevili jeho příbuzní! Z toho domu, co mu byl tak drahý, ho odvezli!

Daly jsme Mansurovi rakytníkový olej a slíbily, že mu od známé koupíme ještě. Jen a jen pro něj. Mou nohu jsme po operaci taky léčily tímhle olejem. Mansur se ptal na Aladina, tak jsem mu to jako kamarádovi všechno poctivě řekla.

V noci se mi zdál zvláštní sen o Aladinovi a jeho starším bratrovi – i když toho bratra jsem ve skutečnosti nikdy neviděla. Padl koncem září 1999 v Dagestánu, ještě před mým zraněním, ještě předtím, než jsme se s Aladinem spřátelili. A přesto jsem hned pochopila, že je to on. Aladinův bratr mi podal dva papírky a řekl: „Přečti si to. Je to někdo jinej, než si myslíš.“

Oba byly popsané sytým zeleným písmem a měly to být tajné záznamy samotného Aladina.

Č. 1: Můj měsíční příjem je 2 100 dolarů, někdy i víc. Za práci s lidmi. Za plnění zvláštních úkolů. Za „úklid“. Za padlého bratra. Za pobyt v polních podmínkách.

Č. 2: Nechtěl jsem se do tebe zamilovat. Neměl jsem. Ale zamiloval jsem se. Nechtěl jsem ti ublížit.

Bál jsem se vás, tebe i tvé maminky. Bál jsem se těch změn, co se ve mně odehrávaly ve vašem domě. Což se projevovalo mými vrtochy nebo i hrubostí.

Vzal jsem si ženu, se kterou je to pro mě pohodlné. Nemám ji rád, ale ten sňatek musel být. Musí to tak být i kvůli mé práci.

Pak jsem se vzbudila a oba texty si zapsala, pamatovala jsem si je naprosto přesně. To je velká vzácnost, zapamatovat si věci, které se vám zdály! Možná je to zvláštní, ale pod ruku mi dokonce přišla propiska se zelenou náplní. Takže ty vzkazy vypadaly přesně jako v tom snu.

Budur

20. listopadu

Včera jsme se s mamkou dostaly do palby. Vracely jsme se přeplněným taximikrobusem z trhu a jako obyčejně řidiče poprosily, aby nás vysadil na zastávce Něfťanka. Sotva auto zastavilo, zaduněl výbuch! Asi 15 metrů před mikrobus dopadla zápalná bomba a výbuch zasáhl obrněný transportér a náklaďák s vojáky. Vojáci okamžitě začali bez rozmyslu střílet do tmy. Ozývalo se sprosté klení.

My i ostatní cestující v taximikrobusu se ale nelekli té bomby, nýbrž toho, co mohlo následovat. V takových okamžicích jsou vojáci obzvlášť zlí a nevypočitatelní. Vyskákali jsme z mikrobusu, ale kam utéct? Ze tmy se vynořily obrysy zničeného čtyřpatrového domu. Všude hory trosek a zpřelámaných panelů. Spadlá betonová stříška autobusové zastávky. Všichni se tedy vrhli za ni a lehli si na zem. Vojáci dál stříleli ze samopalů a kulometů po stromech i okolních budovách. Z mikrobusu vyskočil i mladý Čečenec o berlích a zmateně vykřikl: „Co mám dělat? Já si lehnout nemůžu!“

Mamka na něj křikla: „Zahoď ty berle a padni!“

Tak se opravdu skácel. Vedle mě ležela jedna známá tety Kusum. Křičela jsem strachy tak, až uši zaléhaly, a ona mě chlácholila: „Ještě to chvilku vydrž, až jim dojdou náboje!“

Viděla jsem taky nějaké děti, jak se schovávají mezi betonovými troskami toho čtyřpatrového domu. Ty děti křičely a plakaly, že v taškách, co nechaly v mikrobusu, jsou sušenky. Vůbec nechápaly, co se děje, a zv

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .