Mojim čitateľom,

s vďakou.

5. kapitola

Druhý deň ráno vyzdvihla šťastný pár na stanici v Perugii limuzína. Vodič ich doviezol po kľukatých cestičkách k veľkému domu blízko Todi, dedinke ako zo stredoveku.

„Toto je tá vila?“ Julia sa užasnuto obzerala, keď prichádzali po dlhej súkromnej ceste k čomusi, čo z diaľky vyzeralo ako dom na kopci. Bola to trojposchodová kamenná stavba, obklopená niekoľkými akrami pôdy posiatej cyprusmi a olivovníkmi.

Cestou ju Gabriel upozornil na veľký sad s rôznymi ovocnými stromami, kde v teplejšom počasí dozrievali figy, broskyne a granátové jablká. Vedľa vily bol bazén s vodou pretekajúcou cez okraj, obklopený záhonmi s levanduľou. Julia tú vôňu zacítila aj vnútri auta a hneď si zaumienila, že si niekoľko vetvičiek odtrhne a vloží ich medzi obliečky v ich posteli.

„Páči sa ti to?“ Dychtivo skúmal jej tvár a dúfal, že bude mať radosť.

„Myslím, že si to tu zamilujem. Keď si hovoril, že si prenajal vilu, nenapadlo mi, že bude taká prepychová.“

„A to si ešte nevidela vnútrajšok. Majú tu kozub a hore na poschodí je na terase aj vírivka.“

„Nevzala som si plavky.“

„Kto hovoril, že sú nutné plavky?“ zakmital vyzývavo obočím a Julia sa rozosmiala.

Na príjazdovej ceste stál zaparkovaný čierny mercedes, aby mohli navštevovať okolité dediny, vrátane Assisi, ktoré bolo pre Juliu obzvlášť vábivým cieľom.

Správca vily v očakávaní ich príchodu zásobil kuchyňu jedlom a vínom. Julia prevrátila oči, keď v špajze objavila niekoľko fliaš dovážanej brusnicovej šťavy.

Profesor Gabriel „Kvočka“ Emerson opäť zasahuje.

„Čo si o tom myslíš?“ spýtal sa s rukami položenými okolo jej drieku, keď spolu stáli vo veľkej, plne vybavenej kuchyni.

„Je to dokonalé.“

„Bál som sa, že by sa ti nepáčilo zostať len v Umbrii. A myslel som, že by pre nás mohlo byť lepšie stráviť nejaký spoločný čas aj pokojnejšie.“

Julia nadvihla obočie. „Náš spoločný čas zvyčajne nie je pokojný, pán profesor.“

„To preto, lebo z teba šaliem.“ Vášnivo ju pobozkal.

„Zostaňme dnes v noci tu. Ak chceš, môžeme si spoločne niečo uvariť alebo si len tak oddýchnuť pri kozube.“

„To vyzerá sľubne.“ Ešte raz ho pobozkala.

„Kým si prezrieš dom, vynesiem hore batožinu. Vírivka je na terase hneď pred hlavnou spálňou. Stretneme sa tam o štvrť hodiny.“

S úsmevom súhlasila.

„A, slečna Mitchellová...“

„Áno?“

„Po zvyšok večera nechcem na tebe vidieť žiadne oblečenie.“

Vykríkla a vybehla po schodoch hore.

Dom bol nielen vkusne zariadený v rôznych odtieňoch krémovej a bielej, ale honosil sa veľmi romantickou hlavnou spálňou, v ktorej sa vynímala posteľ s baldachýnom. Skôr než zašla Julia so svojou toaletnou taškou do kúpeľne, pristihla sa, že si aspoň chvíľu skúša posteľ.

Vybalila si svoj mejkap a postavila si šampón a sprchový gél do veľkého otvoreného sprchovacieho kúta. Zopla si vlasy, vyzliekla si všetko oblečenie a zabalila sa do slonovinovobielej osušky. Ešte nikdy predtým sa na verejnosti nahá nekúpala, ale celkom sa na to tešila.

Keď si poskladala šaty a položila ich na okraj toaletného stolíka, zo spálne k nej začala doliehať hudba. Rozpoznala pieseň Don‘t Know Why od Norah Jones. Gabriel myslel na všetko.

Jeho hlas spoza kúpeľňových dverí to znova potvrdil. „Vzal som so sebou nejaké antipasti a fľašu vína pre prípad, že by si bola hladná. Uvidíme sa vonku.“

„Budem tam o chvíľu,“ zavolala.

Julia sa ešte pozrela na seba do zrkadla. Oči jej žiarili vzrušením a tvár mala zdravo ružovú. Bola zamilovaná. Bola šťastná. A bola prichystaná (ako si myslela) pokrstiť so svojím milovaným vírivku pod tmavnúcou umbrijskou oblohou.

Cestou na terasu zazrela Gabrielovo vyzlečené oblečenie prehodené cez operadlo stoličky. Cez otvorené dvere k nej zavial studený večerný vánok, rozstrapatil jej vlasy a zvýraznil ružovosť jej líc. Gabriel bol nahý a čakal na ňu.

Vyšla von na terasu a počkala, kým na ňu upriami všetku pozornosť. Potom nechala osušku spadnúť na zem.

Neďaleko Burlingtonu vo Vermonte balil na kuchynskom stole svojich rodičov Paul Vergílius Norris vianočné darčeky: pre svojich rodičov, pre svoju sestru a nakoniec aj pre ženu, po ktorej túžilo jeho srdce.

Bolo tak trochu prekvapivé vidieť deväťdesiatkilového ragbyového hráča s rolkami vianočného baliaceho papiera a lepiacou páskou, ako dôkladne meria a až potom strihá papier. Pred ním ležala fľaša javorového sirupu, plyšová holštajnská kravička a dve figúrky. Tie figúrky boli kuriozita, čosi, čo objavil v Toronte v obchode s komiksami. Jedna z nich mala byť Dante, oblečený ako križiacky rytier v drôtenej košeli s krížom svätého Juraja na hrudi, zatiaľ čo tá druhá bola svetlovlasý modrooký anachronizmus Beatrice v odeve stredovekej princeznej.

Nanešťastie, hračkárska spoločnosť pozabudla vyrobiť Vergíliovu akčnú postavičku. (Vergílius očividne nestál za námahu.) Paul si dovolil nesúhlasiť, a tak sa im rozhodol napísať, aby ich na ich poľutovaniahodné prehliadnutie upozornil.

Starostlivo zabalil každý kúsok a vložil ich do kartónovej škatule s bublinkovou fóliou. Na vianočnú pohľadnicu napísal niekoľko nenútených slov v snahe zúfalo skryť svoje rastúce city. Nakoniec škatuľu starostlivo zalepil a adresoval ju slečne Julii Mitchellovej.

Po veľmi príjemne strávenom čase vo vírivke Gabriel pripravil umbrijskú večeru. Bruschetta con pomodoro e basilico, tagliatelle s olivovým olejom a čiernymi hľuzovkami zo zásob vo vile, syrový chod so syrmi domácej výroby a k tomu chlieb. Jedli do sýtosti, smiali sa a vo svetle sviečok popíjali jemné biele víno z Orvieta. Po večeri Gabriel urobil na podlahe pred krbom v obývacej izbe lôžko z prikrývok a vankúšov.

Zapojil svoj iPhone do stereosystému, aby si mohli aj naďalej vychutnávať jeho playlist Loving Julianna. Potom ju vzal do náručia a spoločne sa usadili na podlahe a dopíjali víno, zatiaľ čo sa im okolo hláv vznášal stredoveký chorál. Boli nahí, zabalení do deky a ani jeden z nich sa nehanbil.

„Tá hudba je krásna. Čo je to?“ Zatvorila oči a zamerala sa na ženské hlasy, ktoré spievali a cappella.

„Gaudete od Mediaeval Baebes. Je to vianočná pieseň.“

„To je dosť zvláštne meno pre hudobnú skupinu.“

„Sú veľmi talentované. Videl som ich naživo, keď boli naposledy v Toronte.“

„Ach, naozaj?“

Gabriel sa na ňu uškrnul. „Žiarlite, slečna Mitchellová?“

„Mala by som?“

„Nie. Moja náruč je naplnená. Úplne.“

Ich rozhovor s nebeskými hlasmi v pozadí ustal, keď sa začali bozkávať. Čoskoro sa ich nahé telá pred kozubom začali prepletať.

V žiare oranžových plameňov položila Julia Gabriela na chrbát a obkročmo si kľakla nad jeho boky. Usmial sa, keď ju nechal prevziať iniciatívu. Uvítal jej novonadobudnuté sebavedomie. „Nie je to také strašné, byť hore, však nie?“

„Nie. Cítim sa takto pohodlnejšie. Myslím, že sex pri stene vtedy v hoteli striasol moje zábrany.“

V duchu mu napadlo, či by sa aj ďalšie zábrany nedali striasť ďalšími druhmi sexu – sexom v sprche, napríklad. Alebo možno svätým grálom domestikovaných párov – sexom na kuchynskom stole.

Myšlienky mu pretrhol jej hlas. „Chcem ťa potešiť.“

„Veď to robíš. A snažíš sa.“

Natiahla ruku za chrbát a zľahka sa dotkla jeho slabín. „Ústami. Je mi nanič z toho, že som ti to nebola schopná opätovať. Bol si taký veľkorysý.“

Jeho telo zareagovalo na jej šepot a zaváhanie ruky. „Julianna, medzi nami to nie je quid pro quo. To, čo s tebou robím, robím preto, že chcem.“ Pery sa mu vytočili do mierneho úsmevu. „Ale ak sa ponúkaš...“

„Viem, že tomu muži dávajú prednosť.“

Pokrčil plecami. „Skvelý sex je vždy lepší. V porovnaní s tým je všetko ostatné len amuse bouche.“ Uličnícky na ňu žmurkol a stlačil jej boky, aby to zdôraznil.

„Je táto poloha v poriadku? Chceš to v ľahu alebo...?“

„Je to v poriadku,“ zašepkal a oči mu zrazu vzplanuli.

„Myslím, že je to lepšie, než keby som bola na kolenách.“ Kútikom oka sledovala, ako zareaguje.

„To je pravda. Ale ja, na druhej strane, rád pred svojou Princeznou pokľaknem, aby som ju potešil. A už som to dokázal.“

Julia sa ticho zasmiala. Potom jej úsmev zmizol. „Musím ti niečo povedať.“

Spýtavo sa na ňu pozrel.

„Mám dávivý reflex.“

Medzi obočím sa mu objavila ryha. „Robil by som si starosti, keby si nemala.“

Julianna sa vyhla jeho skúmavému výrazu a nechala ruku skĺznuť nižšie. „Ten môj je dosť silný.“

Jeho ruka chytila tú jej.

„To nebude problém, miláčik. Sľubujem.“ Stisol jej ruku.

Presunula sa o kus nižšie a on si začal ovíjať jej dlhé hodvábne vlasy okolo prstov a hravo ju za ne ťahal.

Julia stuhla.

Ešte chvíľočku sa jej s nimi hral a potom si uvedomil, že sa nehýbe. „Čo sa deje?“

„Prosím ťa, nedrž mi hlavu tak pevne.“

„To som vôbec nemal v úmysle.“ Jeho hlas znel znepokojene.

Zostala úplne nehybná a čakala. Netušil prečo. Pustil jej vlasy, aby jej mohol zdvihnúť bradu. „Zlatíčko?“

„Uhm, je to len preto, že ťanechcemceléhoovracať.“

„Čo to bolo?“

Sklonila hlavu. „Ja som – kedysi – vracala.“

Nedôverčivo sa na ňu pozeral. „Čože... potom?“

„Uhm, nie.“

Gabriel bol chvíľu ticho a potom prižmúril oči. „Dvíhal sa ti žalúdok pre dávivý reflex alebo preto, že si ťa ten netvor pridržiaval násilím?“

Prikrčila sa a nebadane prikývla.

Gabriel zaklial a od zlosti zbledol. Rýchlo sa posadil a pretrel si dlaňami tvár.

Ani on nebol v minulosti vo svojom sexuálnom dobývaní práve nežný, ale bol pyšný na to, že si ponechal aspoň nejaké zvyšky dobrých mravov. Už menej vtedy, keď sa topil v kokaíne. Nehľadiac na bakchanálie, na ktorých sa zúčastnil, a večierky, ktoré sa príležitostne blížili tým z čias úpadku Ríma, nikdy, nikdy nedržal dievčenskú hlavu násilím tak, že sa povracala. Nikto to nerobil. Dokonca ani drogoví díleri a závisláci, ktorí sa zvyčajne motali okolo, to nerobili a tí nemali vôbec žiadne hranice ani výčitky svedomia. Len neuveriteľne zvrátený, pokrivený mizogýn by mal potešenie z takéhoto ponižovania ženy.

Nevedel si predstaviť, že by niekto mohol niečo také urobiť Julianne – s jej nežnými očami a nádhernou dušou. Plachému stvoreniu, ktoré sa hanbilo za to, že má dávivý reflex. Senátorov syn mal šťastie, že sa schovával v dome svojich rodičov v Georgetowne v rámci podmienečného trestu a súdneho príkazu, inak by sa Gabriel ukázal na jeho prahu, aby pokračoval v ich nedávnej výmene názorov. A zakončil by ich konverzáciu určite aj niečím iným než len niekoľkými údermi.

Potriasol hlavou, aby si z nej vyhnal vražedné myšlienky, zdvihol Juliu na nohy a zabalil ju do deky. „Poďme hore.“

„Prečo?“

„Pretože tu nemôžem len tak sedieť po tom, čo si mi povedala.“

Julii očerveneli líca hanbou a jej veľké oči sa zaliali slzami.

„Hej.“ Gabriel jej pritisol pery na čelo. „To nie je tvoja chyba. Rozumieš? Neurobila si nič zlé.“

Pousmiala sa, ale bolo jasné, že mu neverí.

Viedol ju po schodoch hore a cez spálňu do kúpeľne. Popchol ju dovnútra a potom za nimi zavrel dvere.

„Čo to robíš?“

„Dúfajme, že niečo, čo sa ti bude páčiť.“ Prešiel jej palcom po tvári.

Gabriel pustil sprchu a skúšal teplotu vody, až kým nebol spokojný. Upravil tlak, aby prúd vody pripomínal len jemne padajúci tropický dážď. Pomaly odtiahol deku od jej tela, pridržal dvere sprchy otvorené, čakal, kým vojde dovnútra, a potom ju nasledoval.

Vyzerala zmätene.

„Chcem ti dokázať, že ťa ľúbim,“ zašepkal. „Bez toho aby som si ťa vzal do postele.“

„Vezmi ma do postele,“ prosila. „Tak aspoň nebude náš večer v troskách.“

„Náš večer nie je v troskách,“ povedal ostro. „No nech sa prepadnem, ak ťa niekto znovu zraní.“ Oboma rukami ju hladkal po vlasoch, nechal si ich pretekať medzi prstami a prečesával ich, kým nebol mokrý každý prameň.

„Myslíš si, že som špinavá.“

„Od toho mám ďaleko.“ Vzal ju za ruku a pritisol si ju na tetovanie na hrudi. „Ty si to najbližšie k anjelovi, čoho sa kedy budem dotýkať.“ Bez mihnutia upieral svoje oči do jej. „Ale myslím, že my obaja potrebujeme spláchnuť minulosť.“

Zhrnul jej vlasy na jednu stranu a vtlačil jej bozk na krk. Ustúpil dozadu a nalial si na dlaň trochu jej šampónu s vanilkovou vôňou. Prstami jej ho vmasíroval do vlasov, pomaly ho tam napenil a nakoniec pretrel jej pramene od korienkov až ku končekom. Opatrne zvažoval každý svoj pohyb. Ak by mal niekedy vybrať jediný okamih, jediný čin, ktorým by dokázal, že jeho láska k nej je oveľa hlbšia ako sexuálne poblúznenie, potom to bol práve tento.

Ako sa Julia začala uvoľňovať, vybavila sa jej jedna z mála šťastných spomienok, ktoré mala na svoju matku. Bola ešte malé dievčatko a jej matka jej vo vani umývala vlasy. Pamätala si, ako sa obe smiali. Spomenula si, že sa jej matka vedela aj smiať.

Umývanie vlasov od Gabriela bolo ešte oveľa lepšie. Bol to láskyplný a hlboko intímny zážitok. Stála pred ním nahá, zatiaľ čo on z nej zmýval hanbu.

On bol tiež nahý, ale dával si pozor, aby sa k nej netlačil a neobtieral sa o ňu svojím trochu nevhodným vzrušením. Toto nebolo o sexe. Chcel, aby sa cítila milovaná.

„Je mi ľúto, že som taká precitlivená,“ predniesla tichým hlasom.

„Sex by mal byť o citoch. Nemusíš predo mnou skrývať to, čo cítiš.“ Ovinul jej paže okolo pása a objal ju. „Mám z nás dvoch veľmi hlboké pocity. Tých niekoľko posledných dní bolo najšťastnejších v mojom živote.“

Položil si bradu na jej rameno. „Bola si hanblivá, keď si mala sedemnásť, ale nepamätám si, že by si bola taká zraniteľná.“

„Mala som s ním skoncovať okamžite, keď začal byť hnusný.“ Hlas sa jej triasol. „No neurobila som to. Nemala som svoju vôľu a veci sa len zhoršili.“

„Nebola to tvoja vina.“

Pokrčila plecami. „Zostala som s ním. Lipla som na tých časoch, keď bol očarujúci a hĺbavý, a dúfala som, že zlé časy sa pominú. Viem, že z toho, čo som ti povedala, ti zostalo zle, ale ver mi, Gabriel, nikto nie je zo mňa viac znechutený, než som ja sama.“

„Julia,“ zastonal a obrátil ju tvárou k sebe. „Ja nie som z teba znechutený. Nezaujíma ma, čo si urobila. Nikto si nezaslúži, aby sa s ním takto zaobchádzalo. Počuješ ma?“ Z očí mu sršali blesky.

Zakryla si tvár rukami. „Chcela som pre teba niečo urobiť. Ale ani to som nedokázala urobiť správne.“

Vzal ju za zápästie a stiahol jej ruky dole. „Počúvaj ma. Pretože milujeme jeden druhého, všetko medzi nami, vrátane sexu, je dar. Nie povinnosť či právo, alebo vymáhanie – dar. Ty teraz máš mňa. A na neho konečne zabudni.“

„Stále počujem v hlave jeho hlas.“ Zotrela si zablúdenú slzu.

Gabriel pokrútil hlavou a posunul ich tak, že stáli v strede sprchy a horúca voda stekala okolo nich. „Pamätáš si, čo som hovoril vo svojej prednáške o Botticelliho obraze Primavera?“

Prikývla.

„Niektorí ľudia si myslia, že Primavera je o sexuálnom prebudení – že časť obrazu je alegóriou dohodnutého sobáša. Na začiatku je Flóra panna a bojí sa. Keď otehotnie, vyzerá pokojne.“

„Myslela som, že ju Zefyr znásilnil.“

Gabriel zaťal zuby. „To urobil. Potom sa do nej zamiloval, oženil sa s ňou a premenil ju na bohyňu kvetov.“

„To nie je veľmi vhodná alegória na manželstvo.“

„Nie, to nie je.“ Hlasno prehltol. „Julia, aj keď niektoré tvoje sexuálne zážitky boli traumatizujúce, to neznamená, že nemôžeš mať plnohodnotný sexuálny život. Chcem, aby si vedela, že si v bezpečí, keď si v mojom náruči. Nechcem, aby si robila niečo, čo ti neprináša pôžitok, a to zahŕňa aj orálny sex.“

Gabriel ju objal okolo pása a pozoroval horúcu vodu, ako steká po ich nahých telách a strieka na dlažbu pod ich chodidlami. „Spíme spolu ešte len týždeň. Máme celé naše životy na to, aby sme milovali jeden druhého, mnohými spôsobmi.“

Ticho a láskyplne jej špongiou namydlil šiju a ramená. Potom prešiel cez ich líniu po každom jednom hrbolčeku jej chrbtice a pristavoval sa bozkami na miestach, kde už nebolo mydlo.

Umyl jej chrbát a dve malé jamky, ktoré označovali prechod k zadočku. Bez zaváhania ho celý namydlil a premasíroval jej zadnú časť nôh. Dokonca jej umyl aj chodidlá, chytil ju za ruku a položil si ju na plece, aby nestratila rovnováhu, keď ju masíroval medzi prstami.

Julia sa nikdy necítila taká rozmaznávaná.

Potom prešiel k prednej časti jej krku a ramien. Rukami jej umyl a láskal prsia a odložil špongiu bokom, keď jej ich bozkával. Potom sa jej jemne dotýkal medzi nohami, nie zmyselne, ale úctivo, opláchol penu, ktorá sa zachytila medzi tmavými chĺpkami, a nakoniec aj tam pritisol svoje ústa.

Keď skončil, vzal ju do náručia a pobozkal ju cudne a jednoducho ako plachý mladík. „Ty ma učíš ľúbiť a ja by som ťa mal tiež učiť milovaniu, svojím spôsobom. Nie sme dokonalí, ale môžeme byť šťastní. Alebo nie?“ Odtiahol sa, aby mohol čítať v jej očiach.

„Áno,“ zašepkala a oči sa jej zaliali slzami.

Gabriel si ju privinul k srdcu a zaboril tvár do jej krku, zatiaľ čo na nich ďalej dopadali kvapky vody.

Julianna, emocionálne vyčerpaná, spala až do nasledujúceho poludnia. Gabriel bol taký láskavý, taký milujúci. Zriekol sa toho, o čom si Julia vždy myslela, že je základná mužská potreba – orálneho sexu –, a daroval jej to, čo by mohlo byť opísané jedine ako akt očistenia. Gabrielova láska a prijatie dosiahli svoj zamýšľaný transformačný účinok.

Keď otvorila oči, cítila sa ľahšia, silnejšia a šťastnejšia. Niesť v sebe tajomstvo, ako ju on ponížil, sa ukázalo ako veľmi ťažké bremeno. Keď striasla zo seba vinu, cítila sa ako nový človek.

Mohlo by sa to zdať ako rúhanie, porovnávať svoje zážitky s tými kresťanovými v Pútnikovej ceste, ale videla medzi ich vyslobodením významnú podobnosť. Pravda človeka oslobodzuje, ale láska zaháňa strach.

Vo svojich dvadsiatich troch rokoch si Julia nemohla uvedomiť, že milosrdenstvo je všadeprítomné a ako by mohol byť Gabriel, ktorý sám seba považoval za príliš veľkého hriešnika, jeho prostredníkom. Toto bola súčasť božskej komédie – Boží zmysel pre humor, podporujúci vnútorné fungovanie vesmíru. Hriešnici, podieľajúci sa na vykúpení ďalších hriešnikov; viera, nádej a láska, ktorá víťazí nad nedôverou, zúfalstvom a nenávisťou, zatiaľ čo Ten, ktorý zvoláva všetky stvorenia k Sebe samému, sa pozerá a usmieva sa.

6. kapitola

Gabriel sa prebudil uprostred ich poslednej noci v Umbrii v prázdnej posteli. V polospánku natiahol zmätene ruku na Julianninu stranu postele. Prikrývky už teplé neboli.

Spustil nohy na podlahu a strhol sa, keď sa jeho bosé chodidlá dotkli studenej kamennej dlažby. Natiahol si boxerky, zostúpil dole a prehrabával si spánkom rozstrapatené vlasy. V kuchyni bolo svetlo, ale Julianny nikde. Na pulte vedľa zvyšku syra a kôrky chleba stál napoly nedopitý pohár brusnicového džúsu. Vyzeralo to tak, akoby si tam dala neskorú večeru voľajaká myš, ale niečo ju prekvapilo a ona vystrašene utiekla.

Keď vošiel do obývacej izby, zbadal tmavovlasú hlavu, položenú na operadle čalúneného kresla, ktoré stálo vedľa kozuba. V spánku vyzerala Julianna mladšie a veľmi pokojne. Kožu mala bledú, ale jej tvár a pery mali ružový odtieň. Gabriel by rád zložil o jej ústach báseň a rozhodol sa, že to urobí. V skutočnosti mu jej zjav pripomenul obraz Fredericka Leightona Rozpálený jún. Bola oblečená len v elegantnej hodvábnej nočnej košeli slonovinovej farby. Jedno z tenkých ramienok jej spadlo z pravého pleca a zanechalo tú nádhernú krivku nahú.

Gabriel si nemohol pomôcť, tá bledá, zamatovo hladká pokožka ho vábila. Pobozkal ju na plece a sklonil sa k jej hlave, rukou sa vznášal nad jej vlasmi a zľahka ju pohládzal.

Pomrvila sa, otvorila oči, dvakrát zažmurkala a potom sa na neho usmiala.

Jej lenivý, sladký úsmev roznietil v jeho srdci plamene. Skutočne vnímal, ako sa mu zrýchľuje dych. Nikdy sa takto kvôli nikomu inému necítil a hĺbka citov, ktoré v ňom vzbudzovala, ho ustavične prekvapovala.

„Ahoj,“ zašepkal a odhrnul jej vlasy z tváre. „Si v poriadku?“

„Samozrejme.“

„Keď som sa za tebou natiahol a ty si tam nebola, bál som sa.“

„Zišla som dole dať si niečo pod zub.“

Gabriel sa zamračil a ruku nechal zľahka položenú na temene jej hlavy. „Ešte si hladná?“

„Mám skôr chuť na niečo iné.“

„Túto som ešte nevidel.“ Prechádzal prstom po okraji výstrihu jej nočnej košele a skĺzol dole cez vrcholky jej pŕs.

„Kúpila som si ju na našu prvú spoločnú noc.“

„Je krásna. Prečo si ju nenosila?“

„Nosila som všetko to oblečenie, čo si mi kúpil vo Florencii. Ako len im to predavačka hovorila? Body? Váš vkus ohľadom dámskej bielizne je prekvapivo staromódny, profesor Emerson. Nabudúce mi zrejme kúpite korzet.“

Zasmial sa a pobozkal ju. „Budem si to pamätať a po nejakom sa poobzerám. Máš pravdu, dávam prednosť veciam, ktoré ponechávajú viac priestoru predstavivosti. Vyzliekanie je potom oveľa zábavnejšie. Ale ty si rovnako krásna vo všetkom aj v ničom.“

Julia zdvihla ruku, aby sa dotkla jeho tváre, a pritiahla si ho bližšie na dlhší bozk. Prechádzala mu perami po čeľusti a zašepkala mu do ucha: „Poď do postele.“

Vzala ho za ruku, vedúc ho okolo kuchynského stola, a pred tým, než začala stúpať hore schodmi, si s ním vymenila koketný úsmev. Potom ho prinútila posadiť sa na okraj postele s baldachýnom a postavila sa pred neho.

Stiahla si ramienka nočnej košele cez plecia, tá sa jej zviezla k členkom a ona pred ním zostala stáť nahá.

Gabriel sa v prítmí miestnosti kochal pohľadom na jej zvodné krivky. „Ty si dôkazom Božej existencie,“ zamrmlal.

„Čože?“

„Tvoja tvár, tvoje prsia, tvoje krásne pozadie. Svätý Tomáš Akvinský by ťa musel pridať ako svoju Šiestu cestu, keby bol požehnaný tým, že by ťa poznal. Teba museli navrhnúť, a nie len urobiť.“

Julia sklopila oči a začervenala sa.

Usmial sa nad jej zrumenenými lícami. „To sa kvôli mne hanbíš?“

Namiesto odpovede pristúpila k nemu o krok bližšie a pritiahla si jednu jeho ruku tak, aby mu do dlane vložila svoj prsník.

Zľahka ju stisol. „Ľahni si vedľa mňa a ja ťa budem držať.“

„Chcem, aby sme sa milovali.“

Zbavil sa boxeriek a posunul sa, aby sa k nemu mohla pripojiť. Stále ju držal v dlani, začal ju bozkávať a jemne skúšal jej jazyk.

„Dýcham ťa,“ zašepkal. „Si všetko. Si môj vzduch.“ Prstami jej dráždil bradavky a vsádzal jej jemné bozky po celom krku, vznášal sa nad ním ako pierko, zatiaľ čo ona ho presvedčivými pohybmi pobádala ďalej.

Julia na neho zatlačila, aby sa natiahol na chrbát, a obkročmo si kľakla nad jeho boky. Pobozkal ju medzi prsia, potom vzal do úst jednu z jej bradaviek a jeho ruka skĺzla dole po jej koži, aby ju preskúmal.

Pustil ju a pokrútil hlavou. „Nie si pripravená.“

„Ale ja ťa chcem.“

„Ja teba tiež. Ale najprv ťa chcem rozpáliť.“

Juliina túžba bola zastavená Gabrielovým uisťovaním, že každý z ich pohlavných stykov bude príjemný im obom. Radšej ten okamih uspokojenia odďaľoval, až kým nebola šialená od túžby, namiesto toho, aby sa ponáhľal a zmocnil sa jej, skôr než bolo jej telo dostatočne vzrušené.

Keď sa konečne spojili, pozrela dole do otvorených modrých očí, s nosmi vzdialenými len na šepot od seba. Hýbala sa nad ním až bolestne pomaly. Kým sa sústredila na pocity rozkoše, mala zatvorené oči a potom ich znovu otvorila. Bolo to intenzívne spojenie. Tmavomodré, opantané emóciami, pozerali do rozšírených gaštanovohnedých. Každý pohyb, každá túžba, to všetko sa zrkadlilo medzi dvoma pármi očí.

„Ľúbim ťa.“ Kým sa maznal nosom s tým jej, ona postupne zrýchľovala tempo.

„Tiež ťa ľúbim–“ Jej posledné slovo prerušilo tiché zastonanie.

Zohla sa, aby sa prisala na jeho ústa, a zrýchlila pohyby. Ich jazyky skúmali jeden druhého, stony a vyznania prerušovali ich spojenie. Dotýkal sa jej rebier a hladil ju po drieku. Vkĺzol jej rukami pod krivky zadočka, aby ju mohol mierne zdvihnúť a zosilniť tak svoj vplyv.

Začínala od toho byť závislá, začínala byť závislá od neho. Zbožňovala to, ako sa na ňu v tých intímnych chvíľach pozeral a ako svet okolo nich rozkvitol. Túžila cítiť, ako ju miluje, ako sa vnútri nej pohybuje, pretože on vždy dokázal to, že sa cítila krásna. Povedala by, že každý orgazmus bol dar navyše. Ako bonus k tomu, ako sa cítila, keď boli spojení.

Milovanie, ako hudba alebo dýchanie či tlkot niečieho srdca, bolo založené na počiatočnom rytme. Gabriel dokázal čítať v jej tele a spoznať tempo, ktoré k nemu patrilo, ako rukavicu, padnúcu na dámsku ruku. Bol to druh poznania, ktoré bolo zároveň osobné aj primárne. Bol to ten druh poznania, ktoré mali na mysli prekladatelia Biblie kráľa Jakuba, keď písali o tom, že Adam poznal svoju manželku. Mystické posvätné poznanie, ktoré bolo u menej svätých spojením perverzným a zhubným. Poznanie, ktoré si zaslúžilo manželstvo viac než len podľa mena.

Julia si svoje poznatky uložila na neskoršie využitie a znovu a znovu Gabrielovi prinášala rozkoš svojím telom. A spôsobom, ktorý bol rovnaký, ako keď bol v jej vnútri – horúci a vzrušujúci a dokonalý ako tropická noc.

Bol tak blízko, ach, tak blízko. Pátral v jej výraze a videl, že otvorila oči. Každý jej pohyb jej opätoval. Každý pohyb im obom prinášal slasť.

Ako sa na seba pozerali, z jej hrude vytrysklo mohutné zastonanie a potom, v zlomku okamihu, zvrátila hlavu dozadu a vykríkla jeho meno. Bola to pre neho skutočne úžasná vec, vidieť a počuť Juliannu konečne kričať jeho meno. Čoskoro ju nasledoval, hlasno zastonal a jeho telo sa naplo a potom ochablo, žily na čele a krku mu nabehli a uvoľnili sa.

Radostné, nežné prepojenie.

Nechcela ho pustiť. Nechcela cítiť, ako opúšťa jej telo, a tak sa na ňom schúlila a sledovala jeho výraz.

„Bude to vždy také?“

Gabriel ju pobozkal na nos. „Ja neviem. Ale ak by nám vzťah Richarda a Grace mohol niečo naznačiť, časom to bude len lepšie. Uvidím v tvojich očiach odraz všetkej našej spoločnej radosti a skúseností. A ty uvidíš v mojich to isté. Naša minulosť to len vylepší a prehĺbi.“

Usmiala sa tomu, čo povedal, prikývla a potom jej tvár posmutnela.

„Čo sa deje?“

„Mám strach z toho, čo sa stane budúci rok.“

„Prečo?“

„Čo keď ma neprijmú do doktorandského študijného programu v Toronte?“

Zamračil sa. „Nevedel som, že si si podala prihlášku.“

„Nechcem ťa opustiť.“

„Ani ja nechcem, aby si ma opustila, ale, Julianna, program v Toronte, to nie je nič pre teba. Nemala by si tu nikoho, s kým by si mohla pracovať. Ja na teba nemôžem dohliadať a pochybujem, že by Katherine prijala niekoľkoročný záväzok.“

Juliin výraz povädol.

Gabriel ju pohladil prstom po tvári. „Myslel som, že si chcela ísť na Harvard.“

„Je to tak ďaleko.“

„Len krátky let.“ Zamyslene sa na ňu pozrel. „Môžeme sa vídať cez víkendy a sviatky. Požiadal som o vedeckú dovolenku. Je možné, že by som mohol byť prvý rok s tebou.“

„Budem tam šesť rokov. Možno aj viac.“ Teraz už mala slzy na krajíčku. Gabriel videl, ako sa jej lesknú oči, a srdce ho bolelo.

„Urobíme to tak, aby to fungovalo,“ hlas mu náhle zhrubol. „Ale práve teraz si musíme užívať spoločný čas, ktorý máme. Dovoľ mi, aby som sa o budúcnosť postaral. Zariadim, aby sme sa nemuseli rozdeliť.“

Otvorila ústa, aby protestovala, ale on ju pobozkal.

„Výhoda toho, keď randíš so starším, skúsenejším mužom je, že ti môže dať priestor sústrediť sa na vlastnú kariéru. Nájdem spôsob, ako prispôsobiť svoju prácu tvojej.“

„To nie je fér.“

„Bolo by oveľa nespravodlivejšie predpokladať, že sa vzdáš svojich snov o tom, ako sa staneš profesorkou, alebo sa prihlásiš do programu, ktorý je pod tvoju úroveň. Nenechám ťa kvôli mne obetovať tvoje sny.“ Usmial sa. „A teraz ma pobozkaj a ukáž, že mi veríš.“

„Verím ti.“

Gabriel ju držal v náručí, a keď si položila hlavu na jeho hruď, povzdychol si.

7. kapitola

Christa Petersonová sedela pár dní pred Vianocami v dome svojich rodičov v Toronte a prechádzala si e-maily. Už viac ako týždeň svoju poštovú schránku ignorovala. Vzťah, ktorý udržiavala, okrem svojho úsilia o profesora Emersona, mal svoj obvyklý priebeh, čo znamenalo, že nebude počas vianočných sviatkov lyžovať so svojím nedávnym milencom vo Whistleri v Britskej Kolumbii.

Bankár, o ktorého išlo, sa s ňou rozišiel prostredníctvom esemesky. To, zaiste, svedčilo o zlom vkuse, ale o ešte horšom vkuse svedčil nasledujúci e-mail, ktorý na ňu čakal v jej schránke ako tikajúca časovaná bomba.

Po tom, čo sa posilnila pohárom či dvoma výberového šampanského Bollinger, ktoré bolo pôvodne darčekom pre toho nepodarka, ktorý ju mal vziať na lyže, si skontrolovala svoj účet. A tam, v tom e-maile, bola ukrytá bomba. Avšak nebola taká, akú čakala.

Povedať, že ju obsah správy od profesora Paccianiho prekvapil, by bolo slabé slovo. V skutočnosti mala pocit, akoby jej niekto priam vytrhol koberec spod nôh.

Jediná Kanaďanka, ktorej kedy profesor Emerson pred jej očami prejavil aspoň trochu náklonnosti, bola profesorka Ann Singerová. Áno, Christa vídala Emersona v Lobby s rôznymi ženami, ale nikdy nebol so žiadnou dvakrát. Priateľský bol len k profesorkám a pracovníčkam katedry, ale čisto na profesionálnej úrovni. Vždy ich zdravil len pevným stiskom ruky. Profesorka Singerová bola, naproti tomu, odmenená dvojitým bozkom, keď sa zdravili po jeho poslednej verejnej prednáške.

Christa nemala záujem svoj vzťah s profesorom Paccianim nijako oživiť. Obzvlášť vo fyzickom ohľade mal žalostné nedostatky a ona sa nechcela vracať k ich predchádzajúcim intímnym stretnutiam, ktoré ju vždy zanechávali frustrovanú a dychtiacu po niečom viac. Napriek všetkému mala svoje štandardy a akýkoľvek muž, ktorý sa ani nepribližoval veľkosti jej osobných hračiek, nestál za námahu.

(A povedala by, že ju môžete citovať.)

Vzhľadom na to, že chcela o snúbenici profesora Emersona zistiť viac informácií, predstierala záujem o jarné stretnutie s profesorom Paccianim a taktne sa spýtala na jej meno. Potom zišla dole a dopila zvyšok šampanského.

Na Štedrý deň by ste našli Juliu sedieť v rohu reštaurácie Kinfolks v Selinsgrove obedovať so svojím otcom. Gabriel bol s Richardom ešte na nejakých nákupoch na poslednú chvíľu, zatiaľ čo Rachel a Aaron išli do obchodu vyzdvihnúť moriaka. Scott bol ešte so svojou priateľkou vo Filadelfii.

Tom odovzdal Julii darček od Paula. Položila ho na podlahu k svojim nohám a on sa teraz na ňu zdola pozeral a prosil o pozornosť ako šteňa.

Otvorila ho, pretože dospela k záveru, že bude lepšie vytiahnuť jeho obsah na svetlo pred otcom ako pred svojím priateľom. S úsmevom podala Tomovi fľašu javorového sirupu, zachichotala sa holštajnskej kravičke a dala jej pusu, ale keď rozbalila figúrky Danteho a Beatrice, tvár jej zbledla. Bolo to, ako keby to Paul vedel. A napriek tomu nemohol tušiť, že Gabriel a Julia boli Dante a Beatrice, aspoň jeden pre druhého.

Kým Tom jedol z modrého taniera svoju špecialitu – moriaka s plnkou a zemiakovou kašou –, Julia otvorila Paulovo prianie. Na prednej strane bol obrázok guľujúcich sa detí a typický nápis Veselé Vianoce. No zo slov písaných Paulovou vlastnou rukou sa jej v hrdle urobila hrča.

Veselé Vianoce, Zajačik.

Viem, že to bol drsný prvý semester, a je mi ľúto, že som sa viac nestaral o to, aby som Ti pomohol, keď si to potrebovala. Som na Teba pyšný, že si nezanechala štúdium.

S veľkým vermontským objatím Tvoj priateľ Paul.

PS: Neviem, či si počula WinterSong, pesničku Sarah McLachlan, ale jej časť mi Ťa pripomína.

Julia tú skladbu, o ktorej sa zmieňoval, nepoznala, a tak jej tie jeho vynechané slová pri podrobnejšom skúmaní priania nebežali v hlave. Uprostred obrázka guľovačky stálo malé dievčatko s dlhými tmavými vlasmi, v jasnočervenom kabátiku a smialo sa.

Citát, obrázok, prianie, darček – Paul sa snažil svoje city utajiť, pomyslela si, ale prezradil sa. Všetko to bolo zrejmé z obrázka smejúceho sa dievčaťa a piesne, ktorú si vypočuje neskôr.

Julia si povzdychla, vrátila všetko späť do škatule a postavila si ju k nohám.

„Takže, je k tebe Gabriel dobrý?“ otvoril Tom medzi hltmi moriaka otázku Juliinho vzťahu.

„Ľúbi ma, oci. Je ku mne veľmi dobrý.“

Jej otec pokrútil hlavou, keď si uvedomil to, že aj Simon vyzeral, že je dobrý, ale Gabriel aj skutočne dobrý bol – a ako sa mu nepodarilo spoznať ten rozdiel.

„Daj mi vedieť, ak by sa to zmenilo,“ povedal a vychutnával si zemiakovú kašu.

Julia takmer prevrátila oči. Áno, pre Toma bolo už trochu neskoro hrať sa na prehnane ochranárskeho otca, ale zase lepšie neskoro ako vôbec.

„Keď sme sa s Gabrielom prechádzali cez mesto, išli sme okolo nášho domu. Videla som na trávniku oznámenie.“

Tom si utrel ústa do obrúska. „Pred pár týždňami som ho ponúkol na predaj.“

„Prečo?“

„Prečo nie? Nemôžem žiť tam, kde sa moja dcéra necíti v bezpečí.“

„Ale ty si v tom dome vyrástol. A čo ty a Deb?“

Pokrčil plecami a schoval svoj výraz za šálku kávy. „Je po všetkom.“

Zalapala po dychu. „To som nevedela. Ospravedlňujem sa.“

Tom stoicky usrkával kávu. „Mali sme rozdielne názory. A jej deti ma nemajú rady.“

Julia sa hrala so svojím príborom a vyrovnávala ho tak, aby konce boli v dokonalej priamke.

„Takže Deb je na Nataliinej a Simonovej strane?“

Znova pokrčil plecami.

„Už sa k tomu schyľovalo dlho. Je pravda, že sa mi uľavilo. Je to dobrý pocit byť voľný hráč.“ Sprisahanecky na ňu žmurkol.

„Chcel by som kúpiť malý dom. A časť peňazí, ktoré získam predajom toho nášho, by som chcel použiť na zaplatenie tvojho štúdia.“

Julia bola prekvapená. A potom sa nahnevala. Jej konflikt s ním stál ju aj jej otca už tak veľa – až príliš na to, než aby sa to dalo napraviť len záznamom v trestnom registri a nejakými verejnými prácami. Ona mala jazvy a jej otec stratil potenciálnu manželku a mitchellovský rodinný dom.

„Oci, mal by si si tie peniaze uložiť na dôchodok.“

„Som si istý, že budú stačiť na všetko. A ak nechceš využiť moje peniaze na školu, tak si za ne kúp pivo. Od tejto chvíle sme už len ty a ja, dieťa.“ Natiahol ruku, aby rozstrapatil Julii vlasy, čo bol jeho obvyklý prejav náklonnosti.

Ospravedlnil sa, aby si odskočil na záchod, a nechal ju tam samotnú. Začala uvažovať o svojom napoly zjedenom cheeseburgeri a premene svojho otca. Počas toho, ako bola ponorená hlboko vo svojich myšlienkach a hrala sa s pohárom zázvorového piva, ktorý mala pred sebou, sa k nej ktosi priblížil a sadol si na stoličku vedľa nej.

„Ahoj, Jules.“

Prekvapene sa otočila a zistila, že vedľa nej sedí Natalia Lundyová, jej bývalá spolubývajúca.

Bývali časy, keď Julia so smiechom vravela svojej bývalej kamarátke Jolene pre jej krásne a zmyselné črty, ktoré dokonale zodpovedali tým, o ktorých sa spievalo v piesni s tým názvom. No to bolo pred tým, než ju Natalia zradila. Teraz sa jej krása zdala krutá a chladná.

Ako sa na ňu Julia pozerala, všimla si niečo bolestné na oblečení, ktoré mala na sebe – klasický značkový kabát mal mierne ošúchané rukávy, drahé topánky boli obnosené a z druhej ruky. Na prvý pohľad vyzerala dobre oblečená. Ale Julia sa pozrela druhýkrát a uvidela to, čo ostatní vidieť nemohli – dievča z malého mesta, ktoré sa hanbí za svoje prosté korene a praje si, aby ich nebolo poznať.

„Veselé Vianoce, Natalia. Čo ti môžem ponúknuť?“ Servírka Diana sa k nim naklonila cez pult.

Julia sledovala, ako sa Natalia premenila z chladnej a mrzutej na veselú a rozžiarenú a ako rýchlo skĺzla do miestneho prízvuku.

„Veselé Vianoce, Diana. Dám si len kávu. Nemôžem zostať dlho.“

Servírka sa usmiala a naliala jej kávu; potom sa presunula, aby obslúžila skupinu Tomových kolegov z dobrovoľného hasičského zboru na druhom konci pultu.

Len čo sa k nim otočila chrbtom, Nataliino správanie sa opäť zmenilo. Civela na Juliu nenávistnými očami.

„Musím s tebou hovoriť.“

„Nepovieš mi nič, čo by som chcela počuť.“ Julia sa pohla, aby vstala, ale Natalia ju šikovne chytila za zápästie.

„Posaď sa a drž hubu, lebo urobím scénu.“ Jej hlas bol tichý, sotva hlasnejší než šepot. Falošne sa usmievala. Nikto by pri pohľade na ňu nezistil, že sa Julii, ktorá hlasno preglgla a zase sa posadila, vyhráža.

Natalia pustila jej ruku s bolestivým stiskom. „Musíme si pohovoriť o Simonovi.“

Juliine oči strelili smerom k pánskym toaletám v nádeji, že by sa mohol objaviť jej otec.

Natalia pokračovala. „Predpokladajme, že tvoje posledné nedorozumenie so Simonom bolo neúmyselné. Ty si bola naštvaná; on povedal nejaké veci, čo nemal, a ty si zavolala políciu.

A pre toto nedorozumenie má teraz Simon záznam v trestnom registri. Som si istá, že ti nemusím vysvetľovať, prečo by mal ten záznam zmiznúť, skôr ako sa bude uchádzať o miesto v Senáte. Musíš to nedorozumenie napraviť. Ešte dnes.“

Natalia sa usmiala a prehodila si vlasy cez plece, správala sa, akoby ona a Julia boli zabraté do priateľského rozhovoru.

„Nemôžem nič robiť,“ zamrmlala Julia. „Už priznal svoju vinu, aby dostal nižší trest.“

Natalia si odpila z kávy. „Nesprávaj sa ku mne, akoby som bola hlúpa, Jules. To viem. Je nutné, aby si povedala prokurátorovi, že si klamala. Vysvetliť mu, že to bola len milenecká hádka, ktorá sa zvrtla. Že si sa mu chcela pomstiť a teraz ťa mrzí, že si si to všetko vymyslela.“ Trochu príliš nahlas sa zasmiala. „Hoci nechápem, ako by niekto mohol uveriť tomu, že by o teba Simon mohol mať záujem. Pozri sa na seba, pre Kristove rany. Si nanič.“

Julia prehltla drsnú odpoveď a obozretne sa rozhodla, že najlepšie bude mlčať.

Natalia sa k nej naklonila a ľadovými prstami jej odtiahla sveter od krku. Pozorne skúmala Juliin krk.

„Nemáš na sebe žiadny odtlačok. Ukážeš prokurátorovi svoj krk a povieš mu, že si klamala.“

„Nie.“ Julia sa odsunula z Nataliinho dosahu a odolala nutkaniu ukázať jej pohryznutie, ktoré si dnes ráno zakryla korektorom. Pritiahla si sveter bližšie ku krku a pritisla ruku na miesto, kam ju Simon uhryzol. Bola to fantómová bolesť, to vedela, ale ešte stále cítila, ako jeho zuby prenikajú jej kožou.

Natalia stíšila hlas do šepotu. „Ja ťa neprosím – oznamujem ti to.“ Vytiahla zo svojej veľkej kabelky BlackBerry a položila ho na pult medzi ne. „Dúfala som, že toto nebudem musieť urobiť, ale nedávaš mi na výber. Mám tvoje fotky, čo robil Simon. Sú veľmi... pôsobivé.“

Julia pozrela na telefón. Pokúsila sa prehltnúť, ale vyschlo jej v krku. Trasúcou sa rukou zdvihla pohár k perám a zúfalo sa snažila nerozliať svoj nápoj.

Natalia sa usmiala, zjavne si užívala trápenie, ktoré spôsobovala svojej bývalej sokyni. Dychtivo sa vrhla na mobil a začala prechádzať fotografie. „Nikdy som nepochopila, ako dokázal tie fotky urobiť bez toho, aby si o tom vedela. Alebo si to možno vedela, ale bolo ti to jedno.“ Naklonila hlavu nabok a pozrela sa na Juliu prižmúrenými očami. „Nebude ti prekážať, keď každý v Selinsgrove tie fotky uvidí na internete?“

Julia sa rozhliadla okolo seba na ľudí z mesta a dúfala, že Nataliine hrozby nepočuli. Nikto sa, aspoň zatiaľ, nepozeral smerom k nim. Jej prvotný inštinkt jej kázal utiecť a schovať sa. Táto stratégia ju však v mladosti nikdy pred matkou nezachránila. Vždy ju našla. A nezachránila ju ani pred Simonom. Zastavilo ho len to, že sa objavil Gabriel.

Julia bola už schovávaním unavená. Cítila, ako sa vzpriamuje v pleciach.

„Simonov záznam je tvoja vina. Prišiel za mnou po tie fotky, ale to ty si ich mala po celý ten čas.“

Natalia sa sladko usmiala, ale obvinenia nepoprela.

„A teraz chceš, aby som po tebe upratala bordel. No to neurobím.“

Natalia sa zasmiala. „Ale áno, urobíš.“

Pozrela sa znova na displej a ostentatívne si ho priblížila k očiam. „Bože, ty máš také malé kozy.“

„Vedela si, že senátor Talbot chce kandidovať na prezidenta?“ vyhŕkla Julia.

Natalia si hodila vlasy dozadu. „Samozrejme, že o tom viem. Budem pracovať na jeho kampani.“

Julia venovala Natalii dlhý pohľad. „Teraz už chápem. Simonov záznam bude pre senátora znamenať problém, a tak ho musíš odstrániť. Zbabrala si to.“

„Ako to?“

„Ak zverejníš tieto fotky, Simon sa na teba vykašle tak rýchlo, že sa nestihneš ani spamätať. A už nikdy sa z tohto mesta nedostaneš.“

Natalia mávla rukou. „On sa so mnou nerozíde. A senátor sa o tých fotkách nikdy nedozvie.“

Julia cítila, ako jej začína búšiť srdce. „Na týchto fotkách nie som len ja, ale aj Simon. Čo by si o tom senátor asi pomyslel?“

„Nepočula si o programe zvanom Photoshop? Môžem Simona vystrihnúť a vložiť tam niekoho iného. No myslím, že to nebude potrebné, pretože ty budeš poslušné dievčatko a urobíš správnu vec. Však, Jules?“

Natalia sa blahosklonne usmiala, vrátila BlackBerry späť do kabelky a vstala na odchod, ale Julia ju zastavila.

„Nikdy ťa svojim rodičom nepredstaví. Povedal mi to. A ty by si mohla byť aj niečo viac než len Simonovo malé špinavé tajomstvo.“

Nataliin výraz zvädol, ale vzápätí stvrdol. „Nevieš, o čom hovoríš,“ vyštekla. „Dá mi presne to, čo chcem, a ty tiež. Ak ten problém dnes nevyriešiš, vyvesím tie fotky online. Šťastné Vianoce.“

Vykročila von, ale Julia na ňu zavolala. „Počkaj.“

Natalia sa zastavila a pozrela sa na svoju bývalú priateľku s neskrývaným pohŕdaním.

Julia sa zhlboka nadýchla a mávla na Nataliu, aby prišla bližšie. „Povedz Simonovi, aby sa ubezpečil, či si senátor obnovil svoje predplatné The Washington Post.“

„Prečo?“

„Pretože ak pustíš tie fotky von, zavolám Andrewovi Sampsonovi z Post. Pamätáš si ho, nie? Vlani napísal článok o Simonovom zatknutí za šoférovanie pod vplyvom alkoholu a o tom, ako senátor zasiahol.“

Natalia pokrútila hlavou. „Neverím ti.“

Julia tvrdohlavo zaťala päste. „Ak tie fotky zverejníš, nemám čo stratiť. Poviem novinám, ako ma Simon napadol a ako potom poslal dievča, ktoré si drží od tela, aby ma vydieralo.“

Natalia vytreštila zelené oči a potom ich privrela do hadích štrbín.

„To by si neurobila,“ vydýchla.

„Skús to.“

Natalia zostala nahnevane a prekvapene zízať a potom zaťala zuby. „Ľudia po tebe šliapali celé roky a ty si s tým nič nerobila. Neverím, že by si zavolala reportérovi a všetko mu to vyklopila.“

Julia zdvihla bradu a snažila sa udržať pokojný hlas. „Možno, že už ma unavuje nechať po sebe šliapať.“ Dramaticky pokrčila plecami. „Ak zverejníš tie zábery, nikdy nebudeš pracovať na senátorovej kampani. Budeš jednoducho iba súčasťou trápneho škandálu, ktorý zametú pod koberec.“

Nataliina pleť farby slonovej kosti sa zmenila na tmavočervenú.

Julia využila jej mlčanie a pokračovala. „Nechaj ma na pokoji a ja na vás dvoch zabudnem. Ale nehodlám klamať o tom, čo mi urobil. Klamala som toľkokrát, aby som ho kryla, a už to nikdy znova neurobím.“

„Si len naštvaná, že mi Simon dal prednosť pred tebou,“ odpľula si Natalia a jej hlas nabral na hlasitosti. „Bola si len úbohé, slabé dievčatko, ktoré ani nevedelo, ako mu poriadne vyfajčiť vtáka!“

V trápnom tichu, ktoré nasledovalo, si Julia uvedomila, že ostatní návštevníci reštaurácie prestali hovoriť. Rozhliadla sa po miestnosti, absolútne ponížená tým, ako na ňu obyvatelia mestečka zízajú. Nataliino kruté odhalenie počuli všetci, vrátane manželky baptistického kňaza, ktorá sedela so svojou dospievajúcou dcérou v tichom kútiku a pila čaj.

„Teraz nie si taká silná, čo?“ zasyčala Natalia.

Než Julia stačila odpovedať, pri pulte sa náhle objavila Diana. „Natalia, choď domov. Nemôžeš prísť do mojej reštaurácie a takto tu rozprávať.“

Natalia nahnevane o pár krokov cúvla, ale predtým zamrmlala niekoľko vyberaných nadávok. „Toto nie je koniec.“

Julia zdvihla bradu. „Ale áno, je. Si primúdra na to, aby si ohrozila svoju budúcnosť tým, že by si urobila nejakú hlúposť. Vráť sa k nemu a mňa nechaj na pokoji.“

Natalia ju prebodla pohľadom, otočila sa na podpätku a vyrútila sa von.

„Čo sa tu deje?“ Za Juliou sa náhle objavil Tom. „Jules? Čo sa stalo?“

Kým stihla odpovedať, Diana mu povedala veľmi stručný výťah toho, čo sa prihodilo.

Tom zaklial a položil ruku na plece svojej dcéry. „Si v poriadku?“

Neochotne prikývla a potom utiekla na toaletu. Nebola si istá, či sa ešte niekedy vôbec dokáže postaviť pred ľudí z mesta po tom, čo Natalia vykričala do sveta. Bojovala s nevoľnosťou a oprela sa o okraj umývadla, aby sa jej nepodlomili kolená.

Vzápätí za ňou prišla Diana. Namočila pár papierových uterákov do studenej vody a podala jej ich. „Je mi to ľúto, Jules. Mala som jej dať pár faciek. Nemôžem uveriť tomu, že v mojej kaviarni hovorila niečo také odporné.“

Julia mlčala a len si pomaly utierala tvár.

„Zlatíčko, nikto nepočul, čo to dievča povedalo. Vonku je hlučno a všetci hovoria o tom, ako sa Santa Claus z obchodného domu včera počas poludnia opil a pokúsil sa maznať s jedným zo škriatkov.“

Julia sa zhrbila.

Diana sa na ňu súcitne usmiala. „Chceš, aby som ti urobila čaj alebo niečo iné?“

Julia pokrútila hlavou, zhlboka sa nadýchla a snažila sa upokojiť.

Ak ma počuje niektorý z bohov, prosím, zošlite na ľudí v Kinfolks amnéziu, aspoň na posledných pätnásť minút.

O chvíľku sa vrátila na svoje miesto pri jedálenskom pulte vedľa svojho otca. Hlavu mala zvesenú a odmietala sa komukoľvek pozrieť do očí. Bolo príliš ľahké predstaviť si, že si celá reštaurácia šepká o jej prehreškoch a odsudzuje ju.

„Ospravedlňujem sa, ocko,“ povedala tichým hlasom.

Zamračil sa a požiadal Dianu o čerstvú kávu a plnenú šišku. „Za čo sa ospravedlňuješ?“ spýtal sa drsným hlasom.

Diana ich obslúžila a súcitne potľapkala Juliu po ruke a potom sa presunula obsluhovať o pár stolov ďalej, aby im dopriala trochu súkromia.

„Je to všetko moja vina – Deb, Natalia, dom...“ Nechcela plakať, ale slzy jej zrazu vytryskli z očí a ona ich nedokázala zastaviť. „Urobila som ti hanbu pred celým mestom.“

Tom sa k nej naklonil. „Hej, ja nechcem počuť také hlúposti. Nikdy si mi neurobila hanbu. Som na teba pyšný.“ Hlas sa mu trochu zlomil a rozkašľal sa. „Bolo mojou povinnosťou chrániť ťa a ja som to neurobil.“

Julia si utrela slzy. „Ale tvoj život je teraz v troskách.“

Uškrnul sa. „Aj tak mi na takomto živote veľmi nezáležalo. Radšej stratím dom a Deb, než by som stratil teba. O tom nepochybujem. Ani náhodou.“

Posunul pred ňu plnenú šišku a čakal, kým si z nej odhryzne. „Keď som stretol tvoju matku, bol som šťastný. Prežili sme spolu pár pekných rokov. Ale najlepší deň môjho života bol ten, keď si sa narodila. Vždy som chcel rodinu. Nenechám nič ani nikoho, aby ma znova od mojej rodiny oddelil. Máš moje slovo.“

Julia sa na otca usmiala a on sa naklonil a rozstrapatil jej vlasy.

„Rád by som sa zastavil za Deb, aby som s ňou prebral to, čo sa práve stalo. Musí vysvetliť svojej dcére, ako sa má správať na verejnosti. Prečo nezavoláš svojmu priateľovi a nepoprosíš ho, aby ťa tu vyzdvihol? Uvidíme sa neskôr v Richardovom dome.“

Julia súhlasila a utrela si slzy. Nechcela, aby ju Gabriel vidieť plakať.

„Ľúbim ťa, ocko.“

Tom si drsne odkašľal bez toho, aby sa na ňu pozrel. „Ja teba tiež. Teraz dojedz tú šišku, než nám Diana začne účtovať aj úroky.“

8. kapitola

Gabriel bol veľmi rád, že mohol svoje vianočné nákupy skrátiť. Prišiel aj s Richardom k reštaurácii a spoločne došli k pultu, aby sa pripojili k Mitchellovcom.

Julia vstala a pevne Gabriela objala.

„Čo sa stalo?“ Zamračil sa. „Ty si plakala.“

„To je len vianočná nálada.“ Julia si s nepríjemným pocitom všimla, že na ňu niektorí z návštevníkov reštaurácie ešte stále zízajú.

„Naozaj iba vianočná nálada?“

„Poviem ti to neskôr,“ odpovedala a začala ho postrkovať smerom k dverám.

Richardovi chvíľu trvalo, kým sa s Tomom pozdravil, a zatiaľ čo sa títo dvaja starí priatelia rozprávali, Gabriel nežne odhrnul Julii vlasy za ucho, aby jej šepkal niečo milé.

Richardovu pozornosť pritiahol náhly záblesk Graceinej náušnice. Očividne nový vzťah svojho syna podcenil. Vedel, ako by jeho ženu potešilo, že ich syn dal tie náušnice Julii. Grace ju milovala ako svoju dcéru a vždy ju považovala za člena rodiny. A možno Gabriel raz urobí Juliu súčasťou ich rodiny oficiálne...

Gabriel si vymenil s Tomom zdvorilé pozdravy a potom zdvihol zo zeme Juliin vianočný darček od Paula. K svojej cti odolal nutkaniu poznamenať niečo sarkastické a niesol škatuľu bez akéhokoľvek komentára. Keď sa všetci traja blížili k dverám, vošla dnu dôstojníčka Robertsová, oblečená v policajnej uniforme.

„Ahoj, Jamie.“ Gabriel sa usmial, ale telo sa mu naplo.

„Ahoj, Gabriel. Na Vianoce doma?“

„Presne tak.“

Privítala aj Juliu a Richarda a potom sa obrátila späť ku Gabrielovi. Všimla si spôsob, akým bola Juliina ruka zavesená do jeho lakťa.

„Vyzeráš dobre. A šťastne.“

„Ďakujem ti. To som,“ odpovedal a úprimne sa usmial.

Jamie prikývla. „Mám z vás radosť. Veselé Vianoce.“

Julia i Gabriel jej poďakovali, ticho vyšli z reštaurácie a obaja v duchu premýšľali o tom, že na ceste k odpusteniu sa im od niektorých ich bremien uľaví.

Keď vchádzali prednými dverami do domu Clarkovcov, Gabriel sa dohováral s Richardom, že si na verande vychutnajú škótsku a cigary. Julia sa cítila stále ešte trochu otrasená zo svojho stretnutia s Nataliou. Ale tak sa jej uľavilo, že je konečne doma, že odsunula všetky myšlienky na to popoludnie bokom. Kým si Gabriel s Richardom vešali kabáty, zmizla v obývacej izbe.

„Miláčik? Môžem ti vziať kabát?“ zavolal Gabriel. Keď neodpovedala, išiel za ňou.

Naraz stuhol na mieste a jeho ďalšia otázka mu uviazla v krku. Jeho milovaná Julianna skamenela ako socha a pozerala na ženu, ktorá sedela s Aaronom a Rachel v obývacej izbe. Gabriel inštinktívne zovrel Juliu okolo pása a pritiahol si ju na svoju hruď.

Díval sa, ako žena elegantne vstala zo svojho miesta a niesla sa k nim. Pohybovala sa ako baletka či princezná, z každého jej pohybu bolo cítiť závan dávneho bohatstva.

Výškou sa takmer vyrovnala Gabrielovi, mala dlhé svetlé rovné vlasy a veľké ľadovomodré oči. Jej pokožka bola bezchybná a okrem výrazného a dokonalého poprsia bola štíhla ako modelka. Obuté mala čierne semišové čižmy pod kolená na vysokom podpätku a na sebe čiernu vlnenú puzdrovú sukňu a svetlomodrý kašmírový svetrík, ktorý sa jej provokatívne zviezol z alabastrových ramien.

Bola krásna. A panovačná. Stačil jej jediný pohľad na Gabrielovu pažu, ktorú mal ovinutú okolo Julie, a prehla sa v chrbte ako ruská modrá mačka.

„Gabriel, drahý. Cnelo sa mi za tebou!“ Hlas mala prenikavý a jasný, len s náznakom britského prízvuku. Pevne ho objala.

Julia sa vymanila z Gabrielovho objatia, rozhodne nestála o to zapojiť sa do skupinového objatia.

„Čo tu chceš?“ V Gabrielovom výraze sa objavila plejáda emócií v momente, keď mu pritisla na líce svoje plné ružové pery.

Bozkávala ho pomaly a tryskala z nej zmyselnosť. A aby k tomu divadielku pridala aj urážku, zotrela mu z tváre odtlačok svojho rúžu a ticho sa zasmiala, akoby išlo o súkromný vtip.

Jeho oči zaleteli k Julii a ona mu ten pohľad vrátila podfarbený sklamaním.

Kým jej stačil niečo povedať, Richard si odkašľal a urobil krok vpred. Odstrčila jeho ponúkanú ruku bokom a objala ho.

„Richard. Je mi potešením ako vždy. Je mi tak ľúto Grace.“

Prijal jej objatie s gráciou a prešiel k Julii, aby jej pomohol s kabátom. Po tom, čo ho zavesil, ticho presvedčil Aarona a Rachel, aby sa k nemu pripojili v kuchyni a nerobili tak Pauline publikum.

„Nevedela som, že máš dve sestry.“ S mrazivým úsmevom vzala na vedomie Juliinu prítomnosť. Doslova sa nad ňou týčila. Julia mala na sebe obnosené topánky na nízkom podpätku, džínsy a čierny sveter a cítila sa vedľa nej malá a neupravená.

„Dobre vieš, že mám len jednu sestru,“ odsekol Gabriel. „Prečo si tu?“

Julia sa spamätala a statočne k nej natiahla ruku, aby Gabriel neurobil scénu. „Som Julia. Už sme spolu telefonovali.“

Paulina udržala svoj výraz na uzde, ale Julia zbadala, čo sa snaží zakryť – chladné plamene zlosti.

„Naozaj?“ strojene sa zasmiala. „Snáď si nemyslíte, že si budem pamätať každé z dievčat, ktoré za tie roky zdvihli Gabrielov telefón. Ak teda nie ste jedno z dievčat, s ktorým som hovorila, keď som prerušila ich ménage? Pamätáš si tú noc, Gabriel?“

Julia stiahla ruku, akoby jej niekto po nej plesol.

„Očakávam odpoveď na svoju otázku,“ precedil Gabriel, hlas strohý a studený ako zamrznuté jazero. „Prečo si tu?“

Julia sa pokúsila cúvnuť. Verbálny obrázok, ktorý jej Paulina vykreslila, ju odpudzoval a ona si nebola istá, či by mala žalúdok na nejakú odpoveď. Gabriel chytil Juliu za rameno a očami ju prosil, aby neutekala.

„Samozrejme, chcela som ťa vidieť. Neberieš mi telefón a Carson hovoril, že si so svojou rodinou.“ Paulinin hlas znel podráždene.

„Si na ceste do Minnesoty?“

„Ty dobre vieš, že moji rodičia so mnou nekomunikujú. Mimochodom, Gabriel, musím s tebou hovoriť.“ Venovala Julii jedovatý pohľad. „Osamote.“

Gabriel si uvedomil, že kuchyňa je od obývacej izby príliš blízko. Pristúpil k Pauline o krok bližšie a hlasom sotva vyšším od šepotu povedal: „Dovoľ mi, aby som ti pripomenul, že si tu hosťom. Nebudem tolerovať tvoju neúctu ku komukoľvek, najmä nie k Julianne. Rozumieš?“

„Nikdy si sa ku mne nesprával ako k návšteve, keď som ho mala v ústach,“ zamrmlala Paulina a zablyslo sa jej v očiach.

Julia sa prudko nadýchla a obrátil sa jej žalúdok. Keby Paulinu stretla pred pár týždňami, ich stretnutie by bolo trápne a nepríjemné. No stretnúť ju teraz, po niekoľkých hodinách strávených v Gabrielovej posteli, to neuveriteľne bolelo.

Paulina vedela, aké to je, prežila s ním tie intímne chvíľky. Poznala jeho zvuky, jeho vôňu, výraz na jeho tvári, keď vrcholil. Bola vyššia, kultivovanejšia a oveľa krajšia. A bolo jasné, že na rozdiel od Julie sa nebála orálneho sexu. Okrem toho, a to bolo oveľa horšie, počala s Gabrielom dieťa a to bolo niečo, čoho teraz nie je schopný s nikým.

Julia sa vytrhla z Gabrielovho zovretia a otočila sa bývalým milencom chrbtom. Vedela, že by bolo lepšie, keby zostali spolu a bojovali. Tiež vedela, že by bolo lepšie stáť si za svojím než ustupovať. Ale jej odvaha dostala na frak už v reštaurácii Kinfolks a ona už nemala silu bojovať. Emocionálne vyčerpaná sa bez obzretia vliekla po schodoch hore.

Gabriel sledoval jej odchod a cítil, ako mu zovrelo srdce. Chcel ísť za ňou, ale neexistovala možnosť, že by nechal Paulinu samotnú so svojím otcom a sestrou. Na chvíľu sa ospravedlnil a zmizol do kuchyne, aby povedal Rachel, že Julii nie je dobre, a požiadal ju, či by ju nešla pozrieť.

Rachel vyšla po schodoch a našla Juliu, ako práve vychádza z kúpeľne. „Si v poriadku?“

„Nie. Musím si ľahnúť.“

Keď jej Rachel úslužne otvorila dvere do Gabrielovej starej izby, Julia nimi pohrdla a prešla chodbou k izbe pre hostí. Rachel sa pozerala, ako si jej kamarátka pomaly dáva dole topánky a pokladá ich na koberec vedľa postele.

„Môžem ti priniesť aspirín alebo niečo?“

„Nie. Len si potrebujem oddýchnuť.“

„Kto je tá žena? A prečo je tu?“

Julia precedila skrz zaťaté zuby. „Na to sa musíš opýtať svojho brata.“

Rachel zovrela ruku na kľučke pevnejšie. „To urobím. No skutočnosť, že neviem, kto to je, o niečom vypovedá. Nezdá sa, že by bola pre Gabriela dôležitá, keď ju nikdy nepriviedol domov.“ Obrátila sa na odchod. „Tebe by to tiež malo niečo napovedať.“

Julia sa zvalila na posteľ a dúfala, že rýchlo zaspí.

O tri hodiny neskôr vošiel Gabriel do kuchyne a zistil, že Aaron a Rachel diskutujú o správnom spôsobe, ako urobiť Graceino slávne kyjevské kurča.

„Hovorím ti, že najprv musíš dať zmraziť maslo. Tvoja mama to takto vždy robila.“ Aaronov hlas znel podráždene.

„Ako to vieš? Nič sa tu o zmrazovaní masla nepíše.“ Rachel ukázala na lístok s receptom.

„Grace dávala vždy maslo najskôr do mrazničky,“ povedal Gabriel a zamračil sa. „Zrejme predpokladala, že to každý vie. Kde je Julia?“

Rachel sa k nemu obrátila a kývla naňho veľkou metlou na šľahanie. „Kde si bol?“

Stuhla mu čeľusť. „Vonku. Kde je?“

„Hore. Ak sa nerozhodla vrátiť do domu svojho otca.“

„Prečo by to robila?“

Rachel sa obrátila k svojmu bratovi chrbtom a pokračovala v šľahaní niekoľkých vajec. „No, ja neviem. Možno preto, že si išiel von s jednou zo svojich expriateliek a ju nechal tri hodiny doma samotnú. Dúfam, že ťa Julia pošle k vode.“

„Miláčik...“ napomenul ju Aaron a dotkol sa jej ramena.

„Nie.“ Zúrivo mu odstrčila ruku. „Gabriel, máš šťastie, že tu nie je Scott. Pretože ten by ťa okamžite vytiahol von.“

Aaron sa zamračil. „A čo ja? Tiež by som dokázal Gabriela vytiahnuť von, keby som chcel.“

Rachel prevrátila oči. „Nie, to by si nedokázal. A práve teraz potrebujem, aby si dal do mrazničky to prekliate maslo.“

Gabriel zamrmlal niečo nezrozumiteľné a odišiel preč.

Dal si načas a počas stúpania po schodoch sa zúfalo snažil sformulovať ospravedlnenie, ktoré by pred ňou obstálo.

(Nezdalo sa mu to ľahké, a to napriek tomu, že jeho jazyk je riadne podrezaný.)

Stál predo dvermi, a keď pozbieral odvahu, zhlboka sa nadýchol a vstúpil. No posteľ bola prázdna.

Zmätene sa rozhliadol po izbe. Julie nikde.

Keď sa vrátil na chodbu, napadlo mu, či nehľadala útočisko v Scottovej izbe, ale ani tam nebola. A takisto ani v kúpeľni. Oči mu zablúdili k zatvoreným dverám izby pre hostí. Otvoril ich.

Julia ležala uprostred postele a tvrdo spala. Premýšľal, že ju nechá snívať, ale potom tú myšlienku zavrhol. Potrebovali sa porozprávať, ďaleko od zvedavých uší, a jeho rodina bola teraz, aspoň na krátku chvíľu, zaneprázdnená.

Bez slova si zložil topánky, vliezol do postele a ľahol si k nej ako lyžička k lyžičke. Kožu mala hebkú, ale studenú. Ovinul sa okolo nej.

„Gabriel?“ Ospanlivo naňho zažmurkala. „Koľko je hodín?“

„Pol siedmej.“

Utrela si oči. „Prečo ma nikto nezobudil?“

„Čakali na mňa.“

„Prečo?“

„Bol som vonku. Keď som sa vrátil, Richard chcel so mnou hovoriť.“

„Kde si bol?“

Previnilo odvrátil pohľad.

„Bol si s ňou?“

„Zobrali jej vodičský preukaz, keď šoférovala pod vplyvom alkoholu. Odviezol som ju do hotela.“

„Prečo si bol preč tak dlho?“

Odmlčal sa, na tvári rozpoltený výraz. „Rozprávali sme sa.“

„Rozprávali? V hoteli?“

„Je naštvaná smerom, aký nabral jej život. To, že sa tu objavila, bol zúfalý pokus niečo zmeniť.“

Julia sa skrčila do klbka a pritiahla si kolená tesne k hrudníku.

„Nie, nie, nie,“ prosil ju a pokúšal sa jej odtiahnuť ruky a kolená od tela. Zúfalo sa snažil narušiť jej obranný postoj. „Je preč a už sa nevráti. Znova som jej povedal, že som sa do teba zamiloval. Má moje peniaze a mojich právnikov, ale to je všetko.“

„Nikdy to pre ňu nebude dosť. Chce teba a je jej jedno, že si so mnou.“

Objal Juliu okolo nepoddajného tela. „Nezaujíma ma, čo chce. Milujem teba a ty si moja budúcnosť.“

„Je krásna. A sexi.“

„Je zlomyseľná a malicherná. Dnes som na nej nič krásne nevidel.“

„Počali ste spolu dieťa.“

Strhol sa. „Nie z vlastnej vôle.“

„Nenávidím, keď sa o teba musím deliť.“

Gabriel sa zamračil. „Nikdy sa o mňa nebudeš musieť deliť.“

„Musím sa o teba deliť s tvojou minulosťou – s Paulinou, s profesorkou Singerovou, s Jamie Robertsovou – a množstvom ďalších žien, ktoré zrejme budem stretávať na ulici v Toronte.“

Zaťal zuby. „Urobím, čo bude v mojej moci, aby som ťa v budúcnosti uchránil od takých trápnych stretnutí.“

„Aj tak to bolí.“

„Ospravedlňujem sa,“ zašepkal. „Keby som mohol zmeniť minulosť, urobil by som to. Ale to nedokážem, Julianna, bez ohľadu na to, ako veľmi by som si to prial.“

„Dala ti to, čo ja nemôžem.“

Naklonil sa nad jej telo a matrac po jej boku sa pod jeho váhou prehol. „Ak by si mala smäd a niekto ti ponúkol vodu z oceánu, vypila by si ju?“

„Samozrejme, že nie.“

„Prečo?“

Otriasla sa. „Pretože je slaná a špinavá.“

„A ak by ti niekto dal na výber medzi touto vodou a pohárom Perrier, ktorú by si si vybrala?“

„Perrier, samozrejme. Ale nechápem, čo to s ňou má spoločné.“

Prižmúril na ňu oči. „Nechápeš?“

Pohol sa, naklonil sa k nej ešte viac a kľakol si medzi jej nohy, aby k sebe mohol pritlačiť ich boky. „Ty nevidíš rozdiel medzi tebou a ňou? Toto je moja voda.“ Znovu sa k nej pritisol. „Ty si moja voda. Milovanie s tebou je všetko, čo potrebujem, aby som uhasil svoj smäd. Prečo by som to zahadzoval pre vodu z oceánu?“

Pohyboval sa proti nej, aby sa jej pripomenul. „Nemá nič, čo by mi mohla ponúknuť.“

Sklonil tvár, až sa ich nosy dostali na centimetre od seba. „A ty si krásna. Každá tvoja časť je ako majstrovské dielo, od vrchu hlavy až k špičkám prstov na nohách. Si Botticelliho Venuša a Beatrice. Máš vôbec potuchy, ako veľmi ťa zbožňujem? Dobyla si moje srdce, už keď som ťa prvýkrát uvidel, a to si mala len sedemnásť.“

Jej telo sa tým tichým hlasom a jeho dotykmi začalo postupne uvoľňovať. „Čo sa stalo, keď som ťa tam s ňou nechala?“

„Povedal som jej, že sa mi nepáči, ako ku mne vpadla, a aby to už nikdy nerobila. Vzala to tak dobre, ako sa dalo očakávať.“

Gabriela prerušilo hlasné zaklopanie na dvere. „Ďalej!“

Prevalil sa na bok, práve keď vošla Rachel.

„Večera je na stole a Tom so Scottom už sú tu. Mohli by ste prísť dole aj vy dvaja?“ Preletela pohľadom od svojej najlepšej priateľky k svojmu bratovi a zase späť. „Alebo sem mám poslať Scotta?“

Julia pokrútila hlavou. „Priviedol so sebou svoju priateľku?“

„Nie, tá trávi Vianoce so svojimi rodičmi. Hovorila som mu, aby ju pozval, ale on mi venoval len potmehúdsky úškrn.“ Rachel vyzerala znechutene. „Myslíš, že sa pred nami hanbí?“

„Skôr sa hanbí za ňu,“ povedal Gabriel. „Asi je to striptérka.“

„Profesori by si mali najprv pozametať pred vlastným prahom.“ Rachel zmrazila svojho brata pohľadom a odišla preč.

Julia sa zatvárila zmätene. „Čo malo toto znamenať?“

Jeho výraz stuhol. „Moja drahá sestra nie je veľmi nadšená Paulinou – a mnou.“

9. kapitola

Štedrý večer nebol taký ako kedysi. Nikto z nich taký ešte nezažil. Grace chýbala manželovi aj jej deťom. Aaron si prial, aby už bol ženatý, a Rachel sa modlila, aby jej kyjevské kurča bolo aspoň spolovice také chutné, ako ho robievala jej matka, či už so zmrazeným maslom, alebo nie.

Po večeri sa Gabriel vytratil s Tomom a Richardom na zadnú verandu, kde fajčili cigary a popíjali škótsku, zatiaľ čo zvyšok rodiny si v kuchyni vychutnával kávu.

„Ako bolo v Taliansku?“ spýtal sa Aaron Julie, keď si dolieval do hrnčeka ďalšiu kávu z kávovaru.

„Bolo tam úžasne. Mali sme krásne počasie a nádherne sme si to užili. Ako pokračujú svadobné prípravy?“

„V pohode. Ale keď sa Rachel pokúsila vypožičať sto holubíc, aby mohli byť počas obradu vypustené na slobodu, dupol som si. Myslím, že niektorí z mojich príbuzných vlastniacich zbraň by mohli byť v pokušení na tie prekliate vtáky strieľať.“ Žmurkol. „Ako sa majú rodičia?“

„Majú sa dobre. Rachel zapojila mamu do svadobných príprav a tá sa ich s nadšením ujala. A ako to je medzi tebou a Gabrielom?“

Julia schovala tvár za dvierka chladničky, hľadajúc smotanu. „Dobre.“

„Až na to, že sa tu ukázala jeho ex.“

Pozrela naňho a on sa na ňu súcitne zadíval.

„Nechcem o tom hovoriť.“

Aaron sa hral s lyžičkou. „Gabriel je iný, keď si nablízku.“ Odložil ju na pult a pretrel si bradu. „Vyzerá šťastný.“

„Tiež ma robí šťastnou.“

„Šťastný Gabriel je asi rovnako vzácny ako hobit. Všetci z toho máme radosť. Čo sa týka tej jeho ex, no, pochybujem, nemyslím, že to bolo vážne. Nie také, aké je to s tebou.“

„Vďaka, Aaron.“

Obaja priatelia sa navzájom srdečne objali.

Neskôr večer sa Julia s Gabrielom uchýlili do svojej izby v penzióne. Práve si umývala v kúpeľni tvár, keď začula zo spálne tóny piesne Lying in the Hands of God.

Gabriel vošiel s úsmevom dnu, postavil sa za ňu a nemal na sebe nič iné, len hodvábne boxerky vo farbe námorníckej modrej.

„Nie je to Barry White, ale je naša.“ Zopár minút ju pozoroval a jeho výraz bol čím ďalej vášnivejší. Pritisol svoju tvár k jej krku, odhrnul jej vlasy a perami sa jej obtrel o kožu.

„Chcem ťa,“ zašepkal. „Teraz.“

Vkĺzol jej rukami pod tričko a odhalil tak kožu na bruchu nad pásom jej domácich nohavíc.

„Prečo si neoblečieš nejakú peknú vec, čo si si kúpila v Toronte? Alebo radšej tú modrú košieľku. Vieš, že je to moja obľúbená.“ Hlas mal tichý a jeho ústa sa zvodne presunuli k jej plecu.

„Ja nemôžem.“

Uškrnul sa. „Nie tu, láska. Nie som si istý, že som pripravený na to, aby som nás sledoval v zrkadle. Aj keď by mi to neprekážalo.“

Keď jej začal vyzliekať tričko, odtiahla sa. „Dnes večer nie.“

Spustil ruky k bokom a zadíval sa na ňu.

Vyhla sa jeho pohľadu a pokračovala v umývaní tváre.

Gabriel sa zamračil, vyšiel von a nahnevane vypol stereo. S výnimkou ich medzihry v Uffizi ho ešte nikdy neodmietla. Pravdaže, boli spolu len niečo vyše dvoch týždňov. Ale napriek tomu...

Profesor Emerson nebol zvyknutý, aby ho milenky odmietali. Bol si istý, že Julia má svoje dôvody – alebo aspoň jeden dôvod, začínajúci písmenom P a končiaci na A. Hodil sa na posteľ, zdvihol ruku a predlaktím si zakryl oči. Bolo pochopiteľné, že bola ešte rozrušená z Paulininho príchodu. Sex bude tá posledná vec, na ktorú by pomyslela. Nehovoriac už o tom, že sa jej prihodilo vtedy popoludní v reštaurácii Kinfolks niečo nepríjemné.

Aj keď ho odmietla, on po nej túžil ešte viac. Po vôni jej vlasov, po jej zamatovej koži pod svojimi prstami, po spôsobe, akým pevne zatvárala oči tesne pred tým, ako vyvrcholila, po pocite, akým sa pod ním pohybovala, ako sa pohybovala s ním...

Potreboval sa s ňou milovať, aby poznal, že je všetko v poriadku – že medzi nimi je všetko v poriadku.

Áno, sex bol jeho jedno jablko denne a on ho potreboval. Potreboval jej ukázať nie slovami, ale svojimi činmi, že ju ľúbi, uctieva a že by pre ňu urobil čokoľvek na svete. Potreboval vedieť, že ho ešte stále chce, potreboval počuť, ako šepká jeho meno.

Ale nezdalo sa, že by Julia cítila rovnakú potrebu. Rozhodne ho nechcela. Dnes nie.

Gabriel pokračoval vo svojich depresívnych úvahách, kým za ním neprišla do postele. Ľahla si na bok a zadívala sa na neho, ale on jej prítomnosť nevzal na vedomie. Proste len zhasol lampu na nočnom stolíku.

Obaja zostali v tme ticho a medzitým medzi nimi vyrástla neviditeľná ľadová bariéra.

„Gabriel?“

„Áno?“

„Musím ti niečo vysvetliť.“

Pomaly vydýchol a z pľúc mu vyšiel všetok vzduch. „Chápem, Julianna. Dobrú noc.“ Snažil sa, aby mu na hlase nebolo poznať napätie, ale úplne zlyhal. Otočil sa k nej chrbtom.

Julia sa strhla. Teraz tá neviditeľná bariéra vyzerala skôr ako vysoká, nepreniknuteľná stena.

Muži majú také krehké ego, takmer ako vaječná škrupina.

Chcela mu tie veci vysvetliť a všetko uviesť na pravú mieru, ale ak sa chce tak ľahko urážať, bude musieť počkať do rána. Alebo aj dlhšie. Julia sa odtiahla a zavrela oči, rozhodnutá zabudnúť na celý ten mizerný deň. Snažila sa potlačiť svoje vzlyky a dúfala, že dokáže zadržať svoje hormónmi rozbúrené slzy. Posledná vec, ktorú by si priala, bolo, aby ju pristihol plakať.

Chlapci sú hlúpi.

Chvíľku smrkala, ale odrazu zacítila, ako ju Gabriel zozadu objal a tlačil svoj nahý hrudník k jej chrbtu.

„Ospravedlňujem sa,“ zašepkal.

Prikývla a znovu potiahla nosom.

„Prosím, neplač.“

„Neplačem.“

„Nechcel som sa správať ako somár.“ Oprel sa o lakeť. „Pozri sa na mňa.“

Kajúcne sa na ňu usmial. „Posledné dva týždne si ma úplne rozmaznala naším milovaním. Ale viem, že budú dni, keď budeš unavená alebo sa nebudeš cítiť dobre. Sľubujem, že nebudem trucovať – aspoň nie veľmi.“

Rozpačito sa usmiala a natiahla sa, aby ho pobozkala na našpúlenú dolnú peru.

Utrel jej oči. „Povieš mi, prečo si dnes popoludní v reštaurácii plakala?“

Julia pokrútila hlavou.

„Prosím?“

„Som veľmi unavená.“

Túlil sa k nej, kým sa mu jej telo neuvoľnilo v náručí. „Čo by som mal urobiť?“

„Ja nič nepotrebujem.“

„Horúci kúpeľ? Masáž?“ Výraz v tvári mal ako malý chlapec, dychtivý niekomu urobiť radosť. „Dovoľ mi dotýkať sa ťa. Chcem dosiahnuť, aby si sa cítila lepšie.“

„Gabriel, sotva udržím otvorené oči.“

„Chcel som pre teba niečo urobiť.“

„Jednoducho ma objímaj.“

„To by som s radosťou urobil tak či tak.“ Znovu ju pobozkal a potom ju vzal zozadu do náručia, telo schúlené pozdĺž jej.

„Veselé Vianoce, Gabriel.“

„Veselé Vianoce.“

O niekoľko hodín skôr nastupovala do taxíka pred hotelom Comfort Inn osamelá žena. Plakala.

Taxikár zdvorilo ignoroval jej slzy a pustil rádio v nádeji, že jej tým poskytne na dlhej ceste do Harrisburgu trochu súkromia.

Melódia piesne, ktorú hrali, bola taká chytľavá, že sa obaja prichytili, ako si ju pohmkávajú.

Kým si spievala, spomenula si na balík, ktorý dala v hoteli nočnému recepčnému menom Will. Podstrčila mu aj dve pokrčené dvadsaťdolárové bankovky výmenou za sľub, že doručí vyššie spomínaný balík na konkrétnu adresu v Selinsgrove o deviatej nasledujúceho rána. Vianočného rána.

Keď jej prezradil (typicky malomeštiackym spôsobom), že tú adresu pozná, pretože kedysi chodil na strednú školu spoločne s Gabrielovým bratom Scottom, žena na neho zatlačila, aby z neho dostala nejaké informácie o Gabrielovej novej priateľke.

Will reagoval s nadšením, pretože jeho rodina poznala Toma Mitchella a jeho dcéru už roky. Will rozprával, že nedávno sa Tom chválil, ako Julia na svojich magisterských štúdiách na Torontskej univerzite exceluje.

Len čo žena vstrebala túto prekvapujúcu informáciu, rozhodla sa odhlásiť z hotela a opustiť Selinsgrove. A zatiaľ čo pozorovala stromy, pokryté snehovými závejmi, ktoré sa mihali za oknami taxíka, premýšľala, ako by mohla zistiť, či bola Julianna Gabrielovou študentkou už vtedy, keď sa ich vzťah začal.

10. kapitola

Veľmi skoro ráno, na Božie narodenie, posedával Gabriel na posteli len vo svojich boxerkách a okuliaroch a rozmýšľal, či má, alebo nemá zobudiť Juliannu. Mohol by sa vrátiť do rozsvietenej obývačky ich apartmánu, kde sa len pred hodinou hral na Santa Clausa, ale bol radšej blízko nej, a to dokonca aj potme.

Myslel na rozhovor, ktorý mal s Richardom predchádzajúci deň a ktorý sužoval jeho myseľ. Jeho adoptívny otec sa ho vypytoval na Paulinu a on mu odpovedal na to, na čo sa odvážil, a zdôraznil, že Paulina je jeho minulosť a Julia jeho budúcnosť. Richard bol veľmi súcitný človek a presviedčal svojho syna, aby Pauline vybavil profesionálneho terapeuta ako nevyhnutnú podmienku toho, aby mala aj naďalej prístup k trustovému fondu, a zdôraznil, že pomoc nevyhnutne potrebuje.

Len čo Gabriel súhlasil, Richard plynulo obrátil tému k Julii s otázkou, či je do nej zamilovaný. Gabriel odpovedal jednoznačne kladne, na čo Richard zareagoval tým, že vyniesol na pretras to slovo na Z, zodpovednosť.

„Ja voči nej som zodpovedný.“

„Je to ešte študentka. Čo ak otehotnie?“

Gabrielovi stuhol výraz. „To sa nestane.“

Richard sa usmial. „To som si kedysi tiež myslel. A potom sme mali Scotta.“

„Už som dokázal, že sa starám o svoje záväzky viac ako zodpovedne,“ preniesol Gabriel ľadovým hlasom.

Jeho adoptívny otec sedel v kresle a zamyslene ťukal bruškami svojich prstov o seba.

„Julia je v mnohých ohľadoch ako Grace – najmä v ochote obetovať sa pre tých, ktorých miluje.“

„Nedovolím jej, aby kvôli mne obetovala svoje sny, tým si môžeš byť istý.“

Richardove oči zaletel k fotografii jeho manželky, ktorú mal vždy na stole; smejúcu sa ženu s milými očami.

„Ako Julia reagovala na Paulininu návštevu?“

„Nehovoril som s ňou o tom.“

„Ak Juliu opustíš, budeš mať vážny problém so svojimi súrodencami a rovnako tak aj so mnou.“

Gabrielovo obočie sa spojilo uprostred ako búrkové mračná. „Nikdy by som ju neopustil. Nemôžem bez nej žiť.“

„Tak prečo jej to nepovieš?“

„Pretože sme spolu ešte len dva týždne.“

Richard zdvihol prekvapene obočie, ale rozhodol sa nevypočúvať svojho syna v súvislosti so sémantickou nejednoznačnosťou frázy ,sme spolu‘.

„Môj názor na túto tému poznáš. Mal by si si ju vziať. V tejto chvíli to vyzerá, akoby si s ňou bol pod falošnou zámienkou; tvoje činy ukazujú, že je len tvojou partnerkou v lacnej aférke založenej na sexe, zatiaľ čo tvoje úmysly sú vážne.“

Gabriel sa nad tým pomenovaním naježil. „Julianna nie je iba moja milenka.“

„Nevytvoril si si k nej žiadny záväzok.“

„Mám k nej záväzok. Neexistuje nikto iný.“

„No potom sa tu objaví Paulina, hľadá ťa a urobí scénu pred Juliou a tvojou rodinou.“

„S tým nič nenarobím,“ odsekol Gabriel.

„Nenarobíš?“ Richard zovrel pery. „Je pre mňa ťažké uveriť, že inteligentná žena ako Paulina jednoducho dorazí bez akejkoľvek nádeje, že by jej návšteva mohla byť prijatá.“

Gabriel sa zamračil, ale neobťažoval sa s ním hádať.

„Prečo nechceš Julii zložiť nejaký sľub? Som si istý, že je nervózna z toho, čo by jej mohla budúcnosť priniesť. Manželstvo je sviatosť, ktorá existuje čiastočne preto, aby chránila ženy pred sexuálnym vykorisťovaním. Ak jej budeš túto ochranu odopierať, potom je len sotva viac než tvojou milenkou a nezáleží na tom, ako jej chceš hovoriť. A ona videla, čo sa stalo – čo sa deje – s Paulinou.“

„Toto sa Julianne nestane.“

„Ako má vedieť, že nie?“ Richard zabubnoval prstami na dosku stola. „Manželstvo je viac než len kus papiera. Je to mystérium. V skutočnosti existuje midraš, v ktorom sa naznačuje, že manželstvo medzi spriaznenými dušami vzniká v nebi. Ty nechceš byť s Juliou navždy?“

„Čo chcem ja, je nepodstatné. Nebudem na ňu v polovici školského roka naliehať, aby robila rozhodnutia, ktoré jej zmenia život,“ zamrmlal Gabriel a pretrel si oči. „Je to príliš skoro.“

„Modli sa, aby si nečakal, kým nebude príliš neskoro,“ namietol Richard a zadíval sa smutne na Graceinu fotografiu.

S týmito slovami, ktoré mu zvonili v ušiach ešte dlho potom, sedel Gabriel na Božie narodenie ráno v spálni a díval sa na svoju spiacu spriaznenú dušu.

Pomrvila sa, akoby počula jeho myšlienky a ovanul ju nedefinovateľný strach. O chvíľu neskôr sa otočila čelom k nemu a prstami sa dotkla hodvábu na jeho boku.

V temnote izby vyzeral Gabriel ako chrlič – sivá, nehybná postava, ktorá na ňu v ťaživom tichu civela spoza svojich okuliarov. Chvíľku trvalo, než ho Julia spoznala.

„Čo tu robíš?“

„Nič. Spi ďalej.“

Zmätene zvraštila tvár. „Ale ty tu sedíš v tme polonahý.“

Váhavo sa na ňu usmial. „Čakám, kým sa prebudíš.“

„Prečo?“

„Aby sme si mohli otvoriť darčeky. Ale je skoro. Spi ďalej.“

Prisunula sa k nemu bližšie a vyhľadala jeho ruku. Pobozkala jej chrbát a pritiahla si ju k srdcu.

Usmial sa a pritisol svoju otvorenú dlaň k jej hrudi, aby mohol cítiť tlkot jej srdca. Tvár mu zvážnela.

„Odpusť mi minulú noc.“ Ostro si odkašľal. „Nechcem, aby si si myslela, že sex je jediné, čo chcem. Tak to nie je.“

Jej úsmev sa vytratil. „Ja viem.“

Pohol rukou, aby jej bruškom prsta pohladil obočie. „Pravdaže po tebe túžim. Je pre mňa ťažké nedotýkať sa ťa, nebyť s tebou týmto spôsobom.“

Jeho ruka sa váhavo vznášala nad jej tvárou. „No ľúbim ťa a chcem, aby si bola so mnou, pretože si to želáš. A nie z pocitu, že musíš.“

Sklonila sa k jeho ruke. „Nemám pocit, že musím. Už toľkokrát si na mňa mohol naliehať, ako v tú noc, vtedy v tvojej starej izbe, keď som – keď som si chcela dať dole vršok. Ale ty si bol trpezlivý. A keď sme spolu boli prvýkrát, bol si úžasný. Mala som šťastie, že si bol môj prvý milenec.“

Ospalo sa na neho usmiala. „Prečo nejdeš ku mne? Myslím, že by sme si obaja mohli ešte oddýchnuť.“

Gabriel vkĺzol pod deku a pritúlil sa k svojej milovanej. Len čo jej pravidelný dych ohlásil, že zaspala, pošepkal jej v taliančine niekoľko sľubov.

Keď sa Julia opäť prebudila, čakali na ňu raňajky do postele. Potom do nej zapáral, kým napokon nesúhlasila, že odprevadí Gabriela do obývacej izby. Bol taký nadšený, až skoro nadskakoval.

(Samozrejme, veľmi dôstojným a profesorským spôsobom, napriek jeho chýbajúcej košeli.)

Uprostred miestnosti stál malý, nenápadný vianočný stromček, vhodne „vypožičaný“ z tunajšieho salónika. Pod ním bolo uložených zopár pestrofarebných balíčkov. V každom rohu pohovky trónila jedna veľká červená ponožka s vyšitými menami „Julianna“ a „Gabriel“.

„Veselé Vianoce.“ Pobozkal ju na čelo a bol na seba veľmi pyšný.

„Nikdy som nemala svoju ponožku.“

Odviedol ju k pohovke a položil jej ponožku do lona. Bola naplnená cukríkmi a nohavičkami s vianočnými motívmi. A v špičke bol flash disk, ktorý obsahoval video istého tanga pri stene v Kráľovskom ontárijskom múzeu. „Prečo si nikdy predtým nemala ponožku?“

„Sharon si nikdy na Vianoce ani nespomenula a môj otec na to nepomyslel,“ pokrčila plecami.

Pokrútil hlavou. Tiež nikdy nemal vianočné ponožky, kým nezačal žiť u Clarkovcov.

Julia ukázala na pár darčekov, ktoré boli zabalené v červeno-zelenom kockovanom papieri a ležali na konferenčnom stolíku. „Prečo si najskôr neotvoríš svoje darčeky?“

Gabriel sa rozžiaril a so skríženými nohami sa usadil na zemi vedľa stromčeka. Zdvihol malú škatuľku a bezstarostne roztrhol papier.

Julia sa pri pohľade na neho rozosmiala, ten distingvovaný profesor tu sedel vo svojich okuliaroch a spodnej bielizni a vrhal sa na svoje darčeky ako štvorročný chlapec.

Gabriel otvoril škatuľku a bol nesmierne prekvapený tým, čo našiel vnútri. Na krémovom zamate ležal pár strieborných manžetových gombíkov. Ale neboli to obyčajné gombíky. Tieto niesli znak mesta Florencie. S údivom sa na ne pozeral.

„Páčia sa ti?“

„Veľmi sa mi páčia, Julianna. Som prekvapený. Ako si...?“

„Keď si bol na jednom zo svojich stretnutí, došla som k mostu Ponte Vecchio a kúpila ich. Myslela som, že by mohli vyzerať na tvojich luxusných košeliach dobre.“ Pozrela sa dole na podlahu. „Obávam sa, že som na ich nákup využila peniaze zo svojho štipendia. Takže si si ich v skutočnosti kúpil sám.“

Gabriel sa zdvihol na kolená, kolenačky prišiel k nej a vďačne ju pobozkal. „Tie peniaze sú tvoje. Zaslúžila si si ich. A tie manžetové gombíky sú dokonalé. Ďakujem.“

Usmiala sa, keď videla, ako pred ňou kľačí. „Ešte tam máš jeden darček.“

Usmial sa a zdvihol druhú, malú a plochú škatuľku. Pod baliacim papierom našiel reprodukciu obrazu Marca Chagalla Milenci v mesačnom svite v rámčeku dvadsaťkrát dvadsaťpäť centimetrov.

Na priložený lístok Julia napísala niekoľko sladkých venovaní, v ktorých deklarovala svoju lásku a to, že ho znovu našla. Tiež pridala ďalší, dôležitejší odkaz.

Rada by som pózovala pre Tvoje fotografie. So všetkou svojou láskou,

Tvoja Julia. XOXO

Gabriel onemel. Vyhľadal jej pohľad s otázkou v očiach.

„Myslím, že je načase, aby si mal na stenách spálne zavesené nejaké fotografie nás dvoch. Veľmi rada by som to pre teba urobila. Ak to ešte chceš.“

Prešiel k nej, aby si prisadol na pohovku, a vrúcne ju pobozkal. „Ďakujem. Ten obraz je krásny, ale to, čo je oveľa krajšie, si ty.“ Pousmial sa. „Tvoja záľuba v Chagallovi bude pre nás inšpiráciou. Ale myslím, že by sme si tie naše pozície najskôr mali precvičiť.“

Zvodne nadvihol obočie a potom sa naklonil a vtiahol si do úst jej spodnú peru.

„Ty si ten najväčší dar,“ zamrmlal. Cítil, ako sa mu v ústach jej pery zvlnili do úsmevu, a zase sa odtiahol, aby spod stromčeka vylovil jeden z jej darčekov.

Odmenila ho žiarivým, dychtivým pohľadom. Keď otvorila škatuľku, našla cédečko s nápisom Loving Julianna, ktoré pre ňu nahral.

„Je to playlist, ktorý sme počúvali vo Florencii,“ vysvetlil.

„Ďakujem. Chcela som ťa o tie piesne požiadať. Prinášajú šťastné spomienky.“

V obale cédečka našla rad darčekových poukazov na rôzne kúpeľné procedúry v hoteli Windsor Arms v Toronte, z ktorých niektoré mali rôzne exoticky znejúce názvy, ako napríklad Sprcha Vichy a Zábal zo soli a morských rias.

Poďakovala mu a čítala tie názvy nahlas, až kým sa nedostala k poslednému poukazu.

Vybavil som Ti návštevu u plastického chirurga v Toronte hneď po našom návrate. Na základe informácií, ktoré som mu poskytol, je presvedčený, že Tvoja jazva sa bude dať úplne odstrániť. Už si s tým nemusíš ďalej robiť starosti, Gabriel.

Uvoľnil ten papier z jej stuhnutých prstov a ospravedlňujúco sa usmial. „Asi som to nemal dávať k tým ostatným. Prepáč.“

Julia ho chytila za ruku. „Ďakujem ti. Myslela som, že budem musieť počkať. Ale toto je ten najlepší darček, aký si mi mohol dať.“

Gabriel si zhlboka vydýchol, naklonil sa a pobozkal ju na temeno hlavy. „Ty mi za to stojíš,“ vyhlásil s planúcimi očami.

Trochu sa pousmiala, vykukla spoza neho a zadívala sa na poslednú veľkú škatuľu, ktorá ešte ležala pod vianočným stromčekom.

„Je tu ešte jeden darček. To je pre mňa?“

Prikývol.

„No a môžem ho otvoriť?“

„Bol by som radšej, keby si počkala.“

Zamračila sa. „Prečo? Chceš, aby som si ho vzala k Richardovi domov? Otvoriť ho pred tvojou rodinou?“

„Bože, to nie!“

Prešiel si prstami cez vlasy a trochu sa pousmial. „Ospravedlňujem sa. Je to trochu – ech – osobné. Mohla by si počkať a otvoriť to až večer? Prosím?“

Zvedavo sa na darček pozrela. „Súdiac podľa veľkosti škatule, mačiatko to nie je.“

„Nie, to nie je. No ak by si chcela domáceho maznáčika, tak by som ti nejakého kúpil.“ Podozrievavo sa pozrel na otvorenú škatuľu, ktorá ležala pri dverách.

„Čo bolo v tvojom darčeku od Paula?“

Julia pokrčila ramenami a predstierala nevedomosť, že tá otázka príde. „Fľaša javorového sirupu, ktorú už som dala otcovi, a pár hračiek.“

„Hračky? Aký druh hračiek?“

Vyzerala rozhorčene. „Detské hračky, samozrejme.“

„Nedal ti pred pár mesiacmi toho králika? Myslím, že má nejaký druh králičieho fetiša.“

Przniteľ anjelov.

„Gabriel, ty sám máš úchylku na dámske topánky. Profesor Osemnásť, zoznámte sa s pánom Bez dvoch za dvadsať.“

„Ja som svoje estetické zaujatie dámskou obuvou nikdy nepopieral. Sú to koniec koncov umelecké diela,“ povedal upäto. „Zvlášť, keď žena, ktorá ich nosí, je taká krásna ako ty.“

Nedokázala sa ubrániť úsmevu. „Dal mi vypchatú holštajnskú kravičku a párik postavičiek Danteho a Beatrice.“

Gabrielova tvár nabrala úplne zmätený výraz. „Postavičiek?“ Pery sa mu roztiahli do provokatívneho úsmevu. „To myslíš akčné figúrky?“

„Postavičky, akčné figúrky. To je fuk.“

„Sú anatomicky verné?“

„A kto sa teraz správa ako dieťa?“

Natiahol sa, aby jej prešiel po krivke tváre. „Len som premýšľal, na aký druh akcie by sa dali využiť – súkromne, samozrejme.“

„Dante by sa obracal v hrobe.“

„Mohli by sme túto udalosť zrekonštruovať, keby sme vzali Paulovu akčnú figúrku a pochovali ju na zadnom dvore. Ale rád by som si nechal Beatrice.“

„Ty si nenapraviteľný.“ Julia si nemohla pomôcť, aby sa nesmiala. „Ďakujem ti za darčeky. A ďakujem, že si ma vzal do Talianska, čo bol ten najlepší darček zo všetkých.“

„Niet za čo.“ Vzal jej tvár do dlaní a chvíľu jej pátral v očiach a potom pritisol ich pery k sebe.

To, čo sa začalo ako plachý bozk so zatvorenými ústami, rýchlo prerástlo do horúčkovitého bozkávania; dychtivo zdvihli ruky a chytili jeden druhého. Julia sa postavila na špičky a tlačila sa k jeho nahému hrudníku. Gabriel frustrovane zastonal a jemne sa odtiahol. Nadvihol si okuliare, aby si mohol pretrieť oči.

„Radšej by som pokračoval v tom, čo sme teraz robili, ale Richard chce, aby sme išli do kostola.“

„Dobre.“

Gabriel si znovu nasadil okuliare. „Nemalo by poslušné katolícke dievča ako ty ísť radšej na svätú omšu?“

„Je to ten istý Boh. Už som chodila do kostola s tvojou rodinou aj predtým.“ Julia skúmala jeho výraz. „Ty nechceš ísť?“

„Kostol nie je miesto pre mňa.“

„Prečo nie?“

„Už som tam roky nebol. Budú ma... odsudzovať.“

Vážne sa naňho pozrela. „Všetci sme hriešnici. Keby do kostola chodili len tí, čo nehrešia, kostol by bol prázdny. A veľmi pochybujem, že ťa ľudia z Richardovej cirkevnej obce budú odsudzovať. Členovia episkopálnej cirkvi sú veľmi ústretoví.“

Dala mu rýchly bozk na tvár a zmizla do spálne vybrať si šaty. Išiel za ňou, zvalil sa na posteľ a pozeral sa, ako sa prehrabáva vešiakmi v skrini.

„Prečo ešte stále veríš v Boha? Nemáš na neho zlosť za všetky tie veci, čo sa ti udiali?“

Julia prestala s tým, čo robila, aby sa na neho mohla pozrieť. Vyzeral veľmi nešťastne.

„Zlé veci sa stávajú každému. Prečo by mal byť môj život iný?“

„Pretože ty si dobrá.“

Pozrela sa na svoje ruky. „Vesmír nie je založený na mágii – nie je tu jedna skupina okolností pre dobrých a druhá pre tých zlých. Všetci niekedy trpia. Otázka znie, čo so svojím utrpením urobíš, nie?“

Ľahostajne sa na ňu zadíval.

Pokračovala. „Možno, že by svet bol ešte oveľa horší, ak by Boh neexistoval.“

Ticho zaklial, ale nehádal sa.

Posadila sa vedľa neho na posteľ. „Čítal si niekedy román Bratia Karamazovci?“

„Je to jedna z mojich obľúbených kníh.“

„Potom poznáš rozhovor medzi kňazom Aljošom a jeho bratom Ivanom.“

Gabriel sa zasmial, ale nie sarkasticky. „Predpokladám, že ja som ten spurný voľnomyšlienkár a ty si ten nábožný chlapec?“

Julia, nevšímajúc si ho, pokračovala. „Ivan predkladá Aljošovi zoznam dôvodov, prečo Boh neexistuje a ak existuje, tak je to netvor. Je to veľmi silný rozhovor a ja som strávila premýšľaním o ňom veľa času.

Ale spomeň si, ako Ivan ich diskusiu končí. Hovorí, že odmieta, že Boh stvoril tento svet, a napriek tomu je tu jeden aspekt sveta, ktorý nazýva prekvapivo krásnym – pučiace lístky, ktoré vída zjari na stromoch. Miluje ich, aj keď nenávidí svet okolo seba.

Tie pučiace lístočky nie sú viera ani spása. Sú to zvyšky nádeje. Odvracajú jeho zúfalstvo a dokazujú to, že aj skrz zlo, ktoré vidí, aspoň jedna dobrá a krásna vec ešte zostáva.“

Pootočila sa, aby lepšie videla Gabrielov výraz, a veľmi nežne mu položila ruky na obe líca. „Gabriel, čo považuješ za také tvoje pučiace lístky?“

Jej otázka ho úplne prekvapila. Až natoľko, že proste len tak sedel a díval sa na tú peknú brunetku pred sebou. Boli to chvíle ako táto, ktoré mu pripomínali, prečo si pôvodne myslel, že je anjel. Mala v sebe taký súcit, aký bol u ľudských bytostí vzácny. Aspoň podľa jeho skúseností.

„Ja neviem. Nikdy predtým som o tom nepremýšľal.“

„Ty si bol tými mojimi. Bola to Grace. A ty.“ Ostýchavo sa na neho usmiala. „A ešte predtým to boli tí pracovníci Armády spásy v Saint Louis, ktorí ku mne boli láskaví, keď moja matka nebola. Tí mi dali dôvod veriť.“

„Ale čo utrpenie nevinných? Detí?“ Gabrielov hlas bol sotva hlasnejší než šepot. „Čo bábätká?“ Julia mala na tvári vážny výraz.

„Ale čo sa to stalo so zvyškom z nás, Gabriel? Prečo necháme ľudí, aby svoje deti zneužívali? Prečo nebránime chorých a slabých? Prečo necháme vojakov organizovať hony na našich blížnych, donútiť ich nosiť hviezdu na oblečení a napchať ich do vagónov? To nie je Boh, kto je zlý – sme to my.

Každý chce vedieť, odkiaľ sa berie zlo a prečo je ním svet nasiaknutý. Prečo sa nikto nespýta, odkiaľ pochádza dobro? Ľudské bytosti majú obrovskú schopnosť byť kruté. Ako to, že tu vôbec nejaké dobro je? Prečo sú ľudia ako Grace a Richard takí láskaví? Pretože je tu Boh a nedopustí, aby bol svet úplne prehnitý. Sú tu pučiace lístky, ak ich budeš hľadať. A keď ich nájdeš, môžeš cítiť Božiu prítomnosť.“

Gabriel zavrel oči a vstrebával jej slová spolu s jej dotykom. A vo svojom srdci vedel, že hovorila veľmi, veľmi hlbokú pravdu.

Nech sa snažil akokoľvek, nikdy nedokázal prestať veriť – dokonca ani v jeho temných dňoch svetlo nezmizlo. Mal Graceino vedenie, a keď zomrela, vďaka prozreteľnosti znovu stretol Beatrice a tá mu ukáže zvyšok cesty.

Cudne ju pobozkal, a keď odišla do sprchy, obdivoval jej tichú múdrosť. Bola oveľa inteligentnejšia ako on, pretože jej intelekt bol poznamenaný skutočnou tvorivou originalitou, o ktorej on len sníval, že by ju mohol mať. Napriek všetkému, čo sa jej stalo, nestratila vieru, nádej ani milosrdenstvo.

Ja sa jej nemôžem rovnať; ona je lepšia ako ja.

Ona je môj pučiaci lístok.

O hodinu neskôr išiel Gabriel s Juliou do episkopálneho Kostola všetkých svätých. Gabriel mal na sebe čierny oblek a bielu košeľu, na ktorej sa vynímali manžetové gombíky od Julie, zatiaľ čo ona si obliekla slivkovomodré šaty pod kolená a vysoké čierne čižmy, ktoré jej Gabriel kúpil vo Florencii.

More trápnosti. Takto by Gabriel opísal atmosféru, keď sedel s Juliannou a celou rodinou na konci lavice. Bol vďačný za liturgiu, kázanie aj spôsob, akým bola pri bohoslužbe využitá Biblia aj hudba. Pristihol sa, ako uvažuje o svojom živote a krokoch, ktoré ho priviedli k tej krásnej žene, ktorá ho držala počas bohoslužby za ruku.

Vianoce boli oslavou narodenia – obzvlášť jedného narodenia. Všade okolo seba videl bábätká a deti: scéna s jasľami pred kostolom, plagáty a okná z farebného skla a žiariaca koža tehotnej ženy, ktorá sedela oproti cez uličku.

V jednom krátkom okamihu si Gabriel uvedomil, že svoju sterilizáciu ľutuje, nielen kvôli sebe a faktu, že už sa nemôže stať otcom dieťaťa, ale aj kvôli Julianne. Predstavil si sám seba, ako leží v posteli s Juliannou, ktorá je vo vysokom stupni tehotenstva, a opatrne jej prikladá ruku na brucho, aby cítil, ako ich dieťa kope. Myslel na to, aké by to bolo držať ich malého syna v náručí, šokovaný chumáčikom tmavých vlasov na jeho hlave.

Jeho predstavy ho prekvapili. Naznačovali posun v jeho charaktere a prioritách, preč od viny a sebectva, ktoré poznamenávalo jeho život, až kým sa znovu neobjavila jeho Beatrice. Posun k trvalému záväzku k žene, s ktorou si chcel založiť rodinu, s ktorou chcel splodiť dieťa. Jeho láska k Julianne ho zmenila v mnohých ohľadoch. Nebol si vedomý toho, aké dramatické tie zmeny sú, až kým sa nepozeral na cudziu tehotnú ženu s akousi túžobnou závisťou.

Tieto myšlienky okupovali jeho myseľ, zatiaľ čo držal Juliannu za ruku, kým nebol čas zúčastniť sa eucharistie. Bol jediný v lavici, kto sa nepostavil a nezamieril do prostrednej uličky, aby došiel k zábradliu na prijímanie.

Na tom kostole bolo niečo upokojujúce, pomyslel si. Hoci považoval celkovú skúsenosť a obzvlášť kázanie za usvedčujúce. Zbytočne premárnil veľkú časť života – roky, ktoré už nikdy nevráti.

Nestihol povedať Grace nič z toho, čo jej chcel povedať, skôr ako zomrela. Nesprával sa k Pauline ani k Julianne s dôstojnosťou, akú si zaslúžili. Ani k jednej z tých žien, s ktorými sa zaplietol, sa nesprával s dostatočnou úctou.

Keď Gabriel myslel na Paulinu, odtrhol oči od tmavovlasej ženy v pekných slivkovomodrých šatách a zvesil hlavu, modliac sa skoro nevedomky za odpustenie a tiež za primerané vedenie. Vedel, že kráča po lane medzi prevzatím zodpovednosti za svoje minulé nerozvážnosti a ukončením Paulininej závislosti od neho. Modlil sa, aby bola schopná nájsť niekoho, kto by ju miloval a pomohol jej nechať minulosť za sebou.

Gabriel bol ponorený tak hlboko v modlitbách, že si ani nevšimol príchod svojej rodiny, ktorá prechádzala okolo neho, aby sa znovu usadila na svojich miestach. Nevšimol si ani Juliinu teplú ruku, ktorú zacítil cez ohnutý lakeť, keď sa mu upokojujúco tlačila k boku. A počas bohoslužby, práve pred požehnaním, si nevšimol ani to, ako jeho otec s trasúcimi sa plecami prepukol v tichý plač a ako okolo neho Rachel ovinula ruku a položila si svoju svetlovlasú hlavu na jeho plece.

Kráľovstvo nebeské je ako rodina, pomyslela si Julia, keď sa pozerala, ako Rachel a Scott objímajú svojho otca. Kde láska a odpustenie nahrádzajú slzy a utrpenie.

11. kapitola

Po obede Rachel zavelila členom svojej rodiny, aby jej pomohli pripraviť sviatočnú morčaciu večeru. Julia krátko telefonovala s Tomom, aby sa uistila, že príde okolo tretej popoludní a zúčastní sa rozdávania darčekov, a potom sa spoločne s Rachel zatvorili v kuchyni, kde šúpali jablká na pár koláčov.

Rachel trochu podvádzala a cesto na koláče kúpila, ale vytiahla ho z pôvodného obalu a uložila ho zabalené do potravinovej fólie do chladničky, aby nikto nič nezbadal.

„Ahoj, krásavice.“ Do kuchyne vošiel Scott s až priveľmi nápadným úsmevom na tvári a začal sa prehrabávať v chladničke.

„Čo sa deje, že si taký šťastný?“ spýtala sa jeho sestra a ďalej lúpala jablko.

„Vianočný čas.“ Zasmial sa a Rachel naňho vyplazila jazyk.

„Počula som, že si niekoho stretol,“ popchla ho Julia.

Scott si začal nakladať na tanier zvyšky jedla a jej poznámku ignoroval.

Rachel sa chystala brata za jeho nevychovanosť pokarhať, ale vtom jej zazvonil telefón. Zdvihla ho, a keď zistila, že je to jej nastávajúca svokra, zmizla do jedálne.

Scott sa okamžite otočil a ospravedlňujúco sa na Juliu pozrel. „Volá sa Tammy. A nie som pripravený na to, aby ju niekto podrobil výsluchu tretieho stupňa.“

„Chápem.“ Julia sa na neho usmiala a vrátila sa k čisteniu jabĺk.

„Má dieťa,“ vyhŕkol. Oprel sa svojím veľkým telom chrbtom o pult a založil si ruky.

Julia odložila škrabku. „Aha.“

„Má tri mesiace a žijú u jej rodičov. Nemohla prísť bez neho, pretože ho ešte dojčí.“ Scottov hlas bol tichý, sotva hlasnejší než šepot, a očami stále strážil dvere vedúce do obývacej izby.

„Keď ju budeš predstavovať svoje rodine, mali by ste ho tiež vziať so sebou. Budú vítaní obaja.“

„Tým si nie som taký istý.“ Scott vyzeral byť na pochybách.

„Budú radi, že budú mať v blízkosti dieťa. Rachel a ja sa oň pobijeme.“

„Čo by si si pomyslela, keby si tvoj syn priviedol domov dievča, ktoré už je matkou? A to dieťa by bolo od cudzieho chlapa?“

„Tvoji rodičia prijali Gabriela. Nemyslím si, že by tvoj otec niečo namietal.“ Julia pomaly vydýchla a skúmavo sa na Scotta pozrela. „Ak len tvoja priateľka nie je vydatá.“

„Čože? Nie! Jej expriateľ ju opustil, keď otehotnela. Sme spolu už dlhšie.“ Prehrabol si prstami vlasy a potiahol si ich, až mu nakoniec zostali takmer kolmo trčať. „Bojím sa, že si otec bude myslieť, že je to odo mňa divné, chodiť so ženou s bábätkom.“

Julia ukázala smerom k jasličkám, ktoré boli postavené vo vedľajšej izbe pod stromčekom.

„Jozef a Mária mali podobný príbeh.“

Scott sa na ňu pozrel, akoby jej narástla druhá hlava.

Potom sa zasmial a otočil sa späť k svojmu sendviču. „To je dobrá pripomienka, Jules. To si musím zapamätať.“

Neskoro popoludní sa rodina zhromaždila pri vianočnom stromčeku, aby si spoločne rozbalili darčeky. Clarkovci boli veľmi štedrí, takže ich tam bola kopa, niektoré vážne, niektoré žartovné. Julia a jej otec tiež dostali každý svoj spravodlivý diel.

Keď už všetci obdivovali svoje dary a popíjali vaječný koňak, Rachel hodila Gabrielovi do lona posledný darček. „Toto pre teba dorazilo dnes ráno.“

„Od koho to je?“ Zmätene si ho prezeral.

„To neviem.“

Gabriel sa s nádejou pozrel na Juliu, ale tá zavrtela hlavou.

Chcel tú záhadu rýchlo odhaliť, a tak začal dychtivo trhať baliaci papier. Vsunul prsty pod veko bielej škatule, opatrne ho zdvihol a odhrnul vrstvy hodvábneho papiera. Než stihol niekto uvidieť, čo je vnútri, Gabriel odstrčil škatuľu nabok a vyskočil na rovné nohy. Rýchlo a bez slova došiel dlhými krokmi k zadným dverám a zabuchol ich za sebou.

„Čo tam bolo?“ Scottov hlas prelomil vzniknuté ticho.

Aaron, ktorý vchádzal z chodby do obývacej izby práve včas, aby bol svedkom toho, čo sa udialo, prehovoril: „Stavím sa, že je to od jeho ex. A vložím všetky peniaze.“

Julia vošla do kuchyne a cez zadnú verandu vyšla von a snažila sa miznúcu postavu svojho milenca dohnať.

„Gabriel? Gabriel! Počkaj.“

Veľké, ťažké vločky padali z neba ako perie a pokrývali trávu a stromy chladnou belosťou. Zachvela sa. „Gabriel!“

Zmizol v lese bez toho, aby sa obzrel.

Pridala do kroku. Ak ho stratí z očí, bude sa musieť vrátiť do domu. Nechcela riskovať, že zase zablúdi v lese bez kabáta. Alebo bez mapy.

Začala ju chytať panika, keď si spomenula na svoje opakujúce sa nočné mory, v ktorých je sama v lese ako v pasci. „Gabriel! Spomaľ.“

Donútila sa vojsť do lesa, prešla pár metrov a uvidela ho, ako sa zastavil pod vysokou borovicou.

„Vráť sa do domu.“ Arktický tón jeho hlasu zodpovedal padajúcemu snehu.

„Neopustím ťa.“

Urobila ešte pár krokov. Keď začul, že sa blíži, otočil sa. Mal na sebe oblek a kravatu a na nohách drahé talianske poltopánky, ktoré už teraz boli zničené.

Jeden z vysokých podpätkov sa jej zachytil o konár, zakopla a letela dopredu a pádu zabránila len tým, že sa zachytila o strom.

Gabriel bol v tej chvíli po jej boku. „Vráť sa do domu, skôr než sa ti niečo stane.“

„Nie.“

Dlhé pramene sa jej krútili okolo ramien a ruky mala teraz prekrížené cez hrudník, pretože jej bola zima. Tmavé vlasy a slivkové šaty jej pokrýval ľahký snehový poprašok.

Vyzerala ako snehový anjel – postava, aká by sa dala nájsť iba v rozprávke alebo v snežítku –, vločky sa okolo nej vznášali ako priatelia. Pripomenulo mu to, ako ju raz prekvapil vo svojej pracovni v knižnici, do vzduchu vtedy vyletela kopa papierov a vznášali sa všade okolo nej.

„Prekrásna.“ Pohľad na ňu ho na chvíľku rozptýlil. Teplo z jeho úst spôsobilo, že sa s tými slovami tvorili vo vzduchu medzi nimi obláčiky.

Natiahla k nemu sčervenenú a nahú ruku. „Vráť sa so mnou.“

„Ona ma nikdy nenechá odísť.“

„Kto?“

„Paulina.“

„Musí začať nový život. Potrebuje tvoju pomoc.“

„Pomoc?“ Zamračil sa na ňu. „Ty chceš, aby som jej pomohol? Po tom, čo si kľakla a pokúsila sa mi dať dole nohavice?“

„Čože?“

Zaťal zuby a preklínal svoju hlúposť. „Nič.“

„Neklam mi!“

„Bol to zúfalý pokus zúfalej ženy.“

„Povedal si nie?“

„Samozrejme! Za čo ma máš?“ Jeho oči zahoreli nebezpečným modrým leskom.

„Prekvapilo ťa to?“

V sánke mu preskočil sval. „Nie.“

Julia zovrela ruky tak pevne, až sa jej nechty zaryli do dlaní. „Prečo?“

Gabriel sa pozrel na stromy za sebou, nebol ochotný na jej otázku odpovedať.

„Prečo si nebol prekvapený?“ zopakovala zvýšeným hlasom.

„Pretože ona toto zvyčajne robí.“

„Robí alebo robila?“

„Je v tom rozdiel?“ vyštekol.

Julia prižmúrila oči. „Ak ti to treba vysvetliť, tak potom si na tom horšie, ako som si myslela.“

Nechcel jej odpovedať. Tú tvrdohlavosť vyjadrovali jeho oči, tvár a dokonca aj jeho telo.

Prenikavo sa na neho zadívala.

Gabriel mihol očami niekam za jej rameno, do diaľky, skoro akoby hľadal únikovú cestu. Potom sa na ňu znovu pozrel.

„Ona sa ponúkala a my...“ hlas sa mu vytratil.

Julii sa urobilo nevoľno. Pevne zavrela oči.

„Keď som sa ťa pýtala, či je Paulina tvoja milenka, povedal si nie.“

„Nikdy nebola mojou milenkou.“

Otvorila oči. „Nehraj sa so mnou so slovíčkami! Zvlášť, keď ide o tvoje štetky.“

Zaškrípal zuby. „To je pod tvoju úroveň, Julianna.“

Trpko sa zasmiala. „Ach, áno. Je pod moju úroveň povedať pravdu. Ale ty môžeš klamať, až sa ti práši z úst!“

„Nikdy som ti o Pauline neklamal.“

„Ale áno, klamal. Niet divu, že si bol taký naštvaný, keď som ju nazvala tvojím dievčaťom na trtkanie vtedy na danteovskom seminári. Mala som pravdu.“ Julia sa na neho otrasená pozrela. „Do ktorej postele si ju bral? Do tej, v ktorej sme spali spolu?“

Gabriel sklopil oči.

Začala od neho cúvať preč. „V tomto momente som na teba taká naštvaná, že ani neviem, čo ďalej povedať.“

„Ospravedlňujem sa.“

„To nestačí,“ vykríkla a ďalej sa od neho vzďaľovala. „Kedy si s ňou spal naposledy?“

Rýchlo šiel za ňou a natiahol ruku, aby ju schmatol za rameno.

„Nedotýkaj sa ma!“ Odtiahla sa, až zakopla o koreň stromu.

Gabriel ju zachytil, inak by spadla. „Len chvíľočku počkaj, áno? Daj mi šancu vysvetliť ti to.“ Len čo sa uistil, že už stojí pevne na zemi, pustil ju.

„Keď som ťa v septembri stretol, tá vec s Paulinou sa už skončila. Nebol som s ňou od minulého decembra, keď som jej povedal, že s tým musíme raz a navždy prestať.“

„Doviedol si ma k presvedčeniu, že si to s ňou všetko ukončil už na Harvarde. Vieš si predstaviť, ako veľmi to bolí? Máš vôbec potuchy, ako hlúpo sa pre to cítim? Votrela sa do domu tvojich rodičov, akoby tam patrila – akoby som ja bola len tá baba na trtkanie. A nie div! Spával si s ňou roky.“

Gabriel prestupoval v snehu. „Snažil som sa chrániť ťa.“

„Daj si pozor, Gabriel. Daj si veľký pozor.“

Stuhol. Nikdy predtým ju nepočul použiť taký tón. A zrazu cítil, že ju stráca. Bolo hrozné na to čo i len pomyslieť.

Začal veľmi rýchlo hovoriť. „Vídali sme sa len raz alebo dvakrát za rok. Ako som povedal, nebol som s ňou od minulého decembra.“ Uhladil si vlasy. „Domnievaš sa, že som si viedol záznamy o každom jednotlivom pohlavnom styku, čo som kedy mal? Vravel som ti, že mám nejakú minulosť.“

Gabriel vyhľadal jej oči. Upieral do nich svoj pohľad a urobil opatrný krok dopredu.

„Spomínaš si na tú noc, keď som ti rozprával o Maii?“

„Áno.“

„Povedala si mi, že by som mohol nájsť odpustenie. Chcel som ti veriť. Myslel som, že keby som ti povedal, ako som Pauline znovu a znovu podliehal, mohol by som ťa stratiť.“ Odkašlal si. „Nechcel som ti ublížiť.“

„A teraz klameš?“

„Nie.“

Jej výraz bol skeptický. „Ľúbiš ju?“

„Samozrejme, že nie.“ Urobil ďalší opatrný krok smerom k nej, ale ona zdvihla ruku.

„Takže si s ňou spával roky – po tom, čo si jej urobil dieťa a ona sa nervovo zrútila –, ale neľúbil si ju?“

Zovrel pery. „Nie.“

Videl slzy, trblietajúce sa v jej veľkých tmavých očiach, a sledoval, ako s nimi bojuje, sledoval krásnu tvár poznamenanú smútkom. Preklenul vzdialenosť medzi nimi, zložil si sako a nežne jej ho prehodil cez plecia.

„Chytíš zápal pľúc. Mala by si sa vrátiť späť do domu.“

Zovrela jeho sako a pritiahla si golier až ku krku.

„Bola to Maiina matka,“ zašepkala Julia. „A pozri sa, ako si sa k nej správal.“

Gabriel stuhol. Maiina matka.

Julia s Gabrielom zostali mlčky stáť a odrazu si všimli, že prestal padať sneh.

„Kedy si mi to chcel povedať?“

Gabriel zaváhal, srdce mu v hrudi bilo ako na poplach. Nebol si úplne istý, čo povie, ale tie slová mu unikli z pier.

„Nechcel som.“

Otočila sa k nemu chrbtom a pobrala sa smerom, o ktorom si myslela, že vedie späť k domu.

„Julia, počkaj!“ Chytil ju a potiahol za ruku.

„Povedala som ti, aby si sa ma nedotýkal!“ Odtiahla od neho ruku a zúrivo sa na neho zamračila.

„Dala si mi jasne najavo, že nechceš poznať podrobnosti o tom, aký som bol, kým sme sa stretli. Povedala si, že si mi odpustila.“

„To áno.“

„Vedela si, že som bol chlipník,“ pripomenul jej ticho.

„Ale dúfala som, že máš nejaké hranice.“

Gabriel ustúpil, pretože jej poznámka ťala do živého. „Asi som si to zaslúžil,“ povedal a teplota jeho hlasu by mohla súperiť so snehom na zemi. „Nepovedal som ti všetko a to som mal.“

„Bol ten vianočný darček od nej?“

„Áno.“

„Čo v ňom bolo?“

Gabriel zvesil plecia. „Snímka z ultrazvuku.“

Julia prudko vdýchla, až to zahvízdalo, keď jej čerstvý zimný vzduch naplnil pľúca. „Prečo by niečo také robila?“

„Paulina si myslí, že som to všetko zatajil. Vlastne má pravdu, pokiaľ ide o mojich súrodencov. Ale myslí si, že som to nepovedal ani tebe. Toto je jej spôsob, ako sa uistiť, že to urobím.“

„Využil si ju.“ Julii začali drkotať zuby. „Nie div, že ťa nechce nechať ísť. Kŕmil si ju zvyškami ako psa. Tiež by si sa tak ku mne správal?“

„Nikdy. Viem, že som sa k Pauline správal neprijateľne. Ale to jej nedáva právo ti ubližovať. Ty si v tom všetkom nevinne.“

„Oklamal si ma.“

„Áno. Áno, oklamal. Môžeš mi odpustiť?“

Julia chvíľu mlčala a trela si ruky, aby zahnala chlad. „Požiadal si vôbec niekedy Paulinu o odpustenie?“

Gabriel pokrútil hlavou.

„Zahrával si sa s jej srdcom. Viem, aké to je. Preto s ňou mám súcit.“

„Prvýkrát som sa zamiloval až do teba,“ zašepkal.

„To ti nedáva právo byť krutý.“ Julia trochu zakašlala, ako ju studený vzduch pálil v krku.

Položil jej zľahka ruku na plece. „Vráť sa, prosím. Je ti zima.“

Otočila sa na odchod a Gabriel sa natiahol, aby ju chytil za ruku.

„Niečo som k nej cítil, ale nebola to láska. Bol tam pocit viny a túžba a nejaká náklonnosť, ale láska nikdy.“

„Čo budeš teraz robiť?“

Ovinul jej ruku okolo drieku a pritiahol si ju k sebe. „Odolám nutkaniu reagovať na darček, ktorý mi tu nechala, a budem sa veľmi snažiť napraviť to medzi tebou a mnou. Ty si tá, ktorú chcem. Je mi ľúto, že som ti ublížil.“

„Možno zmeníš názor.“

Chytil ju ešte pevnejšie, na tvári takmer divoký výraz. „Ty si jediná, koho som kedy ľúbil.“

Keď Julia neodpovedala, vybral sa s ňou k domu. „Nikdy by som ti nebol neverný, to prisahám. Pokiaľ ide o to, čo sa včera Paulina snažila urobiť...“ Pritiahol si ju k sebe. „Boli časy, keď by som mohol zísť z cesty. Ale to bolo pred tým, než som ťa našiel. Radšej by som strávil zvyšok svojho života pitím tvojej lásky, než vysúšal všetky oceány sveta.“

„Tvoje sľuby nemajú zmysel, ak ich nesprevádza poctivosť. Pýtala som sa ťa, či Paulina bola tvojou milenkou, a ty si sa hral so slovíčkami.“

Uškrnul sa. „Máš pravdu. Ospravedlňujem sa. Už sa to nestane.“

„Nakoniec ťa omrzím. A keď sa to stane, vrátiš sa k tomu, čo ti bolo blízke.“

Gabriel sa zastavil a otočil sa k nej čelom. „Paulina mi nikdy nebola blízka. Máme svoju minulosť, ale nikdy sme neboli určení jeden pre druhého. A nikdy sme neboli jeden pre druhého dobrí.“

Julia sa na neho len skepticky pozrela.

„Blúdil som temnotou a hľadal niečo lepšie, niečo skutočné. Našiel som teba a nech sa prepadnem pod zem, ak ťa niekedy stratím.“

Odvrátila pohľad a skúmala chodník medzi stromami, o ktorom si myslela, že vedie do sadu. „Muži sa môžu začať nudiť.“

„Jedine ak sú hlúpi.“

Stmavli mu oči a prižmúril ich znepokojením a starosťami. Zažmurkal pod jej skúmavým pohľadom a zamračil sa. „Myslíš si, že by Richard podviedol Grace?“

„Samozrejme, že nie.“

„Prečo?“

„Pretože je to dobrý človek. Pretože ju ľúbil.“

„Nemienim tu o sebe vyhlasovať, že som dobrý človek, Julia. Ale ľúbim ťa. Nebudem ťa podvádzať.“

Chvíľu bola ticho. „Nie som slabá a viem ti povedať nie.“

„Nikdy som nepovedal, že si slabá.“ Gabriel sa zamračil.

„A teraz ti hovorím nie. Ak ma znovu oklameš, bude to naposledy.“ V hlase jej zaznelo varovanie.

„Sľubujem.“

Pomaly vydýchla a povolila zovreté päste.

„Nebudem s tebou spať v posteli, o ktorú si sa delil s ňou.“

„Dám v byte všetko prerobiť, keď sa vrátime do Toronta. Alebo predám to prekliate miesto, ak si to budeš priať.“

Zovrela pery. „Nechcem, aby si predal svoj byt.“

„Tak mi odpusť,“ zašepkal. „Daj mi šancu ukázať, že si tvoju dôveru zaslúžim.“

Zaváhala.

Pristúpil k nej a vzal ju do náručia. Neochotne jeho náruč prijala a potom spolu stáli v tmavnúcom lese a tíško na nich padal sneh.

12. kapitola

Neskôr večer sedeli obaja v pyžamách na podlahe vedľa ich nenápadného vianočného stromčeka. Julia dodávala Gabrielovi odvahu, aby otvoril darček od Pauliny, tak aby mohli všetky jeho tajomstvá vyplávať na svetlo. Nechcel to urobiť, ale kvôli Julii sa do toho pustil.

Zdvihol v ruke snímku z ultrazvuku a uškrnul sa. Julia ho šeptom požiadala, či sa naň smie pozrieť, a on jej ho s povzdychom podal.

„Ten obrázok ti nemôže ublížiť. Aj keby na to Rachel so Scottom prišli, pochopili by to.“ Prešla prstom po krivke malej detskej hlavičky. „Mal by si ho mať niekde v súkromí, ale rozhodne nie v škatuli. Ona mala meno. Nezaslúži si, aby sa na ňu zabudlo.“

Gabriel zložil hlavu do dlaní. „Nemyslíš si, že je to trochu morbídne?“

„Nie, podľa mňa neexistuje na deťoch nič morbídne. Maia bola tvoja dcéra. Paulina chcela, aby ťa ten obrázok ranil, ale v skutočnosti je to dar. Ty by si ten obrázok mal mať. Si jej otec.“

Gabriel mal príliš stiahnuté hrdlo na to, aby mohol reagovať. Aby sa rozptýlil, odložil zvyšok Paulininých darčekov nabok. Vráti ich, len čo to bude možné.

Julia zmenila tému. „Teším sa, keď si oblečiem vianočný darček od teba.“ Ukázala na čierny korzet a lodičky, ktoré ešte stále ležali v škatuli pod stromčekom.

„Naozaj?“

„Najskôr budem musieť nabrať trochu odvahy, ale myslím si, že je to ženské a veľmi pekné. Milujem také topánky. Ďakujem.“

Gabrielovi sa uvoľnili plecia. Chcel ju požiadať, aby si tie darčeky vyskúšala ihneď. Chcel, aby si tie topánky obula – a predstavoval si ju trebárs sediacu na toaletnom stolíku v kúpeľni s ním medzi nohami –, ale nechal si svoje túžby pre seba.

„Ehm, musím ti niečo vysvetliť.“ Julia ho vzala za ruku a preplietla vzájomne ich prsty. „Nemôžem si to obliecť dnes večer.“

„Som si istý, že po posledných dvoch dňoch je to tá posledná vec, ktorú by si chcela urobiť.“ Gabriel ju hladil palcom po chrbte ruky. „Obzvlášť so mnou.“

„Chvíľku to potrvá, než sa do toho budem môcť obliecť.“

„Chápem.“ Pokúsil sa vymaniť zo zovretia jej dlane.

„Snažila som sa ti to vysvetliť včera v noci, ale nepodarilo sa mi to dokončiť.“

Zostal bez pohnutia.

„Ehm, mám svoje dni.“

Gabrielovi mierne poklesla sánka. Potom ústa zatvoril. Pritiahol si ju do náručia a vrelo ju objal.

„To nebola reakcia, akú som očakávala.“ Juliin hlas bol stlmený, lebo ju tlačil k svojej hrudi. „Nepočul si ma?“

„Takže včera v noci – to nebolo preto, že by si ma nechcela?“

Prekvapene sa od neho odtiahla. „Stále som naštvaná pre to, čo sa stalo s Paulinou, ale, samozrejme, že ťa chcem. Vždy dosiahneš to, že sa cítim výnimočne, keď sa milujeme. Ale práve teraz nemôžem. Alebo vlastne nemôžeš ty. No, veď vieš, ako to myslím.“ Začínala byť v rozpakoch.

Gabriel ju s obrovskou úľavou a povzdychom pobozkal na čelo. „Mám s tebou iné plány.“

Chytil ju za ruku a odviedol do priestrannej kúpeľne a po ceste sa zastavil, aby pustil stereo. Miestnosť naplnili tóny Stingovej piesne Until a potom zmizli za dverami.

Paulina sa prebudila v Toronte v cudzej posteli a posadila sa, obliata studeným potom. Nech už sa jej sen opakoval, koľkokrát chcel, nič nemohlo zmeniť ani jeho dej, ani tú hrôzu. Žiadne množstvo vodky ani práškov nemohlo zahnať bolesť z jej hrude alebo slzy z jej očí.

Siahla po fľaši pri posteli a zrazila hotelový budík z nočného stolíka. Pár dúškov, niekoľko malých modrých piluliek a bude môcť znovu zaspať a nechať temnotu, aby ju pohltila.

Nenašla pokoj. Iné ženy mohli mať druhé dieťa, aby utíšili stratu toho prvého. Ale ona ho mať nikdy nebude. A otec jej strateného dieťatka ju už nechce.

Bol to jediný muž, ktorého kedy ľúbila, a ľúbila ho najprv opatrne a potom úplne, ale on ju neľúbil nikdy. Nie naozaj. No bol príliš ušľachtilý, než aby ju odložil ako použitý tovar, ktorým bola.

Točila sa jej hlava a ona, vzlykajúc do vankúša, nahlas stonala nad dvojitou stratou−

Maia.

Gabriel...

13. kapitola

Profesor Giuseppe Pacciani nebol počestný človek, ale zato bol šikovný. Neveril Christe Petersonovej, keď mu napísala, že je ochotná stretnúť sa s ním na sexuálne ladenej schôdzke, a aby si zaistil, že sa ich stretnutie uskutoční, ponechal si informáciu o tom, ako sa volala fidanzata profesora Emersona, ako poistku, že sa s ním Christa vo februári v Madride zíde.

Christa však nebola ochotná čakať tak dlho ani sa s ním znovu vyspať, aby tú informáciu získala, a tak na jeho posledný e-mail neodpovedala. Rozhodla sa celú tú situáciu prehodnotiť a nájsť iný spôsob, ako zistiť meno snúbenice profesora Emersona.

Dalo by sa povedať, že žiarlila, a to bol primárny dôvod, prečo premýšľala o tom, kto úspešne zaujal profesorovu pozornosť, zatiaľ čo ona (nevysvetliteľne) zlyhala. Dalo by sa povedať, že už odvtedy, keď profesor Emerson vďaka istej študentke takmer vybuchol kvôli milenke menom Paulina, začala podozrievať jednu tmavovlásku s očami ako laň.

Ale možno bola najlepším vysvetlením jej nová a pomerne smilnícka fascinácia historkami o profesorke Singerovej a jej nie-takým-tajným životným štýlom. Keď ju profesor Emerson objal po svojej verejnej prednáške na univerzite, spustil lavínu klebiet, ktorá so sebou zobrala aj Christu.

Možno sa Giuseppe mýlil. Možno, že profesor nakoniec žiadnu fidanzata nemá. Možno má milenku.

S cieľom vyriešiť toto veľmi pikantné tajomstvo kontaktovala Christa svoju starú lásku z Florencie. Bol to človek, ktorý dnes písal pre La Nazione. Dúfala, že by jej mohol poskytnúť nejaké informácie o osobnom živote profesora Emersona. Kým čakala na odpoveď, zamerala sa na informačné zdroje bližšie k domovu. Vo Vestibule by mohli byť odhalené všetky hriechy.

Profesor Emerson prestal navštevovať Lobby od toho večera, keď sa ho pokúsila zviesť. Takže usúdila, že vzťah s jeho snúbenicou sa musel práve vtedy niekedy začať. Predtým sa nikdy nestaral o to, s kým a kedy sa zapletie. Alebo sa možno dali dokopy po tej osudnej noci len náhodou. Bolo tiež možné, že profesor mal vo svojom vzťahu k monogamii ďaleko a že mal snúbenicu po celý ten čas. Aj keď takýto zväzok by čoskoro spustil ďalší kolotoč klebiet.

(Toronto je, koniec koncov, malomesto.)

Christina vidina cesty bola jasná. Bolo pravdepodobné, že profesor v priebehu zimného semestra navštívil so svojou snúbenicou Lobby, pretože to bolo jeho obvyklou zastávkou na osvieženie. Jediné, čo musela urobiť, bolo nájsť niekoho, kto pracuje v klube, a vyžmýkať z neho informácie.

A tak v sobotu neskoro v noci sledovala Christa zamestnancov Lobby a snažila sa nájsť najslabší článok. Sedela pri bare a úplne ignorovala vysokú svetlovlasú Američanku, ktorá tu bola s rovnakým zámerom. Práve priletela z Harrisburgu. Christine plné červené pery sa znechutene stočili dole, keď žena vytiahla iPhone a začala veľmi nahlas v taliančine hovoriť s maître d’ menom Antonio.

Počas vlečúcej sa noci si Christa čoskoro uvedomila, že má veľmi málo možností. Ethan mal vážnu známosť, čo znamenalo, že by nebol na to vhodný. Skoro každý barman bol gay a všetky servírky boli ženy.

Takže zostával Lucas. Lucas bol počítačový geek (niežeby na tom bolo niečo zlé), ktorý pomáhal Ethanovi v technickom zázemí s bezpečnosťou v klube. Lucas mal prístup k videozáznamom z bezpečnostných kamier a bol to on, kto takmer nadšene súhlasil, že Christu pustí po zatváracej hodine do klubu, aby mohli spoločne prehľadať zábery na cédečkách, jedno za druhým, počnúc septembrom 2009.

A toto bol dôvod, prečo sa Christa v nedeľu ráno, keď by mala byť v kostole, nachádzala na dámskych toaletách, sediac na umývadlovom pulte s Lucasom, ktorý do nej ostošesť vrážal.

Gabriel sa vrátil s Juliou do Toronta prvého januára v neskorých večerných hodinách. Išli do Juliinho bytu, aby si tam mohla vymeniť veci a vziať si čisté oblečenie. Gabriel si to aspoň myslel. Povedal taxikárovi, aby ich počkal pri chodníku, stál uprostred jej studeného a ošarpaného bytu a čakal, kým si zbalí tašku. Márne.

„Tu som doma, Gabriel. Bola som preč tri týždne. Potrebujem si oprať veci a zajtra musím začať pracovať na svojej diplomovej práci. Škola sa začína v pondelok.“

Jeho výraz sa zachmúril.

„Áno, viem, kedy začína škola,“ predniesol úsečným tónom. „Ale je tu zima. Nemáš tu žiadne jedlo a ja bez teba nechcem spať. Poď so mnou domov a zajtra sa sem môžeš vrátiť.“

„Nechcem ísť k tebe domov.“

„Hovoril som ti, že dám prerobiť hlavnú spálňu, a stalo sa. Posteľ, nábytok, všetko je nové.“ Uškrnul sa. „Dokonca aj steny sú vymaľované.“

„Ešte nie som pripravená.“ Otočila sa k nemu chrbtom a začala si vybaľovať kufor. Premeral si ju pohľadom, otočil sa a odkráčal z bytu von. A hlasno za sebou zavrel dvere.

Julia si povzdychla.

Snažil sa, to vedela. Ale jeho priznanie vypálilo diery do jej už beztak krehkého sebavedomia; sebavedomia, ktoré sa počas ich pobytu v Taliansku ešte len začínalo znova rodiť z popola. Poznala sa dosť dobre na to, aby jej bolo jasné, že jej strach z jeho straty bol založený na rozvode jej rodičov a na Simonovej zrade. Aj keď toto všetko vedela, bolo pre ňu veľmi ťažké donútiť sa to prehliadnuť a uveriť, že Gabrielova láska nikdy nezoslabne.

Práve prešla k dverám, aby zamkla, keď vošiel dovnútra s kufrom v ruke. „Čo to robíš?“

„Udržujem ťa v teple,“ odpovedal upäto.

Gabriel položil kufor na zem, zmizol v kúpeľni a zavrel za sebou dvere. Vynoril sa o pár sekúnd neskôr v rozopnutej a rozhalenej košeli a mrmlal niečo o tom, že sa mu podarilo úspešne zapnúť jej prekliaty elektrický ohrievač.

„Prečo si sa vrátil?“

„Nie som zvyknutý spať bez teba. V skutočnosti som pripravený ten prekliaty byt rovno predať aj so všetkým tým nábytkom a kúpiť ti niečo iné.“ Zavrtel hlavou a bez ďalšieho slova nehanebne pokračoval vo vyzliekaní.

Kým bola Julia v kúpeľni, Gabriel si prezeral niektoré veci, ktoré mala položené na kartovom stolíku – knihu s Botticelliho reprodukciami, ktorú jej dal k narodeninám, svietnik, škatuľku zápaliek a fotoalbum s jej fotografiami, ktoré robil on.

Keď v ňom listoval, zistil, že je vzrušený. Sľúbila, že mu bude znovu pózovať. Chcela, aby ju fotografoval. Pred mesiacom by nikdy neveril, že sa na také niečo odhodlá. Bola taká plachá, taká nervózna.

Spomenul si na ten pohľad v jej očiach, keď ju vzal vtedy po tej ich hroznej hádke na jeho seminári do postele. Pomyslenie na Juliannine veľké a vydesené oči a na to, ako sa mu jej telo triaslo pod rukami, potlačilo jeho vzrušenie. Nezaslúži si ju. Vedel to. Ale to, že samu seba vnímala tak, že ho nie je hodná, jej zabraňovalo vidieť pravdu.

Prezeral si fotky, kým jeho pozornosť nezaujala jedna z nich – profil Julianny s jeho rukou na pleci, ako jej tou druhou zdvíha vlasy a tisne pery k ladnej krivke jej krku.

Netušila, že má kópiu tejto fotky schovanú vo svojom šatníku. Nikdy ju nezavesil, pretože sa obával jej reakcie. Keď sa vráti do svojej vynovenej spálne, jeho prvoradou úlohou bude zavesiť ju.

Už iba myšlienka na to postačila, aby priživila jeho túžbu, a tak vzal sviečku, škrtol zápalkou, aby ju zapálil, položil ju späť na kartový stolík a potom zhasol svetlo. Keď Julia vošla do tmavého priestoru, na fotografie a na posteľ dopadala romantická žiara.

Sedel na kraji jej úzkej postele, úplne nahý, zatiaľ čo ona tam stála a zvierala v ruke obnosené flanelové pyžamo. Boli na ňom obrázky gumových kačičiek.

„Čo to robíš?“ Pozrel sa na jej nočný úbor so zle skrývaným odporom.

„Chystám sa do postele.“

Gabriel na ňu pozeral. „Poď sem.“

Pomaly prešla k nemu.

Zobral jej pyžamo a odhodil ho nabok. „Nepotrebuješ pyžamo. Nemusíš si obliekať nič.“

Julia sa pred ním ďalej opatrne vyzliekala a odkladala oblečenie na jednu zo skladacích stoličiek. Keď sa pohla smerom k posteli, zastavil ju a položil jej ruky na temeno hlavy, skoro ako keby jej žehnal. Potom sa jej začal dotýkať, prešiel jej prstami po vlasoch smerom k tvári, kde jej pohladil obočie a lícne kosti. Oči mal tvrdošijne uprené do jej a tá horiaca naliehavosť sa prepaľovala do Juliinho vedomia.

Za celý jej život sa na ňu nikto nikdy takto nepozeral. Ako modrý hypnotický lúč, ktorý ju zmrazil a uväznil, akoby bola jedinou ženou v miestnosti, na svete, jedinou ženou vôbec. Akoby bola Eva.

Teraz sa prejavilo čosi zo starého profesora Emersona, obzvlášť v jeho výraze, ktorý bol zmyselný a divoký. Nakrátko zavrela oči a jeho ruky sa presunuli z jej krku k lícam a na okamih sa tam zastavili.

„Otvor oči.“

Urobila, o čo žiadal, a zalapala po dychu, keď zbadala hlad, ktorý sa zrkadlil v tých jeho. Bol ako lev, dychtiaci po kŕmení, ale stále ešte prenasledujúci svoju korisť. Nechcel ju vydesiť. No ona bola vo svojej vlastnej túžbe po ňom bezmocná.

„Chýbali ti tieto moje dotyky?“ spýtal sa planúcim šepotom.

Juliin súhlas jej unikol pomedzi pery ako pridusený ston. Gabrielova hruď sa pyšne vzdúvala.

Od jej tváre ku kolenám to bola dlhá cesta a zdalo sa, že si to užíva. Pomaly sa zastavoval pri rôznych častiach jej tela, dotyk mal ľahký, ale spaľujúci. Cítila sa pod jeho nežnými prstami horúco napriek tomu, že v izbe bolo chladno. Len čo si spomenula na chlad, mykla sa.

Gabriel okamžite zastavil svoje skúmanie a posunul sa nabok, čo najbližšie k stene, aby si mohla vliezť do postele. Pritisol hrudník k jej chrbtu a pretiahol cez ich nahé telá fialovú prikrývku.

„Cnelo sa mi po milovaní s tebou. Bolo to, akoby mi chýbala niektorá končatina.“

„Tiež si mi chýbal.“

Usmial sa od úľavy. „Som veľmi rád, že to počujem. Bolo to mučenie, prežiť týždeň a nemať možnosť sa ťa takto dotýkať.“

„Bolo to mučenie, prežiť týždeň a nemať možnosť cítiť, ako sa ma takto dotýkaš.“

Vzrastajúca túžba v jej hlase roznietila oheň v Gabrielovej krvi. Zosilnel zovretie a jemne ju stisol. „Maznanie je veľmi dôležitá súčasť milovania.“

„Nikdy by som o vás nepovedala, že sa rád maznáte, profesor Emerson.“

Vtiahol si do úst malý kúsok kože jej krku a jemne ju sal. „Stalo sa zo mňa všeličo od okamihu, čo si ma urobila svojím milencom.“ Položil tvár do jej vlasov a zhlboka vdychoval vanilkovú vôňu. „Niekedy rozmýšľam, či si uvedomuješ, ako veľmi si ma zmenila. Nie je to nič menšie ako zázrak.“

„Ja nie som žiadny divotvorca. Ale ľúbim ťa.“

„A ja ľúbim teba.“ Chvíľku alebo dve bol pokojný, čo ju prekvapilo. Čakala, že sa s ňou okamžite začne milovať.

„Nikdy si mi nepovedala, čo sa stalo na Štedrý deň v reštaurácii Kinfolks.“ Gabriel sa snažil o uvoľnený tón, pretože nechcel, aby si myslela, že ju karhá.

V nádeji, že rozhovor rýchlo ukončí, aby sa mohli presunúť k ďalším aktivitám, mu Julia opísala svoju hádku s Nataliou. Vynechala len tú časť, v ktorej sa Natalia pred všetkými vysmievala jej sexuálnym stretom s ním. Gabriel ju prevrátil na chrbát, aby jej videl do tváre.

„Prečo si mi to nepovedala?“

„Bolo príliš neskoro na to, aby si niečo urobil.“

„Ľúbim ťa, doparoma! Prečo si mi to nepovedala?“

„Keď sme sa vrátili do domu, čakala na nás Paulina.“

Zamračil sa. „Dobre. Takže ty si sa vyhrážala svojej bývalej spolubývajúcej článkom v novinách?“

„Áno.“

„Myslíš, že ti verila?“

„Chce sa dostať zo Selinsgrove. Chce byť Simonovou oficiálnou priateľkou a robiť mu krovie v politickom dianí vo Washingtone. Neurobí nič, čo by to ohrozilo.“

„Vari ona teraz toto všetko nemá?“

„Natalia je Simonovo malé špinavé tajomstvo. Čo je dôvod, prečo mi trvalo tak dlho prísť na to, že ju preťahuje.“

Gabriel sebou trhol. Julia nepoužívala vulgárne výrazy často, a keď áno, bolo to nepríjemné.

„Pozri sa na mňa.“ Oprel sa lakťami o matrac po oboch stranách jej pliec.

Pozrela sa do jeho znepokojených modrých očí.

„Je mi ľúto, že ti ublížil. Tiež je mi ľúto, že som mu nespôsobil na tvári väčšie škody, keď som mal príležitosť. Ale nemôžem povedať, že je mi ľúto, že išiel po tvojej spolubývajúcej. Inak by si nebola tu so mnou.“

Pobozkal ju a rukou ju hladil po krku, kým mu spokojne nezavzdychala do úst.

„Ty si môj malý pučiaci lístok. Môj krásny, smutný pučiaci lístok a ja ťa chcem vidieť šťastnú a úplnú. Je mi ľúto každej slzy, ktorú som ťa prinútil vyroniť. Dúfam, že jedného dňa budeš schopná mi odpustiť.“

Schovala si tvár do jeho ramena a pritisla ho k sebe bližšie. Rukami skúmala jeho telo, kým nesplynuli v jedno. Ticho v jej maličkom byte bolo prerušované len ťažkým dýchaním, tlmenými vzdychmi a jej vlastným hlasom, stonajúcom pri každom horúčkovitom kolísnutí.

Bola to jemná reč – ten jazyk spoločný všetkým milencom: opätované vzdychy a stonanie; očakávania, rastúce a priživované, kým sa stony nezmenia vo výkriky a výkriky znovu vo vzdychy. Gabrielovo telo úplne zakrývalo to jej, slastiplná váha muža, pot a nahá koža na nahej koži.

Toto bola radosť, ktorú stálo za to hľadať – posvätná aj pohanská zároveň. Splynutie dvoch odlišností do jedného celku. Obraz lásky a hlbokého uspokojenia. Extatický pohľad na blaženú vidinu.

Než sa od nej Gabriel odtiahol, vtisol jej na tvár ešte jeden bozk. „Urobíš to?“

„Čo mám urobiť?“

„Odpustiť mi, že som ti o Pauline klamal. Že som ju využíval pre svoje potešenie.“

„Nemôžem ti odpustiť jej menom. To môže urobiť len ona.“ Julia sa zahryzla do spodnej pery. „Teraz ešte viac než kedykoľvek predtým musíš dozrieť na to, aby našla pomoc, vďaka ktorej by sa v živote mohla pohnúť ďalej. Dlhuješ jej to.“

Chcel niečo povedať, ale sila jej dobroty ho nejako pripravila o reč.

14. kapitola

Len čo sa začal semester, Julia sa ocitla pod obrovským tlakom, pretože musela dokončiť svoju diplomovú prácu. Katherine Pictonová ju nútila, aby jej odovzdávala jednotlivé kapitoly rýchlejšie. Kvalitná a rýchla práca by mohla názorne predviesť Juliine schopnosti a pomohla by, v nadväznosti na jej odporúčania, ľahšie osloviť Grega Matthewsa, vedúceho Katedry románskych jazykov na Harvarde.

Julia sa nedokázala sústrediť, keď bol Gabriel blízko. Snažila sa mu to nežne vysvetliť. Niečo v jeho modrých očiach, sexuálna výbušnosť a chémia, ktorá vibrovala vo vzduchu medzi nimi, to všetko odvádzalo jej pozornosť od úloh, ktoré mala splniť. Gabrielovi to nesmierne lichotilo.

Radšej sa dohodli na kompromise. Budú mať telefonické hovory a textové správy a príležitostne i maily, ale okrem obeda alebo večere bude Julia cez týždeň zostávať vo svojom byte. A v piatok popoludní vždy dorazí ku Gabrielovi, aby s ním strávila víkend.

Jednu stredu večer v polovici januára, po tom, čo mala hotovú domácu prípravu, zavolala Julia Gabrielovi.

„Mala som ťažký deň,“ povedala unavene.

„Čo sa stalo?“

„Profesorka Pictonová ma núti škrtnúť asi tri štvrtiny jednej z mojich kapitol, pretože si myslí, že ponúkam romantickú verziu Danteho.“

„Au.“

„Ona neznáša romantikov, takže si dokážeš predstaviť, aká je asi naštvaná. Stále a stále dookola o tom mlela. Prinútila ma cítiť sa hlúpo.“

„Ty nie si hlúpa,“ zasmial sa Gabriel do telefónu. „Aj mňa občas prinútila, aby som sa cítil hlúpo.“

„Tomu sa dá len ťažko veriť.“

„Mala si ma vidieť, keď ma prvýkrát pozvala do jej domu. Bol som nervóznejší ako vtedy, keď som obhajoval dizertáciu. Skoro som si zabudol zobrať nohavice.“

Julia sa zasmiala. „Myslím si, že profesor Emerson bez nohavíc by bol prijatý milšie.“

„Našťastie som to nemusel zisťovať.“

„Profesorka Pictonová mi povedala, že ,moja silná pracovná morálka nahrádza moje občasné výpadky v úsudku‘.“

„To je od nej veľká pochvala. Myslí si, že veľkej väčšine ľudí úplne zlyháva rozum. Podľa toho, ako sa vyjadruje o dnešnom svete, je väčšina populácie ako opice, ktoré nosia oblečenie. Občas.“

Julia zastonala a pretočila sa na brucho. „To by sa jej tak ťažilo povedať, že sa jej moja diplomovka páči? Alebo že odvádzam dobrú prácu?“

„Katherine ti nikdy nepovie, že sa jej tvoja práca páči. Myslí si, že pozitívna spätná väzba je už len to, že ti robí vedúcu. Jednoducho takí už tí starí domýšľaví absolventi Oxfordu sú.“

„Vy taký nie ste, profesor Emerson.“

Gabriel zistil, že ním šklbe, už len keď počuje tú nepatrnú zmenu v jej hlase.

„Ale áno, som, slečna Mitchellová. Len ste na to zabudli.“

„Teraz si na mňa milý.“

„To dúfam,“ zašepkal a hlas sa mu takmer zlomil. „Ale pamätaj, že si moja milenka, nie moja študentka.“ Šibalsky sa usmial. „Keď teda neberieme do úvahy štúdium spôsobov milovania.“

Zasmiala sa a on zistil, že sa smeje s ňou.

„Dočítala som tú knihu, ktorú si mi požičal. Prísne milosrdenstvo.“

„To bolo rýchle. Ako si to dokázala?“

„V noci sa cítim osamelá. Aby som lepšie zaspala, čítala som si.“

„Nemáš žiadny dôvod byť osamelá. Vezmi si taxík a príď ku mne. Budem ti robiť spoločnosť.“

Julia prevrátila oči. „Áno, pán profesor.“

„Dobre, slečna Mitchellová. Tak aká bola tá kniha?“

„Nechápem, prečo sa Grace tak páčila.“

„Prečo nechápeš?“

„No, je to romantický milostný príbeh. Nakoniec sa z nich stanú kresťania a usúdia, že ich vzájomná láska je pohanská – že si jeden z druhého urobili modlu. Bola som z toho smutná.“

„Je mi ľúto, že ťa to zarmútilo. Nečítal som to, ale kedysi o tej knihe Grace rozprávala.“

„Ako môže byť láska pohanská, Gabriel? Nechápem to.“

„Na to sa pýtaš práve mňa? Myslel som, že v tomto vzťahu som ja ten pohan.“

„Ty nie si pohan. Sám si mi to tvrdil.“

Zamyslene si vzdychol. „To som tvrdil. Vieš rovnako dobre ako ja, že Dante vidí Boha ako jediného vo vesmíre, ktorý môže uspokojiť všetky túžby duše. To je Danteho bezvýhradná kritika hriechu Paola a Francescy. Oni sa vzdali najvyššieho dobra – Božej lásky – pre lásku k ľudskej bytosti. Samozrejme, že je to hriech.“

„Paolo a Francesca boli cudzoložníci. V prvom rade sa jeden do druhého nemali vôbec zamilovať.“

„To je pravda. Ale aj keby boli slobodní milenci, Danteho kritika by bola rovnaká. Ak sa milovali na úkor čohokoľvek a kohokoľvek iného, potom bola ich láska pohanská. Urobili zo seba a zo svojej lásky modlu. A boli tiež veľmi nerozumní, pretože žiadny človek nemôže nikdy urobiť druhého človeka dokonale šťastným. Ľudské bytosti sú na to príliš nedokonalé.“

Julia bol ohromená. Hoci boli v Gabrielovom vysvetlení aspekty, ktoré už poznala, naozaj ju prekvapilo počuť z jeho úst také slová.

Vyzeralo to, že je vďaka svojej láske ku Gabrielovi pohankou, a ani si to neuvedomila. Navyše, ak naozaj veril tomu, čo hovoril, potom musel mať na ich spojenie omnoho menej vznešený názor. Bola v šoku.

„Julianna? Si tam ešte?“

Odkašľala si. „Áno.“

„Je to len teória. S nami to nemá nič spoločné.“

Aj po týchto jeho slovách v nej zostal nepokoj. Vedel, že si urobil modlu z Julianny, jeho Beatrice, a žiadne popretie alebo rafinovaná rétorika nemohli tú pravdu zastrieť. Vzhľadom na to množstvo času, keď sa zaoberal svojím súpisom dvanástich bodov, ktoré ho povzbudzovali, aby sa sústredil na vyššie ciele a nielen na seba, svoje milenky alebo svoju rodinu, by to mal vedieť najlepšie.

„Tak prečo sa Grace tá kniha tak páčila? Nerozumiem tomu.“

„Ja neviem,“ odpovedal Gabriel. „Možno, že keď Richardovi úplne podľahla, videla ho ako záchrancu. Oženil sa s ňou a potom spolu odišli do západu slnka v Selinsgrove.“

„Richard je dobrý človek,“ zamrmlala Julia.

„To je. Ale Richard nie je Boh. A ak by si ho Grace brala s myšlienkou, že vďaka jeho dokonalosti zmiznú z jej života všetky problémy, ich vzťah by nevydržal. Nakoniec by vytriezvela a opustila ho, aby našla niekoho iného, kto by ju urobil šťastnou.

Možno, že dôvod, prečo mali Richard a Grace také šťastné manželstvo, bol, že mali reálne očakávania; nečakali od druhého, že uspokojí všetky ich potreby. To by tiež vysvetľovalo, prečo bol pre každého z nich taký dôležitý duchovný rozmer.“

„Možno máš pravdu. Táto kniha je pomerne iná ako román Grahama Greena, ktorý si čítal ty.“

„Nie sú až také rozdielne.“

„Tvoj román je o aférke a mužovi, ktorý nenávidí Boha. Našla som si to na Wiki.“

Gabriel odolal nutkaniu zavrčať. „Nehľadaj si veci na Wikipédii, Julianna. Vieš, že táto webová stránka nie je dôveryhodná.“

„Áno, profesor Emerson,“ zapriadla.

Zastonal. „Prečo si myslíš, že Greenov protagonista nenávidí Boha? Pretože jeho milenka sa s ním rozišla kvôli Bohu. Obaja sme čítali román o pohanoch, Julianna. Líšia sa len ich konce.“

„Nie som si istá, že sú veľmi odlišné.“

Gabriel sa sám pre seba usmial. „Myslím, že je trochu neskoro na takú konverzáciu. Som si istý, že si unavená, a na mňa ešte čaká nejaké papierovanie, ktoré musím dorobiť.“

„Ľúbim ťa. Neskutočne.“

Niečo v tom, ako mu v uchu zaznel jej hlas, spôsobilo, že mu srdce začalo biť rýchlejšie.

„Tiež ťa ľúbim. Ľúbim ťa až priveľmi, tým som si istý. A inak to ani neviem.“ Tie posledné slová len zašepkal a oni splynuli s nocou.

„Tiež neviem, ako ťa ľúbiť inak,“ zašepkala späť.

„Potom sa Boh zmiluj nad nami oboma.“

Ak by sa Gabriela niekto opýtal, či chce chodiť na terapiu, musel by povedať nie. Myšlienka na to, že by mal hovoriť o svojich pocitoch, o svojom detstve, alebo že by ho nútili znovu prežívať to, čo sa prihodilo s Paulinou, ho veru netešila. Nechcel hovoriť o svojich závislostiach alebo o profesorke Singerovej a iných nespočetných ženách, s ktorými bol v posteli.

Ale chcel budúcnosť s Juliou a chcel, aby bola zdravá – aby rozkvitla úplne a nie len sčasti. Vnútri sa obával, že to on sám nejako narušuje jej schopnosť rozkvitnúť. Jednoducho preto, že je, no, Gabriel.

Predsavzal si, že urobí všetko, čo bude v jeho silách, aby ju podporoval. Chcel zmeniť k lepšiemu aj svoje správanie a viac sa sústrediť na jej potreby. A musel uznať, že by mu k tomu mohlo pomôcť objektívne hodnotenie vlastného sebectva a zišlo by sa aj niekoľko praktických rád. V dôsledku toho bol odhodlaný prekonať nepríjemné pocity a hanbu z priznania, že potrebuje pomoc, a rozhodol sa raz týždenne dochádzať na stretnutie s terapeutom.

Januárové dni pomaly plynuli a bolo nad slnko jasnejšie, že mali obaja, tak Gabriel, ako aj Julia, vo výbere svojich terapeutov veľké šťastie. Doktori Nicol a Winston Nakamurovci boli manželia, ktorí sa snažili pracovať s klientmi na riešení ich psychologických a osobných otázok s cieľom zjednotiť tieto úvahy nielen s existenciálnymi, ale aj s duchovnými záujmami.

Nicol mala vzhľadom na Juliin vzťah s jej priateľom obavy. Robila si starosti, či tie zjavné rozdiely medzi Juliou a Gabrielom, spojené s jeho silnou osobnosťou a Juliiným zníženým sebavedomím, nespôsobia, že sa ich romantický vzťah stane pre Juliu skôr hazardom s duševným zdravím ako pomocou.

Ale Julia tvrdila, že Gabriela ľúbi a je s ním veľmi šťastná, a bolo jasné, že z ich vzťahu čerpá veľa potešenia a zároveň v ňom má pocit bezpečia. Avšak zvláštny spôsob, akým sa zoznámili a potom znovu stretli, plus niektoré informácie o Gabrielovej minulosti a jeho náchylnosti k závislostiam, to všetko spôsobilo, že sa v Nicolinej mysli ozval varovný signál. A skutočnosť, že Julia tie varovania nevnímala, prezrádzala o jej vlastnom psychickom stave viac, než si dokázala vôbec uvedomiť.

Winston si nedával pred Gabrielom servítky pred ústa a na rovinu mu povedal, že svojím pitím alkoholu a absenciou na stretnutiach Anonymných narkomanov svoje úplné vyliečenie vážne ohrozil. To, čo malo byť úvodnou schôdzkou, sa veľmi rýchlo zmenilo na zlostnú konfrontáciu, ktorá vyústila do Gabrielovho rýchleho úteku z ordinácie.

No keď sa Gabriel vrátil na svoje ďalšie sedenie, sľúbil, že sa bude stretnutí Anonymných narkomanov aj naďalej zúčastňovať. Bol na jednom alebo dvoch a už sa tam nikdy nevrátil.

15. kapitola

K eď sneží v meste, je to úplne iné, ako keď sneží na vidieku, pomyslela si Julia, zatiaľ čo ju Gabriel viedol padajúcimi vločkami k svojmu domu, aby si mohol vziať auto. Dnes večer budú oslavovať v prepychovej francúzskej reštaurácii Auberge du Pommier .

Gabriel vzal Juliu za rameno a zatiahol ju do vchodu nejakého obchodu, kde ju pritisol chrbtom ku sklu a vášnivo ju pobozkal. Keď skončil, bez dychu sa zasmiala a na oplátku ho stiahla späť na chodník, aby mohli obdivovať padajúci sneh.

Na vidieku počujete šuchot padajúceho snehu všade okolo seba, veľké ťažké vločky tam nie sú nijako spútané mrakodrapmi a kancelárskymi budovami. V meste vietor ženie sneh medzi domy, ale sneženie je vďaka tým mnohým prekážkam o dosť miernejšie. Alebo si to Julia aspoň myslela.

Keď dorazili ku Gabrielovi, zastavila sa pred veľkým obchodom, ktorý dominoval prízemiu. Nijako sa nezaujímala o výklad s porcelánom, ktorý akoby navodzoval atmosféru spoločného manželského domova. Mala záujem len o toho šarmantného muža vedľa seba.

Gabriel mal na sebe dlhý čierny vlnený kabát s čiernym zamatovým golierom a šál od Burberry, viazaný ascotským uzlom okolo krku. Jeho ruka, ktorá zvierala tú jej, bola navlečená do čiernej koženej rukavice. Ale fascinovalo ju práve to, čo mal na hlave.

Profesor Emerson mal na hlave baretku.

Tento módny doplnok považovala za obzvlášť príťažlivý. Gabriel odmietal miestny zvyk nosiť pletené čiapky. Čierna vlnená baretka, ktorá ladila s jeho kabátom, úplne stačila. A vyzeralo to veľmi elegantne.

„Čo je?“ Tvár sa mu zvlnila, keď spozoroval, ako sa pozerá na jeho odraz v skle, a na perách mu začal pohrávať lenivý úsmev.

„Si nádherný,“ vykoktala, neschopná odtrhnúť pohľad od jeho očarujúcej postavy.

„To ty si tu tá atraktívna, zvnútra aj zvonku. Môj krásny cencúlik.“

Bozkával ju dlho a dôkladne pred výkladom plným súprav čínskeho porcelánu a potom ju zľahka nežne pobozkal na ucho. „Vezmeme si taxík a pôjdeme na večeru. Potom sa ti budem môcť úplne venovať. Zabehnem dovnútra, aby som vybral z bankomatu nejaké peniaze, a vrátim sa. Alebo chceš ísť radšej so mnou?“

Julia pokrútila hlavou. „Chcem si užiť ten sneh, kým sa roztopí.“

Hlasno odfrkol. „Toto je kanadská zima. Ten sneh vydrží, ver mi.“ Odhrnul jej šál nabok, aby jej mohol dať bozk na krk, a keď mizol do budovy Manulife, usmieval sa.

Dívala sa do výkladu na vystavený porcelán a začala obdivovať jednu zo súprav; predstavovala si, ako by sa vynímala v Gabrielovom byte.

„Julia?“

Otočila sa a stála tvárou proti Paulovej hrudi. Usmial sa na ňu a vrúcne ju objal. „Ako sa máš?“

„Mám sa dobre,“ odpovedala trochu nervózne; robila si starosti, že by ich Gabriel mohol prekvapiť.

„Vyzeráš skvele. Mala si pekné Vianoce?“

„Veľmi pekné. Priviezla som ti z Pensylvánie darček. Dám ti ho do priehradky na katedre. Aké si mal Vianoce ty?“

„Pekné. Plno práce, ale pekné. Čo tvoje prednášky?“

„Sú skvelé. Profesorka Pictonová ma nenechá na pokoji.“

„To si viem predstaviť.“ Paul sa zasmial. „Možno by sme si mohli zájsť niekedy budúci týždeň na kávu a môžeš mi o tom porozprávať.“

„Možno.“ Julia sa usmiala a odolala nutkaniu otočiť sa a pozrieť sa, či nejde Gabriel, keď Paulovi zrazu zmizol úsmev z tváre.

Tmavé obočie sa mu spojilo uprostred a on pristúpil o krok bližšie. Jeho zvyčajne vľúdne rysy zastrel mrak. „Čo sa ti stalo?“

Julia sa pozrela dolu na svoj zimný kabát, ale nevidela nič, čo by ho mohlo znepokojiť. Potom si utrela tvár a napadlo jej, či jej Gabriel nerozmazal na lícach lesk na pery.

Ale Paul sa pozeral inde. Díval sa na jej krk.

Pristúpil ešte bližšie, takže už skutočne narušil jej osobný priestor, a svojou medveďou labou odtiahol jej fialový šál bokom.

„Panebože, Julia, čo to, dočerta, je?“

Myklo ju, lebo jej jedným prácou zdrsneným prstom začal opatrne skúmať uhryznutie na krku. Preklínala skutočnosť, že keď si ráno nanášala mejkap, očividne zabudla použiť aj korektor. „To nič nie je. Som v poriadku.“ Urobila krok späť, omotala si šál dvakrát okolo krku a upravovala si konce, aby sa na neho nemusela pozrieť.

„Viem, ako vyzerá nič, a takto to nevyzerá. To ti urobil ten tvoj priateľ?“

„Samozrejme, že nie! On by mi nikdy neublížil.“

Paul naklonil hlavu nabok. „Hovorila si mi, že ti predtým ublížil. Myslel som, že práve preto si sa s ním nakoniec rozišla.“

Julia zistila, že ju jej vlastné klamstvá zvierajú ako kliešte. Otvorila ústa, aby protestovala, a zase ich rýchlo zavrela, ako sa snažila vymyslieť niečo, čo by mohla povedať.

„To ťa uhryzol z lásky? Alebo z hnevu?“ Paul sa snažil udržať pokojný hlas. Mal zlosť na toho, kto sa k Julii správal tak násilnícky, a viac ako ochotne by ho našiel a kopol do zadku. Niekoľkokrát.

„Owen by nikdy nič také neurobil. Nikdy by na mňa nesiahol.“

„Tak, doparoma, Julia, čo sa stalo?“

Zažmurkala nad jeho hnevom a zistila, že sa pozerá dole na svoje topánky.

„A neklam mi,“ vydýchol.

„Počas Vďakyvzdania sa niekto vlámal do domu môjho otca a napadol ma. Takto som prišla k tej jazve. Viem, že je príšerná. Musím si ju dať odstrániť.“

Paul bol chvíľu ticho, keď mu došlo, čo povedala. „Toto uhryznutie sa zdá na zlodeja trochu príliš osobné, nemyslíš?“

Julia si začala hrýzť vnútornú stranu líca.

„A prečo by si sa mala hanbiť za to, že si bola napadnutá? Nebola to tvoja chyba,“ zlostil sa Paul. „Nechceš mi to povedať. Chápem to.“ Natiahol sa, chytil ju za ruku a palcom ju hladkal po chrbte dlane.

„Ak sa ho potrebuješ zbaviť, môžem ti pomôcť.“

„To je veľmi milé, ale polícia ho už chytila. Tu ma nenájde.“

Paul uvoľnil ramená. „Som tvoj priateľ, Zajačik. Záleží mi na tebe. Dovoľ mi pomôcť ti, skôr ako sa stane niečo horšie.“

Odtiahla ruku. „Ja nie som zajac a tvoju pomoc nepotrebujem.“

„Nemyslel som tou prezývkou nič zlé,“ zadíval sa na ňu kajúcne. „Prečo ti neprišiel Owen na pomoc? Ja by som toho zlodeja zmlátil na kašu.“

Už mala na jazyku, že v skutočnosti to bol Owen, kto ju zachránil, ale rýchlo si to rozmyslela.

„To teda musí byť skvelý priateľ, keď na teba nedá pozor.“

„Bola som doma sama. Nikto nemohol tušiť, že by sa tam niekto mohol vlámať a napadnúť ma. Nie som v problémoch, Paul, aj napriek tomu, čo si myslíš.“ Oči jej žiarili.

Paul na ňu ostro pozrel. „Nikdy som nepovedal, že potrebuješ zachraňovať. Ale to, čo máš na krku, nie je to, čo ti urobí zlodej. Je to skurvená stigma. A musíš uznať, že za ten krátky čas, čo ťa poznám, si ťa už pár ľudí podalo. Christa, Profesorka Bolesť, Emerson ...“

„Toto bolo iné.“

„Zaslúžiš si niečo lepšie než byť pre niekoho len boxovacím vrecom.“ Jeho tichý hlas spôsobil, že sa Julia zachvela. „Ja by som sa k tebe nikdy takto nesprával.“

Pozrela sa do jeho vľúdnych hnedých očí a mlčky stála, dúfajúc, že sa neobjaví Gabriel.

Paul si zastrčil ruky do vreciek na kabáte a prestupoval z nohy na nohu. „Chystám sa na Yonge Street za pár kamarátmi na večeru. Nechcela by si sa ku mne pripojiť?“

„Bola som vonku skoro celý deň. Pôjdem domov.“

Prikývol. „Meškám, inak by som ťa odprevadil. Potrebuješ peniaze na taxík?“

„Nie, mám. Ďakujem.“ Začala sa hrať s rukavicami a upravovala si ich na prstoch. „Si dobrý priateľ.“

„Uvidíme sa.“ Bolestne sa na ňu usmial a odchádzal preč.

Julia sa obrátila, pozrela sa na sklenené dvere budovy, ale Gabriela nevidela.

„Julia?“ zavolal na ňu Paul.

„Áno?“

„Buď opatrná, dobre?“

Prikývla, zamávala mu a sledovala, ako sa otočil a odišiel.

O druhej ráno sa Julia náhle prebudila. Bola v Gabrielovej posteli a izba sa strácala v tme. Ale bola sama.

Gabriel sa vrátil, až keď Paul odišiel. Nedával najavo, či ich rozhovor videl, aj keď sa jej zdal počas ich slávnostnej večere trochu zamĺknutý. Neskôr, keď bola pripravená ísť do postele, ju pobozkal na čelo a povedal, že sa k nej čoskoro pripojí. Prešlo však niekoľko hodín a on tu ešte nebol.

Vydala sa po špičkách cez chodbu. V celom byte bola tma a svetlo presvitalo len spod dverí Gabrielovej pracovne. Stála na chodbe a počúvala. Keď začula ťukanie klávesnice, stlačila kľučku a vošla dnu.

Keď vstúpila, Gabriel bol viac ako prekvapený. Zdvihol k nej spoza svojich okuliarov prižmúrené a znepokojené oči.

„Čo tu robíš?“ Okamžite vstal a položil veľký Oxfordský slovník na poznámky, ktoré mal rozhádzané po celom stole.

„Ja – nič,“ zaváhala a zadívala sa na svoje bosé chodidlá. Pomrvila na perzskom koberci prstami na nohách.

V okamihu bol pri nej. „Deje sa niečo?“

„Neprišiel si do postele. Robila som si starosti.“

Gabriel si zložil okuliare a pretrel si oči. „Čoskoro si prídem ľahnúť. Mám ešte pár vecí, ktoré nemôžem odložiť.“

Julia sa natiahla, pobozkala ho na líce a otočila sa na odchod.

„Počkaj. Dovoľ mi, aby som ťa uložil.“ Vzal ju za ruku a viedol ju temnou chodbou späť do ich spálne.

Veľká stredoveká posteľ, tmavý nábytok a ľadovomodrý hodváb boli preč. Gabriel si najal bytového dizajnéra, aby zariadil hlavnú spálňu podobne ako tú, v ktorej si užívali s Juliou v Umbrii. Steny teraz boli smotanovej farby a uprostred miestnosti stála veľká posteľ s nebesami a priesvitnými závesmi. Julia tú premenu a zároveň inšpiráciu schvaľovala. Izba už nebola iba jeho, ale ich.

„Sladké sny.“ Vtisol jej takmer otcovskú pusu na čelo a potom za sebou zavrel dvere.

Julia zostala chvíľu len tak ležať a premýšľala, čo pred ňou skrýva. Bojovala s otázkou, či po tom má, alebo nemá pátrať, alebo mu má jednoducho veriť. Bez uspokojivého riešenia upadla do nepokojného spánku.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .