Kapitola pátá

MOUDROST STARÉHO RYBÁŘE

Chatterton se nemohl dočkat, až uslyší, co Mattera o pirátu Bannisterovi zjistil. A tak jel šest hodin ze Samaná, aby ho vyzvedl na letišti v Santu Domingu. Ale předtím, než si stihli vůbec něco říct, zazvonil Matterovi mobil. Byl to Victor Francisco Garcia-Alecont, Matterův budoucí tchán. Ptal se, jestli by se spolu nemohli potkat v centru. Naléhavost jeho žádosti Matteru vystrašila. Věděl ale jistě, že Carolina je v pořádku, protože jinak by ho nepozval i s Chattertonem. Parťáci se zanedlouho objevili v malé restauraci, která byla vzdálená jen přes ulici od Karibského moře. Garcia-Alecont byl již uvnitř, jediný zákazník. Jen pár mužů v zemi vzbuzovalo takový respekt jako on. Býval viceadmirálem a velitelem dominikánského námořnictva, ředitelem odboru azylové politiky, kulturním atašé ve Washingtonu, D.C., a je autorem několika knih o námořních protokolech a taktice Dominikánské republiky. Garcia-Alecont byl vážený muž; určitě se s nimi nechtěl sejít jen proto, aby prodiskutoval výzdobu na jeho svatbě s Carolinou.

Admirál přešel rovnou k věci. Díky konexím v politice a armádě zjistil, že dominikánská vláda je přístupná k podepsání mezinárodní smlouvy s UNESCEM  a soukromí hledači vraků by tak měli utrum. Dohoda zatím nebyla uzavřena, ani nebylo známo, kdy se uzavře, ale politické větry tím směrem s jistotou vanuly. Zanedlouho dny hledání ztracených lodí v dominikánských vodách pro obyčejné chlápky jako Chatterton a Mattera skončí.

Novinky je nepříjemně překvapily. Měli v plánu se k lovení pokladu vrátit hned poté, co najdou Zlaté rouno. Samozřejmě věděli, že hrozba zákazu existuje, ale nečekali, že se zhmotní tak brzy. A teď tu před nimi seděl Garcia-Alecont, muž se známostmi ve vládě, a sděloval jim, že si musí vybrat mezi piráty a pokladem – už zřejmě nezbýval čas na obojí.

Všichni mlčeli. Potom Mattera vytáhl notes, nákresy a mapu ze svého batohu a rozložil je na stůl.

Předložil jim Bannisterovu historii, dokonce některé části i přehrál, rozdával na palubě Falconu povely k výstřelům na Zlaté rouno a napodoboval zvuky děl pomocí solničky a pepřenky, které rozestavil na stole, aby vypadaly jako kanóny. Když Mattera skončil, číšník mezitím vyměnil obědové menu za večerní, ale žádný z mužů se o jídlo nezajímal. Prostě se jen chtěli bavit o Bannisterovi.

„Tenhle chlapík měl dobře zaděláno,“ řekl Chatterton. „Měl peníze, měl respekt a obdiv společnosti. Vše, co zbývalo udělat, bylo doplout k cílové čáře a prohlásit svůj život za perfektní. Ale to on nemohl. Něco ho lákalo. Měl šanci udělat něco úžasnýho, co by přesahovalo hranice jeho představivosti; jen musel vymyslet, co by to vlastně mělo být. A v sedmnáctým století nejtěžší a nejlepší věc bylo stát se pirátem. Celý svět tě honí, země vypíšou odměnu na tvou hlavu; víš, že když tě přistihnou, pověsí tě. Ale jakej by to byl život, kdyby to neudělal.“

„Já bych to viděl asi takhle,“ řekl Mattera. „Máme tu chlápka, kterej od doby, co byl ještě kluk, hrál na jistotu – nemůžeš kormidlovat obchodní loď s naplánovanou trasou skrz celý Atlantik, pokud nejseš zodpovědnej. Poté se jeho loď převrátila v Port Royal a přišel o pár mužů. Najednou si uvědomil, jak je život krátkej. Zároveň vidí všechny ty piráty v Port Royal, jak tvoří dějiny a píšou svoje jména do knih o historii. A ví, že má šanci udělat to samý, aby si ho lidi pamatovali, možná dokonce i četli o jeho skutcích o staletí později.“

Muži čekali, až Garcia-Alecont zavede konverzaci zpět k hrozbě UNESCA. Vysloužilý admirál upřeně hleděl z okna na Karibik.

„Bannister se narodil jako vůdce,“ řekl Garcia-Alecont. „Měl instinkt, který vedl muže k dokonalosti. Když takový talent máš, nemůžeš se ho jen tak vzdát. Také ho ale nemůžeš využít, zatímco převážíš cukr a zvířecí kožešiny přes Atlantik. A když je ti pětatřicet, je moc pozdě jít to zkusit do námořnictva. Ale na pirátské lodi… navíc dokud v tebe muži věří, nemáš důvod končit. Když v tebe věří, můžeš dokonce porazit i Královské námořnictvo.“

Muži konečně přivolali číšníka. I když si užívali grilovanou chobotnici a mluvili o baseballu a nadcházejících volbách, mysleli na Bannistera. Po večeři se na parkovišti Chatterton a Mattera začali omlouvat, že tak dlouho okupují vilu, ale Garcia-Alecont pozvedl ruku a zarazil je.

„Mi casa – su casa,“ řekl. „Jděte a najděte svého piráta.“

Nezáleželo na tom, jak moc fascinující Bannisterův život byl, teď už to bylo čistě o tom, jestli Chattertona a Matteru informace zavedou ke Zlatému rounu. Během několikahodinové cesty zpět do Samaná rozložili na předním sedadle mezi sebe tabulky a hledali body, které by mohli spojit.

Teď už bylo naprosto jisté, že Bannister byl moc schopný kapitán na to, aby opravoval loď na místě tak odhaleném a zranitelném jako Cayo Levantado. Ale to neznamenalo, že se Zlaté rouno nepotopilo blízko ostrova. Jen míli severně od něj se nacházelo pár menších pláží, kde piráti mohli svou loď opravit. Chatterton vyznačil každé z těchto míst, které vypadalo dost velké na to, aby skrylo velkou loď. Kdyby se Zlaté rouno potopilo blízko nich, pořád by se dalo říct, že se potopilo u Cayo Levantada, jak Bowden od začátku tvrdil.

Následujícího rána, když tým nakládal svoji loď, přivedl Matterův bodyguard Claudio do vily místního rybáře. Ten tvrdil, že před pár dny viděl drahou potápěčskou loď u západní pláže Cayo Levantada. Potápěčů si nevšiml, ale viděl posádku, jak vytahuje elektroniku z vody.

Chattertona a Matteru napadala jen dvě možná vysvětlení. Prvním bylo, že loď byla plná víkendových potápěčů s levnými detektory kovů, kteří hledali potopený poklad – jedna z obvyklých fantazií turistů. Nebo loď mohla patřit rivalům ze společnosti, která se doslechla, že Bowden měl Zlaté rouno na dosah, a chtěla mu ukrást jeho práva. Druhá možnost by byla vražedná.

Přes třicet let měl Bowden s dominikánskou vládou nájemní smlouvu, která mu udělovala exkluzivní práva na jakýkoliv vrak potopený v rozlehlé oblasti zahrnující i Samaná Bay. Na papíře to znamenalo, že všem ostatním bylo zakázáno v této oblasti vraky hledat. Ve skutečnosti bylo téměř nemožné tomu zabránit. Oblast byla příliš velká a těch několik námořních lodí, které oblast hlídaly, neměly dostatek možností ani paliva na to, aby ochránily práva lovců pokladů.

Ale to byl jen začátek jejich problémů.

Kdyby cizinec našel vrak v oblasti dané nájemní smlouvou nebo kdyby tvrdil, že to nebylo přímo v ní, ale poblíž, tak by Ministerio de Cultura, které se staralo o kulturní dědictví země, mohlo udělit práva jemu. Většinou ministerstvo takové žádosti odmítalo ve prospěch nájemníka. Ale pokud měl cizinec dobré doporučení – od společnosti nebo univerzitních průzkumníků – a mohl dokázat, že bez úsilí, které vraku věnoval, by jej pravděpodobně nikdo nenalezl, mohl zvítězit. To byla část, které se Chatterton s Matterou obávali nejvíc. Bowden posledních pár let strávil snahou o nalezení galeony Concepción v oblasti Silver Bank, místě vzdáleném téměř sto mil od Samaná Bay. Vetřelec by se klidně mohl hádat, že Bowden už dávno opustil svůj výzkum Zlatého rouna. Kdyby ministerstvo souhlasilo a udělilo vetřelci práva na vrak, byl by konec všem pirátským snům Chattertona a Mattery.

Každopádně pouhé přítomnosti potápěčské lodi okolo ostrova naložené moderní technologií se nemuseli obávat. Akademici a průzkumníci často pluli do této oblasti studovat velryby nebo jiné mořské organismy. Ale vzpomínka na incident, který se jim před rokem přihodil, je pořád tížila.

Stalo se to v podvečer potápěčského workshopu, který Mattera sponzoroval ve městě Juan Dolio, poblíž Santa Dominga. Neohlášeně se objevil mladý muž a vytáhl Matteru a Chattertona stranou. Pověděl jim, že na úřad byla podána stížnost proti Carolině, Matterově snoubence. Byla obviněna z krádeže zlatých mincí, které se vyplavily na pobřeží poblíž potápěčského centra, aniž by to nahlásila – kulturní krádež. Někteří pracovníci ministerstva jí dokonce přezdívali „Pirátská princezna Juan Dolia“. Tyto zprávy Matteru rozzuřily – Carolina žádné mince nenašla, neukradla by ani mušli z pláže – a dožadoval se informace, kdo tato obvinění vznesl. Muž jim však už nic dalšího neřekl. A tak Mattera zašel za Garcia-Alecontem, který si právě na baru vychutnával svůj drink.

Garcia-Alecont snad zuřil ještě víc než Mattera. O pár chvil později už pochodoval po pláži a štěkal rozkazy do svého telefonu. Měl rozsáhlou síť kontaktů a bylo jasné, že právě teď se jich dovolával. Když se vrátil, sdělil Chattertonovi s Matterou, že stížnost na Carolinu byla anonymní, což je dovedlo k myšlence, že někdo neoceňuje novou americkou konkurenci. Uvedl věci na pravou míru a varoval úředníky, aby už nikdy nepošpinili jméno jeho dcery. Řekl Chattertonovi a Matterovi, že odteď by si měli být vědomi dvou věcí. Za prvé, věci se mohou v Dominikánské republice proti lidem, speciálně proti gringům, velice rychle obrátit. A za druhé, evidentně už na ně někdo v téhle zemi má pifku.

Právě tato vzpomínka donutila Matteru vytáhnout balík peněz a předat je rybáři, který jim o potápěčské lodi u Cayo Levantada přišel říct. Mattera svou lámanou španělštinou poprosil muže, aby s přáteli dávali pozor, jestli se v zátoce neobjeví další takové lodě. Muž mu to přislíbil.

Tým dokončil nalodění Hlubinného průzkumníka a pak vyrazil do nové oblasti, jen pár kilometrů na sever od Cayo Levantada. Výběr se zúžil na oblast, která:

1. byla vhodná pro careening,

2. byla dobře schovaná před okolo plujícími loděmi,

3. měla vhodná místa, odkud se dalo střílet z děl,

4. zahrnovala oblast s hloubkou sedm metrů (hloubka, ve které se potopilo Zlaté rouno).

Muži připluli k pláži ve tvaru písmene U, která se táhla asi půl kilometru. Byly to už týdny, co naposledy použili magnetometr, ale teď se jim vše vrátilo, zapojovali kabely a zapínali počítače, pohybovali se instinktivně. Záznamy se nahromadily a tým se druhý den ráno vrátil, aby se ke každému z nich potopil. Ve vodě Mattera následoval blikání detektoru kovu, dokud nenarazil na jakýsi útvar z pískovce. Zdvihl ho před svou masku a rozeznal anděla vytesaného do kamene a vybledlý nápis v jazyce, který nerozpoznal. Vytáhl z písku další předmět, tentokrát ve tvaru kříže, a přejel prsty po vyrytých písmenech. Znovu nerozšifroval slova, ale najednou přesně věděl, kde se nachází. Tohle býval hřbitov postavený před staletími na okraji země, který spadl do moře.

Objev sice muže fascinoval, ale jejich případ nikam neposunul. Chattertonovi a Ehrenbergovi se ve vodách poblíž nedařilo o moc líp. Stejně se ale potopili ke každému místu, které magnetometr zaznamenal. Nevytáhli však nic jiného než harampádí.

A tak se přesunuli dál na západ. Když večer studovali mapu ve vile a snažili se najít novou lokaci, v domě znovu vypadl proud.

„Podělaný pojistky!“ zařval Chatterton.

O minutu později přišel do místnosti Claudio s baterkou a opalovacím krémem.

„V Gran Bahii se pořád svítí, šéfe.“

O chvíli později už muži vcházeli do podniku naproti vile u průlivu. Na pozemek směli pouze registrovaní hosté, ale tým už podnikl předběžná opatření. Oblékli se do bermud, vzali si foťáky a krémy na opalování – převlékli se za turisty. Ochranka na ně zamávala a zavedla je k rohovému stolu, kde si rozložili své mapy a tabulky. Soustředili se hlavně na úsek pláže asi dva a půl kilometru dlouhý na západ od starobylého hřbitova, který našli. Místo bylo skryté malým ostrovem a obklopeno vodami přesně té správné hloubky. Nejlepší na tom všem bylo, že ve starých Matterových mapách byla tato oblast pojmenována Carenero Samaná. V překladu carenero znamenalo místo vhodné pro careening.

„Tam bych klidně s Britama bojoval,“ řekl Mattera. „Je to hezky poetický.“

„To by mohlo být ono,“ souhlasil Chatterton. „Kouknem tam zítra.“

Když se muži vrátili zpět do vily, proud pořád nešel, takže Chatterton a Mattera znovu přespali v Mitsubishi. Vyrazili za svítání a strávili dalších pár dnů průzkumem a potápěním se v Carenero Samaná. Nenašli ale vůbec nic.

Chatterton pak musel letět do Států na jakousi přednášku, kde měl pronést proslov. Ale nakonec to přišlo docela vhod, protože stejně už nenašli další oblast splňující kritéria, kterou by mohli prozkoumat. A tak Mattera dal pár dní volna i Ehrenbergovi s Kretschmerem a pak udělal to jediné, co sám v Samaná mohl – šel si promluvit se starým rybářem.

Začal poblíž starého hřbitova, který našli, v ruce flašku rumu Brugal a zrezivělou plechovku plnou benzínu. Na pobřeží narazil na dva postarší Dominikánce, kteří zrovna dávali na háčky návnady. Celý život obdivoval tyhle dříče, kteří si sami vyráběli svoje sítě i plachty z modrých hader, když jim došel benzín. Někteří se dokonce i v sedmdesáti letech potápěli na nádech a lovili harpunami papouščí ryby.

Podal mužům láhev rumu a zkusil to na ně svou lámanou španělštinou.

„Dónde están los barcos perdidos?“ Kde jsou ztracené lodě?

Muži se zeptali, jaký typ lodě hledá.

„Pirata.“

Jen se usmáli, ale odpověď na jeho otázku neměli.

Mattera se přesunul k další skupině rybářů, a další, podával jim rum a benzín. Jeden po druhém říkali „Lo siento“ – je nám líto – ale nedaleko od vily, po cestě zpátky, narazil na starého muže, který na něj začal mávat. Dali se do hovoru a po chvíli stařík Matterovi řekl: „Mám bratrance v Rincónu a jeho dědeček o pirátské lodi v Samaná Bay věděl. Bratranec už je teď sice starý, ale možná by mohl pomoct.“ Rybář na kousek papíru napsal telefonní číslo a předal ho Matterovi. O odměně za svoji laskavost nechtěl ani slyšet.

Mattera to do vily nevydržel. Číslo vytočil už v autě a dovolal se dalšímu starému pánovi, který mluvil plynulou angličtinou. Ano, řekl muž, asi by něco o potopené pirátské lodi v Samaná Bay věděl. Mohli bychom si promluvit večer. Instruoval Matteru, jak se dostane na pláž v Rincón Bay po cestě směřující na sever, trvající asi tři čtvrtě hodiny.

Mattera to místo znal. Říkalo se, že se tam potopily galeony, a s Chattertonem zvažovali, že by v té oblasti spustili svůj plán na nalezení pokladu. Rincón byl stejně tak nebezpečný jako krásný, místo na konci světa. Pro pašeráky a nájemné vrahy ráj na zemi.  Mattera byl ochotný tam zajet, ale rozhodně ne bez svého Glocku 19, pistole, kterou u sebe nosil už několik let.

Jeho Mitsubishi však nechtělo nastartovat, a tak popadl klíčky od Mercedesu C230 Garcia-Aleconta. Každé auto, tedy až na úplnou rachotinu, bylo příliš cenné na to, aby s ním do Rincónu jel, ale copak měl na výběr? Kdyby schůzku odložil, rybář by si to mohl rozmyslet.

„Omlouvám se, Victore,“ řekl si sám pro sebe. „Dám si pozor.“

O hodinu později sjel z hlavní silnice poblíž Rincónu a zabočil na vedlejší štěrkovou cestu, která vedla k pláži. V dálce viděl mladého muže, jak na něj mává. Zřejmě ho poslal sám rybář, a tak Mattera zpomalil, aby se ujistil, že je tomu opravdu tak. V kuželu světel viděl, jak si muž dlouze potáhl z cigarety a pak nedopalek odhodil. Ulice vzplanula a zablokovala Matterovi únikovou cestu. Mattera instinktivně šlápl na plyn a začal couvat – věděl, že ho zrovna přepadli – a jak se pneumatiky zahrabaly do štěrku, ze tmy se vynořilo dalších šest mužů běžících směrem k němu s noži a palicemi a házeli na něj zápalné láhve. Mattera zuřivě couval asi čtyřicet metrů a potom auto otočil. Když ale chtěl zařadit, aby mohl ujet, Mercedes chcípl. Ocitl se na místě, kde byli lidé ochotni vraždit i za deset dolarů a Mattera se musel rychle rozhodnout. Mohl zkusit znovu nastartovat. Nebo mohl muže přivést k rozumu tím jediným způsobem, jaký znal.

Zatáhl ruční brzdu a napůl pootevřel dveře. Jednou nohou vykročil na silnici, přikrčil se za dveře, vytáhl pistoli a začal střílet směrem k přibližujícímu se gangu. Při zvuku výstřelů se útočníci nejdřív zastavili, a pak co nejrychleji utíkali zpátky. Mattera čekal na opětovanou palbu. Za pár vteřin ale byla ulice tichá, až na štěkot divokých psů. Zadýchaný si vyměnil zásobník ve zbrani, nastoupil zpět do auta a nastartoval. Když odjede hned, možná to stihne dřív, než ho někdo začne pronásledovat.

A přesně to by také udělal, kdyby tu nešlo o pirátskou loď.

Znovu se vrátil na cestu, ze které předtím zabočil, a s kapkami potu stékajícími po obličeji dojel až k polorozpadlému baru, kde se měl se starým rybářem setkat. Když zhruba sedmdesátiletého muže s tmavou pletí našel, měl už před sebou rozpité pivo. Potřásli si rukama. Na otázku, zda měl problém místo najít, Mattera odpověděl: „Ale, jen jsem cestou potkal pár pirátů.“

Muži se usadili a pustili se do řeči. Rybář tvrdil, že jeho dědeček býval skvělým vypravěčem a jeden z jeho nejlepších příběhů byl ten o pirátské lodi v Samaná Bay.

„Jak věděl, že byla pirátská?“ zeptal se Mattera.

„Řekl mu to jeho dědeček.“

Na to přesně Mattera čekal a doufal, že to uslyší. V těchto částech Dominikánské republiky byly takové příběhy dědictvím. Také to byla ta nejlepší vodítka k vrakům.

„Co vám o ní dědeček řekl?“

Rybář se zasmál. Řekl, že historka se měnila pokaždé, když ji vyprávěl, ale pár detailů zůstávalo stejných. Úžasný pirátský kapitán bojoval proti své Nemesis. Spousta mužů zemřela. Kapitán unikl. Jeho loď se však potopila na dno zátoky.

„Kde přesně v Samaná Bay?“ zeptal se Mattera. V očekávání zadržel dech. Samaná Bay byla opravdu velká oblast, táhla se víc než osm kilometrů od severu k jihu podél pobřeží. Pokud by rybář místo neupřesnil, jeho příběh by mu nebyl k ničemu.

„Poblíž Cayo Levantada.“

Bingo. Teď Mattera potřeboval opravdu konkrétní lokaci, což znamenalo přejít k věci. Kdyby si rybář dopředu řekl o velkou sumu peněz, jeho informace by asi nebyla příliš užitečná. Za ty dva roky, co Chatterton s Matterou spojili své síly, oslovilo je pár místních s nabídkou, že je zavezou ke ztraceným vrakům – téměř vždy za nějakou cenu. Jeden jim dokonce slíbil ukázat San Miguel, asi nejcennější ztracenou španělskou galeonu, za dva miliony dolarů v hotovosti. Takové nabídky ze zásady odmítali. Kdyby člověk měl opravdu pravdivou informaci, nepotřeboval by peníze dopředu. Byl by spokojený, kdyby si vysmlouval právo na kousek vraku. Všechno ostatní, stejně jako spousta jiných věcí v této divočině, byla jen snahou z někoho tahat peníze.

„Co vám můžu nabídnout?“ zeptal se Mattera.

„Až loď najdete, dejte mi to, co vám bude připadat fér,“ řekl starý muž.

Muži si potřásli rukama a Mattera vytáhl malý černý kožený zápisník. O pár minut později už měl přesný popis oblasti, místo vzdálené asi kilometr od vily na severním pobřeží zátoky. Téměř šest a půl kilometru vzdálené od Cayo Levantada, pláž byla vhodná pro careening a poskytovala dostatek krytých míst, ze kterých mohli střílet na britské námořnictvo.

Poté, co rybáři poděkoval a rozloučil se, vrátil se Mattera k autu. Zkontroloval zásobník, aby se ujistil, že je opravdu plný, a vydal se na cestu. Řídil koleny, jednu ruku položenou na zbrani, druhou na notesu s instrukcemi. Nehodlal spustit oko ani z jednoho.

Kapitola šestá

UŽ NENÍ KDE HLEDAT

Když se Chatterton vrátil ze Států, tým se nalodil a vyrazil k místu, které Matterovi popsal rybář. Muži začali asi dvě stě metrů od břehu v hloubce devíti metrů. Ehrenberg skoro nestíhal zapisovat výsledky, které magnetometr hlásil. Bylo jisté, že ve vodě je něco velkého a kovového. Zavolal ostatní na poradu, aby se také přišli podívat.

Normálně by muži počkali den dva, než by se k nim potápěli. Ale teď si Chatterton s Matterou vysvlékli trika, oblékli neopren, a ještě dřív, než jim Ehrenberg nebo Kretschmer stihli popřát hodně štěstí, byli ve vodě.

Když se dostali k blátivému dnu, muži si na počítači* zkontrolovali hloubku – osm metrů. Skoro se shodovala s hloubkou, ve které očekávali, že najdou Zlaté rouno.

* pozn. překladatele – hodinky, které slouží jako hloubkoměr, tlakoměr, měří dobu ponoru, dekompresní zastávky aj.

Teď jen museli najít to, co způsobilo rušení, které magnetometr zaznamenal. Pod vodou s sebou měli jeden ruční detektor a jak s ním pohybovali tam a zpět, začal Chattertonovi pípat do ucha. Mattera ten zvuk slyšel na metr daleko. Muži následovali zvuk, dokud před sebou v dálce neuviděli jakýsi nekonkrétní předmět, stěnu trčící z bláta do výšky asi sedmi metrů, něco obrovského a s pravými úhly, něco vyrobeného člověkem. Jak se přiblížili, předmět se zaostřil. Vypadalo to jako vyčnívající trup velké lodi, a když připlavali přímo k němu, věděli, že mají pravdu. Ale nález je opravdu zklamal, protože trup byl železný. A železo nebylo běžně využíváno až do poloviny devatenáctého století, více než 150 let po potopení Zlatého rouna.

I tak se ale chtěli podívat z blízka. Uviděli řady laviček, každou pro pět nebo šest pasažérů. Chatterton a Mattera vyrůstali v New Yorku, a tak věděli, jak takový trajekt vypadá. Mohli jen doufat, že byl prázdný nebo že alespoň všichni unikli dřív, než šla loď ke dnu.

Oba muži už dřív viděli lidské pozůstatky ve vracích. Teď čekali, že uvidí další. Na jednom okraji Mattera uviděl cosi, co vypadalo jako lidská kostra. Natáhl se, aby odstranil trosky, ale když se přiblížil, z písku a bláta se vynořila řada zubů ostrých jako břitva a srazila ho zemi. Nalezl rovnováhu přesně včas, aby uviděl útočníka, metr dlouhou barakudu a to, jak se k němu vrací. Místní legenda pravila, že barakudy v této části moře jsou šílené, protože požírají papouščí ryby s toxiny – nemocí zvanou ciguatera – a že člověku servou kůži z obličeje, pokud dostanou šanci. Mattera si nepřál ověřit si tuto legendu na vlastní kůži. Zhoupl svou velkou kameru a vrazil ji barakudě přímo do čumáku a vystřelil ji z vraku.

„Sorry, kámo,“ řekl. „My tady jenom hledáme piráty.“

Ani jeden potápěč nenašel lidské pozůstatky. Další dva dny prošetřovali všechny záznamy, ale každý z nich patřil trajektu. Když zavolali na pár míst, zjistili, že trajekt se potopil v sedmdesátých letech. Úředníci ze Samaná byli za tento objev vděční, protože ho doteď nemohli objevit. Ale pro muže to znamenalo, že už neměli kde hledat. A nikdo nevěděl, co podniknout dál.

Nemělo smysl pokračovat v průzkumu od Samaná Bay dál na západ – i tak už zašli příliš daleko od Cayo Levantada. Ještě tu byly dva nebo tři kilometry pobřeží na východě ostrova, ale mužům přišlo nemožné, že by Bannister zakotvil právě tam, napospas nemilosrdnému počasí otevřeného Atlantiku a vystavený na odiv okolo proplouvajícím lodím. Mattera se snažil tomuto okamžiku vyhnout, co nejdéle to šlo, ale už to takhle dál nešlo. Ve vile si vzal Chattertona stranou.

Musíme si dát pauzu, řekl svému parťákovi. Ne že bych si chtěl udělat dovolenou, trochu si odpočinout a vyčistit hlavu, ale potřebujeme platící zákazníky. Jejich podnikání se prodražilo mnohem víc, než předpokládali. Každý týden mizely z jejich účtů tisíce dolarů. Lodě, generátory, elektronika, palivo, prázdné žaludky – všechno se muselo neustále opravovat nebo plnit. A v Dominikánské republice to stálo majlant. Za tu dobu museli vyměnit kabel od magnetometru třikrát, v ceně téměř čtyř tisíc dolarů za kus. Za telefon a přístup k internetu posádka platila víc než sedm tisíc dolarů měsíčně. Slaná voda všechno požírala. Bylo to něco přes dva roky, co Chatterton s Matterou spojil síly, a za tu dobu už dohromady utratili okolo milionu dolarů. Zatím se jim z toho nevrátil ani desetník.

„Ty chceš vycouvat?“ zeptal se Chatterton.

„Ne,“ odpověděl Mattera. „Ale musíme si vydělat, co to jen půjde. Znám lidi, co jsou ochotní zaplatit slušný prachy za potápění se s námi. Teda vlastně s tebou. Ty jsi tady ta atrakce.“

Chatterton zakroutil hlavou.

„Právě tady bojujeme o život. Kdykoliv můžou Tracymu vzít jeho práva. UNESCO nám dýchá na záda. A nejspíš se budeme muset vypořádat i se zloději, kteří se nám možná zrovna teď snaží ukradnout Zlaté rouno. A ty chceš, abych turistům ukázal hezký korálový útesy?“

„Já nechci. Já musím,“ řekl Mattera. „Je to jen týden, Johne. Budeš se usmívat, podepíšeš pár knih, povykládáš nějakou historku. Toť vše. Je to vážně nutný.“

• • •

Samaná Bay byla opravdu okouzlující, tedy pokud tam člověk zrovna nehledal pirátskou loď. Týden se Chatterton s Matterou potápěli se skupinami zazobaných Američanů k vraku trajektu, který našli, potopeným kanónům poblíž mělčiny Barco Perdido Shoals u Dominikánské republiky, dokonce i k Tolose, galeoně, na které pracoval Bowden. Oba muži se usmívali od ucha k uchu, Chatterton vyprávěl strhující příběhy o tom, jak objevil ponorku a o Titaniku. Ale kdykoliv mohli, ukradli si každý okamžik a mluvili o tom, jaký bude jejich další krok směrem ke Zlatému rounu. Na odpověď však nepřišli.

Když týden pro turisty skončil, parťáci pozvali hosty na večeři U Tonyho. Jedli ve tmě, protože vypadl proud, ale stihli vypít svoje Presidente Lights dříve, než zteplalo. Konverzace se ubrala k nejnovějším zprávám, jedna z nich se dokonce dostala i do mezinárodního tisku.

V roce 2007, Odyssey Marine Exploration, veřejná obchodní společnost, dosáhla rekordní tržbu, když vydražila stříbrnou minci z vraku nalezeného u Gibraltaru z brzkého devatenáctého století za půl miliardy dolarů. Teď, o více než rok později, Španělsko vyhlásilo právo na vrak a dožadovalo se, aby byl poklad navrácen vládě. Společnost Odyssey odmítla a začala se soudit. Tento případ pravděpodobně určí budoucnost soukromého podnikání lovců pokladů.

Jeden z hostů se Chattertona a Mattery zeptal, jestli se bojí, že by si vláda mohla dělat nároky na Zlaté rouno. Chatterton zakroutil hlavou. V tom byla právě ta krása pirátské lodi, vysvětlil. Nepatřila nikomu. Žádná vláda si na ni nemohla dělat nároky.

„Takže všechen ten poklad je váš?“ řekl jeden z hostů.

„Možná tam ani žádný poklad nebude,“ odpověděl Mattera. „A kromě toho poklad není to hlavní.“ Muž vypadal zmateně. „Poklad se najde každou chvíli,“ řekl Mattera. „Ale pirátská loď ze zlatého věku? Ta jen jednou za život. To už je na pořád.“

• • •

Muži se už nemohli dočkat, až se budou moci vrátit ke své pirátské misi, ale když si chtěli ujasnit nový plán, už nebylo kam dál jít. Prohledali každou v úvahu připadající oblast poblíž Cayo Levantada, potopili se ke každému záznamu z magnetometru. Poprvé od doby, co se před pěti měsíci tým objevil v Samaná, nevěděli jak dál.

Další týden nedělali nic jiného, než že čistili loď a organizovali si zásoby v kůlně ve vile, kde mimo jiné měli i veškeré vybavení. Mezitím přemýšleli, kdo z nich odejde jako první. Stýskalo se jim po domově, nikdo nevydělával, žili jenom na pizze a kukuřičných lupíncích uprostřed ničeho a komáři je požírali za živa. Chattertonova manželka Carla a Matterova snoubenka Carolina chtěly své muže doma a prosily je, aby přijížděli častěji.

Chatterton s Matterou se setkali u Fabia, aby se dohodli, co podniknou dál. Oba už, a ne jednou, napadlo, že by bylo jednodušší vrátit se zpět ke galeoně a lovu pokladů dřív, než jim UNESCO zatne tipec. Nebo, jakkoliv se mužům tato myšlenka protivila, mohli se vrátit ke svým životům před tímto partnerstvím, kdy ještě měli dost peněz na to začít s podnikáním.

Objednali si pizzu, kterou si v tichosti snědli, jediným zvukem byl zpěv Shakiry ze starého rádia. Po chvíli se rozmluvili. Existoval nějaký důkaz pro tvrzení, že loď se potopila v hloubce sedmi metrů? A vůbec, jak ví, že se to opravdu přihodilo u Cayo Levantada? Bowden vypadal přesvědčený, ale proč? Žádné zdroje, ze kterých Mattera čerpal, ostrov nezmiňovaly, jen že se pirátská loď potopila v Samaná Bay. Za celou tu dobu nikdy nezpochybnili Bowdenovo tvrzení, že vrak se nacházel u tohoto ostrova – vlastně ani žádnou jinou informaci, kterou jim poskytl, když už byli u toho. Chatterton popadl telefon a zavolal Bowdenovi. O dva dny později už i s Matterou seděli v letadle na cestě do Miami, aby si s ním promluvili o  tom, co všechno ví.

• • •

Setkali se na snídani U Dennyho v South Miami. Chatterton a Mattera přešli rovnou k věci. Potřebovali vědět, proč Bowden věří, že se Zlaté rouno potopilo do hloubky sedmi metrů, a proč si myslí, že se tak stalo u Cayo Levantada.

„Co všechno víte z příběhu o Concepción?“ zeptal se Bowden.

Concepción byla jednou ze tří proslulých galeon s pokladem, na které si Bowden vystavěl svou reputaci. Byl známý svou dlouholetou usilovnou a precizní prací na tomto vraku. Úsilí ocenil i National Geographic v dlouhém článku, který napsal samotný Bowden.

„Známe to základní,“ řekl Mattera. „Ale co to má co společného se Zlatým rounem? Concepción se potopila padesát let před Bannisterem.“

To je pravda, souhlasil Bowden. Ale několik desetiletí po tom, co se potopila, nemohl Concepción a ohromný poklad, který vezla, nikdo najít. To se změnilo v roce 1686, když nevzdělaný kapitán a bývalý pastýř z Maine, William Phips, uzavřel nečekanou dohodu s králem Británie a byla mu udělena práva hledat vrak. Během cesty zabloudil Phips i do Samaná Bay, kde doufal ve výměnný obchod s domorodci. A právě tam jeho posádka narazila na vrak Zlatého rouna.

„Oni ho viděli?“ zeptal se Chatterton.

„Nejen že viděli,“ řekl Bowden. „Viděli ho hodně zblízka.“

Sáhl do kapsy své obrovské plážové košile, vytáhl složený kus papíru a brýle. Začal předčítat z lodního deníku Henryho, jedné z Phipsových lodí.

„Ve tři odpoledne kap. Phips vyslal dvě menší lodě se schopnou a plně ozbrojenou posádkou, aby našly vhodné místo pro careening. Asi dvě míle od Henryho našly vrak potopený čtyři sáhy hluboko, ohořelý, podle úsudku asi čtyři sta tun vážící, nalezeny byly dvě nebo tři železné střely s vyznačeným symbolem šípu, pravděpodobně z těch několika mušket, co na palubě byly… Všechny okolnosti naznačují, že vrak patřil pirátu Bannisterovi, a když prováděl careening, překvapily ho některé z našich [britských] fregat.“

Chatterton a Mattera byli ohromeni množstvím informací, které člověk mohl zjistit z jednoho lodního deníku. Před sebou měli detailně popsaný důkaz, že vrak Zlatého rouna byl nalezen jen pár měsíců po tom, co se potopil. Jeden sáh se rovnal necelým dvěma metrům, takže vrak opravdu ležel v hloubce sedmi metrů. Na palubě se nacházely dělové koule, některé z nich byly označené starým symbolem šípu, který používalo Královské námořnictvo. Loď bude vykazovat známky popálení a na palubě budou i muškety, ze kterých piráti stříleli na Angličany.

Každý z těchto detailů muže fascinoval. Přesto jim ani jeden z nich nenapověděl, kde by vrak mohli najít. A tak se nakonec zeptali Bowdena na tu nejdůležitější otázku ze všech: Proč byl tak přesvědčený, že se Zlaté rouno potopilo u Cayo Levantada?

Bowden na ni samozřejmě měl odpověď. Badatelé se tam potápěli celá desetiletí, možná dokonce i století; v branži lovců pokladů tato častá návštěvnost byla skvělým vodítkem. Také název ostrova, který znamenal vznášet se, naznačoval, že bylo místo už dávno využíváno pro careening. A pak tu byla Miss Universe.

V 80. letech filmaři přijeli do Dominikánské republiky natočit epizodu televizního dokumentárního seriálu Oceanquest. Speciálním hostem byla dvacetipětiletá Shawn Weatherly, nedávno korunovaná Miss Universe, která se později objevila i v Pobřežní hlídce a jiných televizních programech. Tehdy však její prací bylo obléct si přiléhavý neoprenový oblek, nasadit si výstroj a „poprat se se svým strachem“ z potápění. Bowdenovou prací během natáčení bylo ukázat jí, jak to chodí.

Vzal Weatherly ke Cayo Levantadu. Tam, při potápění u západního pobřeží ostrova, objevila u dna velkou keramickou nádobu, pohřbenou v blátě, ale nedotčenou. Bowden podobné viděl v knihách a aukčních katalozích. Soudil, že pochází z Evropy, datoval ji do pozdního sedmnáctého století, přesně takový kousek, jaký možná vezlo i Zlaté rouno. Oblast od té doby několikrát prohledal, ale žádný podobný artefakt už nenašel.

Mattera si na ubrousek čmáral poznámky. Lidi hledají u Levantada už několik století. „Levantado“ znamená „levitovat“. Miss Universe. Chatterton si nezapsal ani slovo.

„Budeš si to pamatovat?“ zeptal se Bowden Chattertona.

„Na co, stejně to nic nedokazuje.“

Jen proto, že lidé vždy něčemu věřili, neznamenalo to, že je tomu opravdu tak. Chatterton čerpal ze svých zkušeností, byla to právě místa, na kterých by jiné nenapadlo ani hledat, která měla tu největší cenu. A k tomu, jak se ostrov jmenoval: možná opravdu byl využíván pro careening, ale rozhodně ne pirátem takového kalibru, jakým byl Bannister. A zatímco si v úžasných detailech vybavil Shawn Weatherly – nádoba mohla do moře spadnout z jiných okolo proplouvajících lodí z té doby.

Bowden zavrtěl hlavou. Řekl, že to cítí v kostech, Levantado je to pravé místo. Ale Chattertona to nezajímalo; chtěl fakta, ne pocity. Respektoval vše, čeho Bowden ve své kariéře dosáhl, důkazům však věřil ještě víc. A všechny důkazy, které s Matterou za pět měsíců posbírali, říkaly, že Zlaté rouno u ostrova není.

Bowden upil ze své kávy a pak z kapsy vytáhl další kus papíru. Tentokrát to byla kopie starého nákresu Samaná Bay, pravděpodobně z roku 1802, z doby, kdy Francouzi vládli Hispaniole. Nápisy byly ve francouzštině, ale když se na ně podívali, ani Chatterton ani Mattera nepotřebovali pomoc s překladem francouzského názvu pro Cayo Levantado. Jasné jak facka, velkými písmeny, „Cayo Banistre“ – Bannisterův ostrov.

Muži zírali na papír. Tento nákres byl víc než jen pocit v kostech nebo odhad. Byl to skutečný důkaz, nakreslený před dávnou dobou lidmi, kteří o tom něco věděli.

„Nevím, co říct, Tracy,“ řekl Chatterton.

„Možná jste jenom něco přehlídli, chlapi. Všem se nám to občas stane.“

• • •

Když seděli v letadle na cestě zpátky do Dominikánské republiky, ani Chatterton ani Mattera si nemohli vzpomenout, jestli se kdy cítili tak ztraceně. Našli každou past na ryby v okolí tří kilometrů od Cayo Levantada, a přesto nemohli najít třicet metrů velkou pirátskou loď s železnými mušketami, dělovými koulemi a možná i kanóny.

Francouzský nákres Samaná Bay, asi z roku 1802. Cayo Levantado je nazváno „Cayo Banistre“.

Během šestihodinové cesty zpět do Samaná si lámali hlavu nad dalšími možnostmi, ale vše, co zůstalo, byla místa, na kterých pláže v Bannisterově době nebyly. Stejně se však na každé místo byli podívat, týdny sekali trávník okolo skalnatých útesů a dalších míst, kam by Zlaté rouno nikdy nevplulo.

A tak jim zbyla jen jedna možnost: znovu prohledat místa, kde už byli. Nikdo na to neměl žaludek. Věděli, že při práci s magnetometrem nebyli dokonalí, ale taky věděli, že nemohli minout obří potopenou loď v tak malé oblasti, jakou Cayo Levantado bylo. Taky ale nikdo nevěděl, jak postupovat dál. Když Chatterton odletěl do Států zúčastnit se potápěčské show, ostatní uvítali pauzu.

Chatterton se ve Státech také potkal s Richiem Kohlerem, parťákem, se kterým objevili německou ponorku. Při večeři mu povykládal o jejich misi, o Zlatém rounu a o úžasném kapitánovi. I o tom, jak je ochotný riskovat a ztratit všechno, jen aby ho našel. Přesně tak se s Kohlerem dostali k ponorce.

„Johne, je ti padesát sedm let,“ řekl Kohler.

„Přesně tak,“ odpověděl Chatterton. „Takže už nemůžu couvnout.“

„Máš plán B?“

Chatterton zakroutil hlavou.

„Plán B je pro sraby.“

Kapitola sedmá

JOHN CHATTERTON

Zítřek je ve hvězdách

John Chatterton jako by se narodil do pohádkové rodiny. Jeho otec byl pohledný letecký inženýr s diplomem z Yale, matka mezinárodní módní ikona. Žili v Garden City na Long Islandu v New Yorku, kde bydlela privilegovaná komunita a děti si tu mohly plnit své sny. John byl chytrý, vtipný a dobře vypadal. Přesto ode dne, kdy se v roce 1951 narodil, jako by do tohoto světa nepatřil.

Byl vyspělejší než ostatní děti. Neměl žádné oblíbené knihy, televizní pořady, oblíbené týmy. S ostatními si hrál, ale nejlepšího kamaráda neměl. Už v osmi letech ho  stereotyp Garden City nudil.

Všechno se ale změnilo, když poprvé uviděl oceán.

Téměř každý letní den je i s mladším bratrem matka vozila na pláž na jižním pobřeží Long Islandu. Tam, s pohledem na horizont, uviděl svět, který se táhl do nekonečna, místo, které každý den vypadalo jinak. Když se ho ptali, proč ho tak fascinují pláže, odpověděl, že tam chodí, aby pochopil velký oceán a jeho záhady. Pak John začal objevovat. Stavěl labyrinty z písku, lovil platýzy vlastnoručně vyrobeným oštěpem, chodil tak daleko, že si už ani nepamatoval cestu zpátky. Děti z Garden City vážně nevěděli, co si o něm myslet. Zabíjel ryby? Díval se na oceán? Snažil se ztratit? Johnovi bylo devět, když mu jeho rodiče koupili první šnorchl a brýle. Strávil celé léto zkoumáním moře. Kamkoliv se podíval, uviděl něco nečekaného, neznámého. Když se na podzim vrátil do školy, akademická půda už ho nezajímala. Oceán byl jako mimozemský svět, jeho svět, a teď už John věděl, jak se do něj dostat. Tou dobou se jeho rodiče rozvedli. Víc než kdy jindy se jeho matka musela spolehnout na svého otce, že bude chlapcům dobrým vzorem. Rae Emmet Arison byl kontradmirál v důchodu, kterému bylo za jeho služby v druhé světové válce uděleno vyznamenání Navy Cross. Když se John svého dědečka zeptal, jak se stát hrdinou, Arison mu odpověděl, že neudělal nic zvláštního, jen jednal tak, jak si myslel, že je správné. Když se ho John zeptal, jestli taky bude někdy tak odvážný, dědeček ho ujistil, že ano.

Když byl John na druhém stupni základní školy, začal stopovat. Někdy ujel i sedmdesát kilometrů, aniž by měl konkrétní cíl, až se dostal k opuštěné budově nebo uzavřené továrně a mohl to uvnitř prozkoumat. Nezastavilo ho ani nebezpečí. Představoval si, jaké životy asi vedli lidé, kteří v budově bydleli nebo pracovali. Pro Johna tohle byla historie – ne knihy s příběhy o prezidentech a králích. Protože tady mohl stát a cítit atmosféru. V roce 1965 nastoupil na střední školu Garden City High School, ale vůbec nic se nezměnilo – zapamatovat si, napsat test, zapomenout. Občas chodil za školu, ale dělal přesně tolik, aby mu to procházelo. A přestože se to nikdy nezvrhlo, učitelé tvrdili, že jeho největší problém je, že má sice dobrou hlavu, ale špatně ji využívá. Johnův otec ho varoval, že s takovým přístupem se na Yale nikdy nedostane. V druhém ročníku ale začal John uvažovat, jestli vůbec na vysokou jít. Tehdy byl aktuálním tématem Vietnam. Existovala spousta nezodpovězených otázek, ale jen pár z těch, kteří tvrdili, že znají odpověď, tam opravdu bylo. Zvažoval, že se přihlásí, ale neměl zájem bojovat ještě před tím, než zváží, jaká válka opravdu je. Jako vnuk hrdiny mohl skončit v kanceláři námořnictva, ale co by odtamtud asi tak viděl? A tak vymyslel plán.

Mohl by se stát ošetřovatelem, chlapem, který pomáhá vojákům přímo na bojišti. Kdyby pomáhal a ne zabíjel, tak by nezáleželo na tom, co zjistí. Navíc by byl přímo v centru dění. Školní poradci se mu to snažili vymluvit; jdi na vysokou, říkali mu, vyhni se válce. Ale svět byl v plamenech a byli tu lidé a místa, která chtěl poznat – jak to měl udělat, když ne skočit do toho po hlavě? Vietnam bylo jeho někde a někdy a tam se taky plánoval vypravit.

• • •

Začátkem roku 1970 se Chatterton nahlásil v nemocnici 249. General Hospital v Asace v Japonsku. Bylo to více než tři tisíce kilometrů od Vietnamu, ale pravou tvář války viděl každým dnem. Přijížděli autobusem, mladí američtí vojáci s poškozenou páteří, někteří jen s půlkou obličeje – muži, kteří kdysi měli své životy. Občas, jak je Chatterton omýval, se ho ptali, jakým manželem by jako kriplové mohli být a zda jejich rodiče ustojí pohled na ně. Chatterton se sice přidal k armádě, aby našel odpovědi na své otázky, ale teď nemohl říct nic víc než: „Omlouvám se, ale já nevím.“

Ale on to musel vědět. Po šesti měsících na neurochirurgickém oddělení požádal o přeložení do přední linie ve Vietnamu. Zranění v Asace ho prosili, aby si to rozmyslel. „Neposer si to,“ říkali. „Máš normální život.“ Ale s každým novým autobusem, který k nemocnici přijel, se ujistil, že opravdu nechápe, jak něco takového může udělat jeden člověk druhému. A jednoho dne, v červnu roku 1970, už byl pryč. Když se pacienti ptali po vojínu Chattertonovi, bylo jim řečeno, že právě sedí v letadle k Chu Lai v Jižním Vietnamu.

Chattertona vzali na základnu poblíž laoských hranic. O pár minut později mu bylo řečeno, že medik z jednotky byl zabit. „Vezmi si vybavení,“ řekl mu důstojník. „Jsi na řadě.“ Chatterton nebyl součástí 4. batalionu 31. pěchotní divize ani hodinu a už byl v akci.

Nikdo ho nevítal, nikdo si s ním nepotřásl rukou. Jen řekli „Pojďme na to“ a dali se na cestu. Nikdy se neotočili, aby se ujistili, že je následuje, nikdy neuvěřili, že by za ně nasadil život. Druhý medik pěchoty se na něho dokonce ani nezašklebil. „Neznají mě, nic o mně neví,“ pomyslel si Chatterton, ale jeho nohy se třásly natolik, že se zamyslel, jestli opravdu oni neví něco, co on ne. Cestou skrz vybombardované vesnice a řeky s krokodýly se snažil vzpomenout si na dědečkova slova, jestli někdy bude mít odvahu.

Poblíž jedné vesnice se pěchota zastavila. Chattertonovi spíš než jako vojáci připadali jako členové Hell Angels, s dlouhými vlasy, špinavými vousy a roztrhanými kalhotami. Zničehonic se ozvaly výstřely a všichni zalehli do bláta, opětovali palbu, odkudkoliv to jen šlo. Když výstřely utichly, muži se postavili a pokračovali v cestě, jako by se nic nestalo. Chatterton nemohl dýchat. Když je dobíhal, přemýšlel o tom, že možná nebude schopný zraněným pomoct, teď když ví, jak moc stojí o to žít.

Další ráno, když přecházeli přes rýžové pole, ze svahu vystřelil sniper. Dva náboje zasáhly do kyčle velitele čety Johna Lacka, osmadvacetiletého tapetáře z New Jersey. Krvácející Lacko si lehl do trávy, zatímco ostatní se ukryli za hromadou bláta. Někdo zaječel na zdravotníka. „Seru na to, tam já nejdu,“ řekl druhý medik Chattertonovi.

Lacko ležel nekrytý na otevřeném poli. Kdokoliv, kdo by mu chtěl pomoct, bude snadným terčem pro nepřítele. „Když zabijí zdravotníka, demoralizuje to pěchotu,“ řekl mu jednou kamarád. A přesně na to Vietkong čekal.

Chatterton cítil tu tíhu na prsou. Vyschlo mu v krku. Najednou jako by jeho tělo nevážilo nic. A pak se rozběhl.

Běžel tak rychle, jak jen dokázal, na otevřené pole k Lackovi. Kulky lítaly okolo Chattertona, ale on pokračoval, nohy ho pálily a lékárnička mu narážela do boku. Pěchota mu kryla záda a opětovala palbu. Pořád čekal, kdy umře – možná už mrtvý byl – ale jeho nohy se pořád pohybovaly a svět utichl až na tlukot jeho srce. Pak se svalil do trávy vedle Lacka.

„Vydrž,“ řekl Chatterton.

Zkontroloval Lackovi životní funkce a podíval se skrz pole na pěchotu.

„Musíme tě dostát zpátky,“ řekl. „Musíme jít.“

Chatterton měřil skoro metr devadesát, ale při své váze necelých sedmdesát pět kilogramů nemohl těžšího muže unést na ramenech. A tak ho chytil za paže a táhl po zemi. Ozvaly se výstřely; tráva a hlína okolo nich vybuchovala. Chatterton věděl, že každou chvíli zemře, ale táhl ho dál. Celou tu dobu čekal, kdy ho nohy zradí a on spadne, ale pořád táhl a táhl, dokud nebyl zpátky u pěchoty za hromadou hlíny. Byl tak vyčerpaný a dehydrovaný, že ani neslyšel vrtulníky útočící na nepřátele. Cítil ale, jak ho muži poplácávají po rameni a stírají mu hlínu z očí, slyšel, jak mu říkají „doktůrku“.

Další dva týdny se Chatterton přihlásil na každou dobrovolnou hlídku. Muži ho varovali, že je to přímá cesta do hrobu, ale on je neposlouchal. Vše, co věděl, bylo, že je dobrý ve své práci a ta je důležitá. Dobrovolně se hlásil do každé akce nejen své pěchoty, ale i do předních linií. To bylo něco pro zdravotníka naprosto neslýchaného. Vystavoval se pastím, minám, sniperům na místech, kde ho mohli snadno uvidět. Zas a znovu utíkal pro zraněné muže. Svět pro něj ožíval.

Najít odpovědi, pro které si přišel, trvalo Chattertonovi jen týden nebo dva: Američani do Vietnamu nepatřili. Vojáci byli hrdinové. Člověk byl zvířetem. Přesto však pokračoval ve své práci, bral si hlídky, dával pozor, jak lidé žijí a umírají, jak se správně rozhodnout a co ze sebe vydat, když šlo do tuhého. Během těch několika měsíců si sestavil seznam krátkých pravd o tom, co viděl mezi životem a smrtí – své morální zásady:

— Kdyby bylo snadné plnit své sliby, dělal by to každý.

— Když řešíš starosti druhých, prošvihneš ty vlastní.

— Dokonalost se rodí z přípravy, zasvěcení, soustředění a z vytrvalosti; když slevíš ze svých nároků, nikdy se nestaneš výjimečným.

— Čas od času se člověk ocitne na křižovatce a musí se rozhodnout, kterou cestou se vydá; s vědomím, že není cesty zpátky.

— Všechno zpochybňuj; ne všechno je takové, jak to na první pohled vypadá nebo jak ti lidé řeknou.

— Je snadnější žít s rozhodnutím, které bylo učiněno s vědomím, co je správné a co zlé.

— Chlap, kterého zabijí je často ten, co ztratil nervy. Naopak muž, kterému je už všechno jedno, jenž říká „Stejně už jsem mrtvý“, ten představuje tu nejhrozivější sílu na světě.

— Nejhorší rozhodnutí, které můžeš udělat, je vzdát se.

Po roce, většinou v boji, se Chatterton na propustku vrátil zpět do Garden City a čekal, co s ním má armáda v plánu dál.

Skoro nemluvil, většinu dne strávil na podlaze. Někdy se prostě zhroutil a vzlykal. Pak zase ztichl. Do Vietnamu už se nevrátil. Místo toho plnil svou povinnost ve Fort Hamiltonu v Brooklynu, říkal cvokařům to, co chtěli slyšet, vzal si ženu, kterou téměř neznal, jen aby se s ní rozvedl. Ptal se sám sebe, kam zmizel starý Chatterton.

• • •

Pět let Chatterton měnil práci, nikde nezůstal dlouho, s nikým se opravdu nespřátelil. V roce 1978 mu došlo, že takhle mu život proteče mezi prsty, svázaný vztekem a špatnými vzpomínkami, a že takhle špiní památku mužů, kteří se z Vietnamu nevrátili.

Vzal nabízenou práci lovce lastur v Cape May, nejjižnějším cípu New Jersey. Rybáři se prohrabovali hromadami věcí z vytažených sítí, nechávali si lastury a smetí házeli přes palubu zpátky do moře. A právě na tom smetí Chattertonovi záleželo. „Vadilo by, kdybych si to nechal?“ zeptal se. Brzy byl jeho dům plný dělových koulí, mušket a rozbitého porcelánu.

Na lasturách se dalo dobře vydělat až do roku 1981, kdy se trh výrazně propadl kvůli měkkýšům. Tou dobou už Chatterton věděl, že si chce vydělávat prací pod vodou. Přihlásil se do potápěčské školy v Camdenu. Když se Chattertona jeho přítelkyně Kathy zeptala, co by obnášelo být profesionálem, přiznal, že nemá ponětí.

Aby byl potápěč dobrý, řekl instruktor, musí pod vodou stavět konstrukce, svařovat, opravovat. Aby byl skvělý, musí umět improvizovat v nepříznivých podmínkách, najít cestu, když to vypadá, že žádná není, a najít řešení problému, který se každou minutou mění. „To je přesně to, co jsem dělal ve Vietnamu,“ pomyslel si Chatterton. „To je to, v čem jsem opravdu dobrý.“

Poté, co v roce 1982 absolvoval, pracoval s komerční potápěčskou společností, která působila v přístavu New York Harbor. Boural betonové konstrukce, svářel podpůrné trámy pod South Street a instaloval je pod Port Authority Heliport. Práce vyžadovala velkou sílu a hbitost. Často se stalo, že zvířené bahno a sedimenty vytvořily neproniknutelnou tmu. Chattertonovi nadřízení viděli, že je jiný než ostatní – nejenže vplaval do míst, kam se jeho kolegové neodvážili, a odmítl to vzdát, i když už byl promrzlý až na kost, ale také proto, že viděl jinak než ostatní. Když byla nulová viditelnost, využil své tělo, helmu, dokonce i ploutve, aby rozšifroval, jak místo, kde pracuje, vypadá. Údaje, které posbíral, si uměl představit trojrozměrně. Když se osvobodil od svého zraku, viděl díky své představivosti. Nebylo místo, kam by Chatterton nemohl.

Dokonce i doma pracovala jeho mysl na plné obrátky. Ve sprše si představoval, jak předměty padají do vody; u snídaně nad plány, které si donesl z práce, vymýšlel nové únikové cesty. Když se každé ráno ponořil do Hudsonu, vypadalo to, že panika mu nic neříká. Ne že by nevěřil, že může dojít k tomu nejhoršímu – z Vietnamu věděl, že může. Ale taky věděl, že kdyby ho bahno táhlo ke dnu nebo uvízl na skále, vyvázl by v pořádku, protože v představách už tam byl a znal cestu ven.

Roky plynuly a Chatterton byl šťastný. Vzal si Kathy a v práci se mu dařilo. Poprvé v životě si vydělával opravdu dobré peníze a užíval si je a měl stálou práci, kterou miloval.

Chatterton se začal rekreačně potápět k vrakům s místním potápěčským centrem. Charter potápěčských lodí byl pro drsné chlapy (a pár houževnatých žen), kteří u sebe nosili páčidlo a na každé noze měli nůž. V hlubinách moře člověk neměl buddyho – ten byl pouze pro turisty – a staral se jen sám o sebe. Tito potápěči studovali nákresy palub v boji potopených lodí a téměř každý víkend narazili na pozůstatky těch, kteří v moři zemřeli.

Brzy se začal potápět hlouběji, ale chartery v této oblasti nebyly obvyklé a mělo to jediný důvod. Když šli pod 40 metrů, lidi začínali umírat – z nervového poškození, hloubkového opojení, halucinací, paniky nebo ze strachu. Někdy se těla už nikdy nenašla. Chatterton se stejně zase příště ukázal. Byl však jeden z mála. Z deseti milionů certifikovaných potápěčů Spojených států se jen pár stovek odvážilo jít pod 40 metrů – do té opravdové hloubky.

Chatterton miloval vraky. Zkroucené a ohnuté – některé potopené na boku – zachytávaly okamžiky, kdy lidé ztratili naději, kdy se plány a budoucnost rodin změnily. Každý vrak byl jiný, měnil se každým dnem podle nálady oceánu. Spousta potápěčů žila jen pro artefakty z těchto vraků – čajové šálky, nádobí, lodní okénko, zvon – ale Chattertonovi na nich nezáleželo. Pro něj byly vraky hádankou, kterou bylo potřeba vyřešit. Čím hlouběji se člověk ponoří do vraku, tím víc z jeho tajemství odhalí. Zanedlouho Chatterton viděl věci, které nikdo předtím neviděl.

Většina toho, co ho dělalo výjimečným, se přihodilo ještě dříve, než se poprvé objevil v docích. Vytrvale se připravoval, studoval plány vraku, vymýšlel nejrůznější scénáře a představoval si vrak. Ne však jako předmět, ale jako příběh. Příběh se začátkem, zápletkou, rozuzlením a koncem. Díky jeho představivosti se mohl dostat na místa dostupná jen tomu, kdo se uměl dívat zpět v čase.

Brzy byl připravený čelit výzvě jménem Andrea Doria, jednomu z nejnebezpečnějších vraků potopených v amerických vodách. Poté, co se loď střetla s MS Stockholm u ostrova Nantucket, velký italský parník se potopil na pravobok do hloubky zhruba 76 metrů. Interiér lodi byl tmavý a nebezpečný. Stačila jediná chybička. Chodby a schodiště byly matoucí. Zvířené bahno zhoršovalo viditelnost, někdy na pouhé centimetry. Doria byla známá tím, že dávala potápěčům nesčetně příležitostí se zabít.

Chatterton se vydal vstříc nebezpečí do míst podobných Andrei Dorii a dalším úžasným vrakům, kam se žádný jiný potápěč neodvážil. Pro něj byl risk pointou. Jak se člověk mohl těšit na něco tak snadného, navíc když věděl, co najde? V roce 1991 někteří tvrdili, že Chatterton je tím nejlepším vrakovým potápěčem, jakého kdy viděli. Kapitán Bill Nagle mu složil tu největší poklonu vůbec: „Až umřeš, nikdo nikdy nenajde tvoje tělo.“

V létě 1991 dostal Nagle tip od rybáře na vrak asi sto kilometrů od pobřeží New Jersey. Zavolal Chattertonovi, aby to přijel omrknout. Tenhle výlet by stál několik stovek dolarů jen za palivo a šance, že něco opravdu objeví, byly v podstatě nulové, ale Chatterton a Nagle tvrdili, že správný muž musí hledat. Kým bys byl, kdybys nehledal?

Naverbovali tucet dalších potápěčů, každému zaplatili sto dolarů na pokrytí nákladů a vydali se na cestu. S lahví na zádech se spustil na dno do hloubky 70 metrů, kde objevil skoro nedotčenou německou ponorku z druhé světové války. Chatterton znal oceán a vyznal se v historii; v okolí sto šedesáti kilometrů žádná ponorka být neměla. Vrakoví potápěči snili o tom, že najdou panenskou ponorku. Objevit jednu v amerických vodách bylo jako najít svatý grál. Teď už jen zbývalo vrak identifikovat a zapíšou se do dějin.

Když se však tým znovu potopil k vraku, jeden potápěč na dně zemřel a jeho tělo odnesly proudy. Chatterton a ostatní riskovali svůj život při jeho hledaní, ale muže už nenašli. Tragédie je těžce zasáhla.

Nagle zavolal na pomoc Richieho Kohlera, majitele místního obchodu se sklem a člena Atlantic Wreck Divers, notoricky známého potápěčského gangu drsných chlapů, kteří nosili stejné černé kožené bundy s lebkou a zkříženými hnáty. Kohler a jeho tým byli vynikající potápěči, ale byli vším, čím Chatterton pohrdal. Nestarali se o nic jiného než o artefakty, riskovali svůj život, aby získali hrníček na čaj z dvacátého století, když už si jich nahrabali dost z toho devatenáctého. Vystrkovali zadek na okolo plující výletní lodě, z vycpaných zvířat si dělali terče a procvičovali si na nich svou mušku a potápěli se klidně i nazí. Vraceli se pořád do stejných vraků, dělali pořád to stejné, a proto Chattertonovi přišli okamžitě nesympatičtí.

Kohler však Chattertonem opovrhoval ještě víc. „Kdo je ten upjatej idiot, co tady mluví o dokonalosti a o umění?“ zeptal se Kohler. Věděl, že je Chatterton výjimečný potápěč, ale věřil, že mu uniká pointa. Vraky měly být o zábavě, kamarádství, bratrství. Bez toho se ze sportu stala práce a od toho tu víkend přece nebyl. „Představ si, jakej život asi vede,“ řekl Kohler svému buddymu. „Srát na něj a na jeho loď.“

I přes Chattertonovy protesty Nagle Kohlera k projektu přizval. Chatterton a Kohler se potápěli do ponorky, kde narazili na různé dráty, trubky (z nichž jakákoliv se mohla uvolnit a uvěznit je ve vraku), slepé uličky, úzké chodby a výbušniny, které mohly kdykoliv vybouchnout, ale vždy pracovali odděleně. Ve vraku také našli kostry padesáti šesti německých námořníků, některé z nich ještě oblečené, jejich boty na podlaze, levou a pravou, levou a pravou. Ale žádný důkaz k identifikaci vraku.

Postupem času začali muži spolupracovat, ne jen pod vodou, ale i ve vládních archivech, v knihovnách, s historiky a diplomaty a po telefonu i se starými námořníky, kteří v ponorkách pracovali. Pomalu začali z různých zdrojů dávat dohromady kousky historie. A začali se navzájem chápat. Jak se měsíce měnily v roky, udělali sice převratnou práci, ale došlo jim, že dokud nenajdou důkaz ve vraku samotném, jejich teorie a spekulace zůstanou jen prostým dohadem. A ani jeden nezašel tak daleko a neriskoval svůj život, aby nakonec řekl „pravděpodobně“. Chatterton a Kohler sdíleli jednu myšlenku: Člověk mohl mít teorii o tom, kým je; mohl hádat, jak se v určitých situacích zachová. Ale nikdy to nemohl vědět jistě, dokud neprošel zkouškou. Pro Chattertona s Kohlerem byla ponorka jejich testem.

A tak dál pracovali na vraku, utráceli peníze, které neměli, a trávili čas bez svých rodin. Během potápění se k ponorce zemřeli ještě další dva potápěči, otec se synem. Zas a znovu přesunovali kostry padlých námořníků a prohledávali jejich oblečení, jestli náhodou nenajdou kapesní hodinky nebo zapalovač s vyrytým číslem ponorky – některé z předmětů v chladných vodách přežily i desetiletí. Tohle ale nechtěl dělat žádný potápěč. Zatímco plavali mezi ostatky mrtvých, neviděli je jen jako nepřátele, ale jako něčí syny, bratry, otce nebo manžele; mladé muže, jejichž země byla zničena šílencem a jejichž rodiny nikdy nezjistily, co se s nimi stalo. Prohledat jejich těla by znamenalo rušit jejich duše. A tak je Chatterton a Kohler nechali odpočívat v pokoji. Jejich rozhodnutí zvyšovalo riziko, že ve vraku také zemřou. Ale byli na pokraji něčeho překrásného a raději by ztratili své životy, než aby to znesvětili. A tak dál hledali.

Brzy už u projektu zůstali jen Chatterton, Kohler a pár dalších. Chatterton se začal potápět do těch nejnebezpečnějších koutů vraku – míst tak polorozpadlých a stísněných troskami uvnitř, že i pro úhoře, kteří tam žili, bylo těžké najít cestu ven. Ale jako by s každým ponorem odplouval dál a dál od odpovědi, kterou hledal.

I jejich manželství postupně ochladla. Aby zachránil to, co zbylo z jeho rodiny, odešel Kohler od ponorky a pověsil svou potápěčskou výstroj na hřebík. V roce 1995 se Chatterton ocitl na vůbec té nejsložitější křižovatce.

Všechno, co měl, věnoval ponorce. Vše, co věděl o potápění a o životě. A on selhával.

Ve vzteklém protestu objevil a identifikoval několik nových vraků, dost na to, aby z toho těžil celý život, ale jen se dál utápěl ve svém zoufalství. V roce 1996 jeho manželství s Kathy skončilo, byl skoro zlomený a Nagle, kterého velice obdivoval, zemřel. Když se někdo snažil Chattertona utěšit, odpověděl: „Já už ani nevím, kdo vlastně jsem.“

O rok později si ale Kohler vyřešil svoje problémy v rodině a vrátil se k projektu. Chatterton vymyslel nový finální plán, jak ponorku identifikovat, takový, o kterém si Kohler myslel, že je zabije. Vplaval do kajuty, která vypadala, že už z ní není cesty ven. Tam uvolnil krabici se zásobami, která obsahovala klíčovou informaci, a pak zjistil, že mu došel vzduch. Zadržel dech a protlačil krabici úzkým otvorem Kohlerovi, potom si ze zad oddělal lahev a zoufale zamával na svého buddyho. O pár chvil později se krabice vzdala svých tajemství a ponorka dostala jméno. Tato cesta trvala šest let, vzala tři životy a dvě manželství a přinesla záchranu dvěma životům. Ale Chatterton měl svou odpověď.

• • •

Na jaře roku 1998 pozval Chattertona jeho přítel na večírek v hotelu Manhattan s příslibem dobrého jídla a šancí potkat jednu ženu, kterou znal. Chatterton nesnášel formální oblečení a dohazovače, ale už dlouho svého kamaráda neviděl, a tak šel.

Tu sobotní noc vytáhl z garáže svou oranžovou motorku Harley-Davidson Road King a klíče předal komorníkovi. Uvnitř byl představen Carle Madrigal, šestačtyřicetileté manažerce operačních systémů pro jednu z hlavních aerolinek ve Washingtonu, D.C. Byla pěkná, tak jak to měl Chatterton rád – přirozená, štíhlá, s pihami a vysokými lícními kostmi a na krku měla přívěsek se zlatým písmenem C, který Chattertona zaujal.

Mluvili spolu několik hodin, nikoho jiného si nevšímali. Na konci večera se Chatterton Carly zeptal, jestli by ji mohl znovu vidět. Ona se ho zeptala, proč se pořád dívá na její náhrdelník. A tak jí pověděl o vraku, který našel v době, kdy potřeboval získat odstup od ponorky. Ten vrak byl SS Carolina; věděl to, protože objevil mosazná písmena na zádi, která hláskovala jméno lodě, písmo, které nikdy předtím neviděl – stejné, jakým bylo napsáno C na jejím přívěsku.

• • •

To léto se Chatterton přidal k elitnímu týmu amerických a britských potápěčů, k expedici k HMHS Britannic, sesterské lodi Titaniku. Vrak ležel potopený u řeckého ostrova jménem Kea v hloubce asi 120 metrů, která byla na hraně možností potápěče. Ještě před tím, než byla mise spuštěna, psalo se o ní jako o té nejambicióznější v historii potápění vůbec. Chatterton se chystal být prvním potápěčem, který v takové hloubce použije znovudech.

S využitím různých senzorů, solenoidů a chemických absorbentů přístroj recykloval vydechlý vzduch a umožnil tak potápěči pracovat pod vodou déle a efektivněji než kdy dřív. Technologie byla sice převratná, ale rozhodně ne dokonalá. Několik potápěčů už při užívání znovudechu zemřelo. Při experimentování během tréninků na Britannic Chatterton málem ztratil život asi tak tucetkrát. Potřeboval, aby ve vraku znovudech fungoval bezchybně.

Hodně lidem se zdál jejich plán sebevražedný. Chystali se proplavat do kotelny, aby našli důkaz, proč se vlastně loď potopila tak rychle. Pokud ve vraku existovalo děsivější místo, nikdo o něm nevěděl. Podle nákresů paluby se musel protáhnout úzkou zkroucenou chodbou, tunelem tak malým, že by se tam sotva otočil i člověk bez potápěčské výbavy. V hloubkovém potápění neschopnost se otočit většinou znamenala potápěčův konec.

Když se dostal k vraku, neztrácel Chatterton čas. Dírou v boku Britannicu se spustil dolů a našel tunel a pohybem připomínajícím vývrtku vnikl dovnitř. Tunel byl ještě užší, než si představoval, měl jen pár centimetrů na každé straně. Zkontroloval si svůj počítač: 114 metrů. Naprostá šílenost.

Pohyboval se pomalu, podél zrezivělých trubek, zkroucených drátů, spadlého zábradlí a ostrých korálů – nejhorší místo, na kterém kdy byl. Trvalo by hodiny, než by ho někdo začal hledat. Tedy pokud by věděl, kde přesně je.

Několik dalších minut se po prstech plazil dopředu, dalších třicet metrů, než se objevil v kotelně. Chatterton si zkontroloval nastavení znovudechu.

Obrazovka byla temná.

Počítač ovládající znovudech přestal fungovat. A on neměl náhradní láhev, tunel byl tak úzký, že ji musel nechat vzadu. Začal se loučit se životem.

Ale copak se měl vzdát a během čekání na smrt napsat lístek na rozloučenou svým milovaným? Už viděl ostatní, jak to dělají. On takhle neumře. A tak si začal přidávat kyslík ručně. Kdyby ho přidal moc, mohl by se otrávit, mít záchvat, vyplivnout automatiku a utopit se. Kdyby přidal málo, mohl by omdlít a utopit se. Bylo to tak padesát na padesát. Upravil směs a čekal.

Zatím zůstával při vědomí.

Teď se ale musel dostat ven. Nemohl se otočit, a tak se začal plazit pozpátku. Každý instinkt mu říkal, ať pospíchá, ale věděl, že spěch by ho chytil do sítí vraku.

Trvalo to jen pár minut, ale celou tu dobu přemýšlel, který nádech bude jeho posledním. Doplaval ke kotvícímu lanu, vzal si náhradní láhev a začal stoupat s přestávkami na tříhodinovou dekompresi.

Tu noc si vzal Chatterton taxi a vydal se do obchodu s nářadím, kde si koupil pilky a pájku, a vrátil se do hotelového pokoje znovudech opravit. Podařilo se mu dokonce založit menší požár a pod dveřmi jeho pokoje se táhl kouř. Oheň rychle uhasil a nakonec přivedl zpět k životu i znovudech.

Druhý den už byl zpátky na lodi připraven se do vraku znovu potopit. Dohromady se Chatterton do vraku potopil šestkrát, z toho znovudech třikrát selhal. Nikdy nepřišel na to, proč se Britannic potopil tak rychle, ale byl na místech, o kterých si všichni mysleli, že není možné se do nich dostat. A přestože časopisy publikovaly fotky z expedice, žádná fotografie nemohla zachytit skutečný pocit.

• • •

V listopadu roku 2000 stanice PBS odvysílala speciální dvouhodinovou epizodu dokumentárního seriálu Nova zasvěcenou tajemné ponorce. Chatterton a Kohler byli hlavními hvězdami dne a dokument o ponorce se stal jedním z nejlépe hodnocených dílů v celém seriálu o historii.

O pár dní později si Chatterton jednoho rána nahmatal při holení bouli o velikosti vejce na krku. Doktor provedl biopsii a později toho dne mu zavolal a zeptal se, jestli by se nemohl vrátit do ordinace. „Mám toho docela dost na práci, nemohl bych dojít zítra?“ zeptal se Chatterton. Když doktor řekl ne, věděl, že to nebude dobré.

V ordinaci mu doktor řekl, že to je spinocelulární karcinom – rakovina. Doporučil mu okamžitou operaci.

„Neřekl jste, jestli je benigní nebo maligní.“

„Maligní. Budete muset podstoupit chemoterapii a ozařování. Vaše šance jsou tak padesát procent, víc ne.“

To Chattertona umlčelo. Bylo mu devětačtyřicet. Ale když si bral kabát a odcházel, pomyslel si: „Padesát na padesát je něco, s čím můžu žít. Pořád z toho můžu vyjít jako vítěz.“

Po operaci podstoupil chemo, na léčby jezdil ve sněhu na svém Harleyi a každý den chodil do práce, přestože byl příliš slabý na to, aby plaval. Občas s ním na chemo chodila Carla. Škádlila ho kvůli pozornosti, kterou ho zahrnoval jeden zdravotník – homosexuál. „Nemyslím, že by se tu někdy někdo kromě tebe objevil v černé kožené bundě,“ smála se, ale uvnitř se chvěla. Po chemoterapii začalo Chattertonovi ozařování, pětkrát do týdne, dva měsíce. Na konci už ani neuzvedl svou potápěčskou helmu. Ale doktoři byli optimističtí. Zdrženliví, ale optimističtí. Se vším štěstím Chatterton bude žít.

O několik týdnů později dohlížel na velkou zakázku ve čtvrti dolního Manhattanu Battery Park City. Místo, na kterém tentokrát pracovali, bylo jiné než jejich obvyklé podvodní pracoviště. Bylo to pod mrakodrapem World Financial Center, naproti Světovému obchodnímu centru.

Chatterton byl zrovna v obytném přívěsu společnosti, když 11. září 2001 zaslechl řev a pak výbuch. Otevřel dveře, vzhlédl k nebi a uviděl oranžovočerné plameny šlehající ze severní věže Světového obchodního centra. Rozběhl se zpátky do přívěsu, aby se schoval před padajícími troskami. Když ustaly zvuky bušící do tenké střechy karavanu, vyběhl ven do světa chaosu a výkřiků. Pomohl čtyřem japonským turistům, kteří byli celí od krve. Všude ležela mrtvá těla.

Chatterton doběhl do komunikačního střediska a zapnul vysílačky – měl ve vodě deset potápěčů, kteří museli okamžitě ven. Nařídil jim, aby všeho nechali a vrátili se do střediska. Pak zase vyběhl ven.

Poté, co se všichni jeho potápěči dostali z vody, jeden z nich ukázal na jižní věž.

„Hele, letí sem další!“

Chatterton viděl, jak druhé letadlo narazilo do mrakodrapu. Tou dobou už si z Chattertonova obytného přívěsu udělali hasiči svoji základnu. O chvíli později však na karavan spadla jedna z věží a zabila pět skvělých hasičů New York City. Poblíž v řece se topil jakýsi muž, a tak ho Chatterton a jeho potápěči vytáhli ven.

Několik dalších hodin pomáhal Chatterton lidem na trajekty. Nalodil se na poslední trajekt a podíval se zpátky na zoufalý New York. V New Jersey si vzal taxíka a zavolal Carle, která byla zrovna pracovně v Argentině. Začala plakat a řekla mu, že všechno viděla v televizi. Bála se sice nejhoršího, ale měla pocit, že je v pořádku, že pomáhá lidem. A řekla mu, že ho miluje.

• • •

Chatterton se o pár týdnů později vrátil do práce, ale už ho to víc nenaplňovalo. Dojíždět ho nebavilo, vzpomínky hořkly a navíc trávil víc času v kanceláři než pod vodou. V lednu 2002 si vzal Carlu za ženu. A pak vymyslel nový plán.

Stane se profesorem dějepisu. Po Vietnamu byl na několika vysokoškolských kurzech. K potápění patřila historie a on ji miloval. Přihlásil se na Kean University v New Jersey a dal v práci výpověď. Trvalo to sice dvacet let, ale Chattertonova výzva konečně skončila.

První semestr měl samá áčka a chystal se začít semestr druhý, když mu zavolali z televizního kanálu History Channel. Plánovali novou show o vracích a hledali moderátory. O pár dní později se s Kohlerem – kdysi úhlavním nepřítelem – zúčastnili konkurzu jako tým.

Producentům se líbili a objednali si osm epizod. Show se měla jmenovat Detektivové hlubin a premisa byla jednoduchá: Každý týden dva potápěči prozkoumají vrak spojený se záhadou a výzkumem jak na zemi, tak pod vodou. Chattertonův silný baryton se na tyto příběhy skvěle hodil.

Show začali vysílat v roce 2003 a ihned se stala velkým hitem. Chatterton natáčel mezi přednáškami, ale jejich časový rozvrh byl tak náročný, že Kohler kvůli své rodině po osmi epizodách z pořadu odešel. Byl nahrazen Michaelem Norwoodem, pohledným pětatřicátníkem, výborným britským potápěčem, který s Chattertonem fungoval skvěle.

Chatterton a Norwood se rychle spřátelili. V prosinci 2003 natáčeli na Palau, ostrovním státě v západním Pacifiku. Zkoumali tam USS Perry, válečnou loď z druhé světové války v hloubce 80 metrů. Měli s sebou speciálního hosta, kameramana Dannyho Crowella, zkušeného potápěče a veterána, kterého poznali už během jejich objevu německé ponorky.

U vraku plaval Crowell podél lana, Norwood a Chatterton ho následovali. Když byli skoro u dna, zamával Norwood rukama a pokrčil ruku v lokti a otevřenou dlaň si přiložil ke krku – signál nemám vzduch –, což Chattertonovi přišlo zvláštní, protože byli pod vodou jen pár minut.

O chvíli později vypadla Norwoodovi z pusy automatika. Chatterton ji ihned nahradil svou záložní. Norwood znovu začal dýchat, ale byl letargický a jeho oči byly zmatené. Chatterton mu začal pomáhat nahoru.

Chatterton a Crowell se snažili dostat Norwooda nahoru. Táhli ho, ale Norwoodova levá ruka byla obtočená okolo lana tak pevně, že bylo těžké s ním pohnout. Najednou přestal dýchat, oči měl stále otevřené, ale nebyla v nich žádná stopa po strachu ani panice, jen zíral do prázdna. O chvíli později, jak se jeho plíce plnily vodou, se začal potápět.

Norwoodův život teď závisel na tom, jak rychle se dostane nahoru na loď. Kdyby příliš spěchali, mohli by mu přivodit smrtící případ desaturační aeropatie (dekompresní nemoc), ale on se topil, a tak nafoukli jeho žaket* a poslali ho nahoru k hladině. Chatterton a Crowell se zase spustili ke dnu a začali, byť neradi, trýznivou dekompresní přestávku. Chatterton se modlil, aby, až se dostane na loď, našel Norwooda s pivem v ruce, jak vykládá nějaký vtip. To opravdu uměl. Ale také viděl pohled v jeho očích a šance, že vyvázne bez následků, byla téměř nulová.

* pozn. překladatele - žaket, oficiálně regulátor vztlaku, je součást výbavy potápěče

Když se Chatterton konečně dostal na palubu, Norwood tam pořád ležel v neoprenu, ale byl mrtvý. Zdravotník se ho snažil oživit, ale marně. Norwood byl mladý muž v kondici, nekuřák, zdravý.

Chatterton zíral na oceán, přehrával si to pořád dokola, hledal vysvětlení nebo odůvodnění, někoho, na koho by to mohl svést. Jenže na vině nikdo nebyl. Norwood udělal všechno správně. Toto byla devátá potápěčská nehoda, které byl Chatterton svědkem, devět lidí s plány, budoucností a lidmi, kteří je milovali. Začal se ptát sám sebe: Vážně to chci dál dělat? Nebo jsem si zvykl na taková neštěstí, že už ani nevidím, co se okolo mě opravdu děje? Stojí potápění za to zemřít? Ale už teď věděl, jaké jeho odpovědi budou, jakmile přejde ten šok. Nikdo není nesmrtelný. A člověk musí být tím, kým je. Já jsem potápěč.

Úřady v Palau prohlásily za příčinu smrti infarkt, ale byl to jen odhad. Když se Chatterton vrátil do Států, s Carlou se shodli, že by se měli přestěhovat do Maine, aby dohlédli na Norwoodovu vdovu Dianu.

Ten rok byly Vánoce opravdu podivné. Za necelé tři roky stihl bojovat s rakovinou, viděl pád dvojčat a v náručí mu zemřel blízký přítel. Když lidé oslavili příchod roku 2004, přidal do svého seznamu zásad, jak správně žít, dodatek:

— Nic neodkládej, protože zítřek je ve hvězdách.

• • •

Pro Chattertona znamenala Norwoodova smrt konec Detektivů hlubin, ale History Channel sérii obnovil a Kohler se vrátil. V létě 2004 se Stíny hlubin (moje kniha o Chattertonově a Kohlerově úsilí identifikovat ponorku) staly bestsellerem a kniha byla vydána v několika jazycích. Detektivové hlubin stále měli vynikající hodnocení a zvlášť epizoda Nova byla velmi oblíbená. Jen za dva roky se z neznámých komerčních potápěčů Chattertona a Kohlera staly světové potápěčské celebrity.

Televizní pořad pokračoval až do konce roku 2005, kdy se ho History Channel rozhodl neobnovit. Celkem bylo natočeno pět sérií, padesát sedm epizod, ale jeho konec ponechal Chattertona, poprvé za více než dvacet let, bez práce. Kamarádi a kolegové ho nabádali, ať si odpočine a odejde od potápění. Tou dobou mu bylo padesát čtyři let, jen před čtyřmi roky přežil rakovinu a pád dvojčat. Už byl příliš starý na takový hazard se životem, jakým potápění bezpochyby bylo.

Místo toho s Kohlerem vymysleli novou expedici k Titaniku. Ta skončila v roce 2006. Znovu ho přátelé prosili, aby s touto částí života skončil a přestal riskovat. Investuj své peníze do budoucnosti, říkali mu. Kup si prádelnu nebo byty, které bys mohl pronajímat.

Pořádně si všechny návrhy promyslel. Byly opravdu rozumné. Nic z toho ale nebylo pro něj. Ale co zbývalo potápěči, který identifikoval tajemnou ponorku, zasloužil se o převratnou práci na Titaniku, byl v Lusitanii a v Britannicu a v Andree Dorii? Měl se tam potopit znovu? Bylo mu padesát pět let. Kdyby mu zdraví dál sloužilo, možná by ještě jedno dobrodružství stihl.

A tak zkoumal a volal potápěčům celého světa, měsíce sbíral podklady potenciálních projektů, z nichž každý by sice byl zajímavý a výzvou, ale nic z toho nebylo velkolepé. Trávil své dny zvedáním činek, jedl saláty, za úsvitu běhal, prostě všechno pro to, aby, až to přijde, byl připravený. Snažil se být zdvořilý, když mu jeho finanční poradce navrhl, aby si koupil podíl Dunkin’ Donuts.

Měsíce ubíhaly, dokud v Dominikánské republice nepotkal Matteru a neuslyšel o španělské galeoně, lodi s pokladem nesmírné ceny, vzácné a nádherné, kterou se nikomu nepodařilo najít. Aby ji našel, musel by do toho investovat každý dolar, který našetřil, spojit se s cizincem, pracovat v zemi třetího světa a pustit se do mise, která po staletí ničila životy mužů. Ale když se natahoval přes stůl se snídaní, aby si potřásl rukou s Matterou, na mysli měl jen jedno: udělej to teď, protože zítřek je ve hvězdách.

Kapitola osmá

VÝJIMEČNÉ MÍSTO PRO VÝJIMEČNÉHO MUŽE

Několikrát překročila povolenou rychlost, jen jednou tankovala a zastavila se na cheeseburger, ale nakonec to Carla Chatterton stihla z Maine do New Yorku právě včas, aby se přidala ke svému manželovi na poslední den potápěčské konference. Carla na takových akcích přitahovala pozornost. Ale tentokrát měla s Johnem jen pár hodin a udělá všechno proto, aby si je užila. Posledních pár měsíců pro ně nebylo snadných.

Carla se s Johnem po hodině vytratila a zašli si na večeři v hotelu; do jeho odletu do Dominikánské republiky zbývalo už jen několik hodin. Za sedm měsíců, které strávil hledáním Zlatého rouna, se viděli jen párkrát.

Když už se chtěli zvednout k odchodu, zastavil se u jejich stolu malý kluk s otcem. Byli jeho velkými fanoušky a chtěli vědět, na čem zrovna Chatterton pracuje.

„Udržíš tajemství?“ zeptal se Chatterton.

Když dítě přikývlo, Chatterton mu pověděl, že pátrá po pirátské lodi, která patřila tomu největšímu bukanýrovi všech dob. Když dával chlapci autogram, dopsal: „Ať máš spoustu skvělých nápadů.“

Chatterton brzy ráno přistál v Santu Domingu a vyrazil k Samaná. Cesta, stejně jako spousta jiných věcí v Dominikánské republice, byla sice nádherná, ale opravdu zrádná. Člověk tu mohl narazit na překážky v podobě blátivých kaluží, zběhlých psů a příležitostně i těl ležících vedle převrácené motorky (nehody motorkářů tu nebyly ničím neobvyklým). V době, kdy Chatterton konečně parkoval U Tonyho, kde se měl s přáteli potkat na oběd, všechno po čem toužil, bylo studené pivo. Jenže mrazák se přehřál a Mattera se tak stal poslem špatných zpráv. Pivo sice bude, ale teplé.

Zatímco byl Chatterton pryč, jeden z motorů Hlubinného průzkumníka se porouchal, oprava asi za pět tisíc dolarů. Náhradní by sehnali asi až za týden. A nejen to, kabel od magnetometru se znovu přetrhl. Objednali nový za čtyři tisíce dolarů.

Chatterton zíral na své menu. Matterovi a ostatním bylo jasné, že všechny ty výdaje a frustrace už byly na Chattertona příliš a přemýšleli, jestli tohle byla ta pověstná poslední kapka, která ho donutí od projektu odejít.

„Vážně jsem o tom všem přemýšlel,“ řekl Chatterton. „Musím být upřímnej jak sám k sobě, tak i k vám, hoši.“

Srdce jim spadlo do kalhot. Ale alespoň měl Chatterton dost slušnosti na to, aby jim to přišel říct osobně.

„Hledáme na špatným místě,“ řekl Chatterton. „Celou dobu o tom přemýšlíme úplně špatně.“

Trval na tom, že vrak nikdy poblíž Cayo Levantada, ostrova, u kterého pátrali po několik měsíců, nenajdou. Nezáleželo na tom, že historie tvrdila opak. Nezáleželo na tom, že Bowden tvrdil opak.

„Všichni hledají pirátskou loď,“ řekl Chatterton. „Ale o tom to není. Musíme najít kapitána.“

Chatterton se zeptal ostatních, co si myslí o Josephu Bannisterovi. Během několika let muž ukradl vlastní loď, přechytračil dva guvernéry Jamajky, poštval proti sobě v podstatě celý svět, a potom, přestože jeho nepřátelé byli v přesile, porazil Královské námořnictvo. Aby zvládl jen jednu věc ze seznamu, musel opravdu pečlivě plánovat, vytrvale se připravovat a od lidí okolo sebe vyžadovat dokonalost. Aby je zvládl všechny, musel být úžasný.

„Takže musíme najít výjimečný místo pro výjimečnýho chlapa,“ řekl Chatterton.

A Cayo Levantado jím určitě nebylo. A proto také Chatterton věděl, že Zlaté rouno tam nikdy nenajdou. Bannister byl na životní misi. Jeho život byl v sázce. Nevybral by si místo, které by nebylo dokonalé.

„A co ten nákres, který vám ukázal Tracy? Ten, ve kterým se Levantado jmenuje Bannisterův ostrov?“ zeptal se Kretschmer.

„Na to zapomeň,“ řekl Chatterton. „Vrak tam není.“

„A co ta nádoba, kterou našla Miss Universe?“ zeptal se Ehrenberg.

„Na to taky zapomeň. Vrak tam není.“

„Tak kde teda je?“ zeptal se Kretschmer.

Pirátská loď byla v Samaná Bay, to bylo jasné z údajů lodního deníku kapitána Phipse, jehož posádka v ní spatřila Zlaté rouno jen pár měsíců po tom, co se potopilo. Ale pokud měl Chatterton pravdu, loď bude na vzdáleném místě od Levantada. Na místě, které bude téměř nemožné spatřit.

Ale zátoka byla dlouhá asi čtyřicet kilometrů. V tak velké oblasti existovaly stovky vhodných míst pro careening. Prohledat je všechny by trvalo roky. Ale to Chattertona netrápilo. Tým totiž nebude muset prohledat všechny – jenom ty perfektní, neviditelné.

„Bezva,“ řekl Ehrenberg. „Teď pro změnu hledáme něco, co není vidět.“

„Bannister se tam dostal,“ řekl Mattera. „Kdo říká, že my nemůžem?“

Nikdo to samozřejmě říct nechtěl. Ale pořád ve vzduchu visela otázka, co s Bowdenem. Vypadal přesvědčený o tom, že se Zlaté rouno potopilo u Levantada, a nevypadal, že by ocenil nějaké jiné návrhy. A Bowden tu byl šéf – jeho nájemní smlouva, jeho vody, jeho pirátská loď.

„Tohle je důležitější než Tracy,“ řekl Mattera. „Když to budeme dělat po jeho, sedřem se u Levantada z kůže. Chatterton má pravdu. Musíme nad tím začít přemýšlet jinak. Odteď je to jenom na nás.“

A tak muži vymysleli plán. Chatterton s Matterou budou pátrat po nových místech v Samaná Bay, dál od Cayo Levantada. Ehrenberg s Kretschmerem zatím opraví Hlubinného průzkumníka. A nepřestanou, dokud nenajdou místo, které by odráželo Bennisterovu genialitu.

Když se vraceli ke svým autům, Mattera zavolal na Chattertona.

„Johne,“ řekl. „Jsem rád, že seš zpátky.“

• • •

Druhý den ráno Chatterton a Mattera došli k malé kamenité pláži pod vilou a spustili Zodiac do vody. Tři a půl metru dlouhý nafukovací člun byl často využíván i americkým námořnictvem, protože se s ním dalo vplout i do velkých mělčin. Byla to skvělá náhrada za Hlubinného průzkumníka.

Parťáci se snažili nespoléhat se jen na fakta, ale také na své instinkty. Několik posledních měsíců omezovali svůj výzkum na dobře ukryté oblasti poblíž Cayo Levantada s plážemi vhodnými pro careening a obranu, na vody hluboké zhruba sedm metrů. Tentokrát se vykašlali na nějaká kritéria. Místo toho budou důvěřovat svým instinktům a půjdou po čuchu.

První den prozkoumali různé fjordy, zátoky, maličké ostrovy. Jeden hezčí než druhý, místa člověkem nedotčená. Když se se západem slunce vraceli, uviděli v dálce na pláži Garciu-Aleconta, jak na ně mává. Přinesl jim nové zprávy.

Jeho zdroj u vlády ho varoval, že byla spatřena skupina lovců pokladů v Samaná Bay, kteří hledali Zlaté rouno. Detaily byly rozmazané, ale zdroj si myslel, že to nejsou žádná ořezávátka, co mají hluboko do kapsy. Dokonce tvrdili, že mají své vlastní kontakty ve vládě.

„Kde přesně v Samaná Bay?“ zeptal se Mattera.

„Cayo Levantado. Někdo vás sledoval, když jste tam pracovali. Myslí si, že jste toho nechali příliš brzy.“

„To si ze mě děláš prdel.“

„Ne. A to ještě nevíte všechno. Myslí si, že Zlaté rouno bude tím největším objevem vůbec.“

„U Levantada nenajdou ani hovno,“ řekl Chatterton. „Stejně ale nechci, aby nám někdo lezl do zelí.“

„Rozhodně ne teď, když jsme tu my,“ řekl Mattera.

Garcia-Alecont se mužů zeptal, jak přesně toho chtějí docílit.

„Ještě nevím, Victore,“ odpověděl Chatterton. „Umím se vyrovnat se spoustou věcí, ale zlodějina není jedna z nich. Nikdo Tracymu Zlaté rouno neukradne. A nikdo ho neukradne ani nám.“

Ten večer pořádal ve vile Garcia-Alecont večírek pro rodinu a přátele, o víkendech to bylo celkem běžné. Hosté se bavili až do noci. Ráno Chatterton oznámil, že on, Ehrenberg a Kretschmer se stěhují. Vysvětlil to tak, že nechtějí zneužívat jejich pohostinnosti. Stěhovali se do malého bytu v centru Samaná, za čtyři tisíce pesos (v přepočtu asi sto dolarů) za měsíc, bez teplé vody. Když se Mattera dožadoval lepšího vysvětlení, Chatterton mu řekl, že všechny ty večírky ve vile jsou rozptylující a špatné pro byznys.

Brzy už byli zpátky na Zodiacu a v zátoce. Tentokrát zamířili k vnějšímu okraji, několik kilometrů na západ od Cayo Levantada podél severního pobřeží. Stále nemohli najít dokonalé místo, kde by Bannister provedl careening, a tak to šlo dalších pár týdnů; pluli na místa, která sice vypadala úžasně, ale nezdála se jim dost dobrá.

Jednoho odpoledne vypnul Chatterton motory a nechal loď unášet vlnami. Ani on ani Mattera neměli sklony k sebelítosti. Ale oba si teď usilovně přáli, aby měli stejné štěstí jako William Phips, když zakotvil v Samaná Bay a v podstatě o Bannisterovu loď zakopl.

A to donutilo muže se zamyslet.

Phips doplul do Samaná Bay kvůli výměnnému trhu s místními domorodci během své cesty za ztracenou galeonou Concepción. To znamenalo, že v té době tu musely žít stovky lidí a bylo téměř jisté, že někteří byli svědky bitvy Bannistera a jeho pirátů s Královským námořnictvem. A protože Hispaniola vždy patřila Španělům, mohlo o bitvě existovat hlášení.

„Vím, jak se k těm zprávám dostat,“ řekl Mattera Chattertonovi. „A když mi koupíš večeři U Fabia, tak ti to i řeknu.“

O pár hodin později už měl Mattera nový plán. A o pár dní později už seděl v letadle směr Madrid.

• • •

Existovalo jen pár věcí, které si Mattera užíval víc než luxusní evropské rychlíky. Většinu dvou a půlhodinové cesty z Madridu do Sevilly strávil díváním se z okna, sledoval olivové plantáže, jak ubíhají kolem rychlostí téměř tři sta kilometrů za hodinu. Přemýšlel a došel k závěru, že udělal správně, když se vydal hledat anglického piráta do Španělska.

V Seville si Mattera přivolal taxík, který ho dovezl k Archivo General de Indias (Indickému archivu v Seville). Před vchodem do té ohromné budovy, která byla postavena roku 1584, si představil kurýra na koni, který doručoval dokumenty napsané badateli, dobyvateli a pamětníky. Už tu byl dříve, hledal lodě s pokladem a snil o zlatě.

Jakmile přešel práh dveří, byl ztracen. Obrovská budova obsahovala stovky tisíc dokumentů s více než osmdesáti miliony stránek, z nichž jakákoliv mohla být důležitá. Bloudil jako pirát bez kompasu, dokud mu na rameno nepoklepala atraktivní třicátnice. Výbornou angličtinou se představila jako archivářka a zeptala se, jestli nepotřebuje pomoct.

„Ano, hledám –“

Matterův hlas se rozlehl otevřeným prostorem. Ztlumil svůj hlas a zašeptal:

„Hledám jakákoliv hlášení ze Samaná Bay, na severním pobřeží Hispanioly, od června roku 1686 do června 1688. Můžou být sepsána i obchodníky.“

Matterovi došlo, že záznam o bitvě musel dorazit do Španělska nejpozději rok poté, co se odehrála. Pro jistotu, aby mu nic neuniklo, přidal ještě jeden rok navíc.

„Vy jste lovec pokladů?“ zeptala se.

Nikdo Matterovi takovou otázku niky nepoložil.

„Asi už to tak bude,“ odpověděl.

Archivářka se usmála a vedla Matteru okolo poliček od podlahy po strop naplněnými dokumenty a papíry. Jen malá část byla zaevidována v počítači nebo na mikrofiši. Ostatní byly pouze originály, a člověk je musel vyhledat, stejně jako tomu bylo už stovky let. Byla tu uschována tajemství o galeonách, přesto Mattera neviděl téměř žádný bezpečnostní systém. A on si vždycky všímal zabezpečení – až donedávna to byla jeho práce.

Žena pomohla Matterovi prohledat staré knihy a složky. Pak ho usadila u stolu dlouhého asi jako fotbalové hřiště a nechala ho o samotě.

Několik hodin u stolu pracoval, hledal zmínky o Bannisterovi, o pirátech nebo o bitvě s Královským námořnictvem. Archivářka se k němu často vracela a pomáhala mu přeložit zvláštní výrazy ze staré španělštiny, nosila mu nové složky. Četla mu některé pasáže nahlas: zprávu cestujícího, který se vyzpovídal duchovnímu, když se přes jejich loď přehnal hurikán; navigátorovy pochyby o rozhodnutí kapitána; o strachu jednoho muže z posádky, že na ostrově jsou kanibalové. Všechno nesmírně dramatické a fascinující, ale ne to, co Mattera hledal.

Další ráno byl Mattera první u dveří, ale jeho nová kamarádka ještě nedorazila, a tak vyrazil na výlet – a že se tomu na tomhle místě výlet klidně říkat dalo – do sekce, kterou navštívil, když tu byl minule. To bylo ještě v počátcích parťáctví s Chattertonem, když snili o sta milionech dolarů a potopených španělských lodích s pokladem, které je přilákají skrz oceány. Šel po svých vlastních stopách a našel jednu složku s informacemi o své nejoblíbenější ztracené španělské galeoně jménem San Miguel.

Potopila se za jedné bouřlivé noci v roce 1551 a vezla především zlato, ne stříbro. Už jen to upoutalo Matterovu pozornost. Ale bylo to pašované zboží, co ho opravdu dostalo. Podle Matterova dřívějšího výzkumu bylo pravděpodobné, že San Miguel převážel nesmírný poklad Inků a Aztéků do Evropy na černý trh. To Matteru příliš nepřekvapilo; vyrostl mezi zloději a pašeráky, někteří z nich byli opravdu slavní. Věděl, co znamená umění krádeže.

Podle jeho odhadu měl náklad San Miguel cenu alespoň pět set milionů dolarů. Vzhledem k historii lodi si myslel, že by možná zastínila i slavnou loď Atocha objevenou Melem Fisherem u Key West v roce 1985. Ze všeho nejzajímavější však byla Matterova víra, že se loď potopila poblíž Samaná Bay, v Bowdenových vodách. Pokud věděl, Bowden se o ni nikdy nezajímal.

Jak Mattera procházel složku San Miguel, vracely se mu vzpomínky. Když tu byl naposledy, věřil, že ho nic neodtáhne od jeho snu najít ztracenou galeonu. Ale teď jen srovnal papíry a vrátil složku na poličku. Cítil, že v ní jsou odpovědi na jeho otázky, ale jeho kamarádka archivářka zrovna přišla a on musel nejdřív najít pirátskou loď.

Mattera četl stále nové a nové dokumenty. Odpoledne už mu bylo jasné, že žádnou španělskou zmínku o Bannisterově lodi nenajde. Stejně ale každé hlášení poctivě přečetl, hledal jakýkoliv odkaz na pirátskou loď. Pár jich sice našel, ale žádná se netýkala Zlatého rouna. Jak se den chýlil ke konci, byl vyčerpaný. Navíc ten večer potřeboval chytit vlak zpátky do Madridu.

Když odcházel, zastavil se ještě u stolu archivářky, sáhl si do tašky a podal jí malý dárek zabalený do kapesníku. Byla to keramická kachlička, o velikosti asi dvacet pět centimetrů čtverečních, na které byla malba Salvadora Dalího Postava v okně. Zobrazovala mladou ženu, která se dívá z okna na zátoku španělského přímořského města. Mattera odjakživa ten obraz miloval, protože ta dívka měla naději. Jako by věděla, že se blíží něco krásného, i když to něco zatím nebylo vidět. Mattera se tak cítil v knihovnách a archivech. Vždy se na ně mohl spolehnout, přečíst si dojemné příběhy, které ho ukryly před nebezpečným životem. Zamával na rozloučenou, a jak odcházel, cítil určité obavy. Před Bannisterem věřil, že není nic, co by nemohl uvidět, jen když se podívá z toho správného okna. Teď jako by pomalu zhasínalo světlo.

Kapitola devátá

JOHN MATTERA

Čekání na Jacquesa Cousteaua

V  rodině Johna Mattery se rozdávaly polibky na všechny strany. Otec políbil své tři syny, když ho navštívili v řeznictví, které vlastnil. Jeho matka, Ann, líbala své děti na cestu do Holy Rosary Catholic Grammar School. Johnovi dva mladší bratři mu dali pusu na tvář, když jim půjčil svou rukavici na baseball. Jednou, když je přišel navštívit muž z pojišťovny, John ho políbil na rozloučenou.

Tak to prostě v sousedství South Beach na východním pobřeží Staten Island chodilo. Na konci šedesátých let byl tento domov komunity italských a irských rodin  jedním z nejbezpečnějších. Ženy mohly o půlnoci bez obav jít samotné po ulici domů. Majitelé obchodů nechávali přední vchod odemčený. V South Beach ale žily i ty nejdůležitější osobnosti kriminální rodiny Gambino, nejmocnějšího mafiánského klanu v celé zemi. Hlava rodiny Gambinů Paul Castellano bydlel jen tři kilometry od Johna; dům šéfova zástupce Aniella Dellacroce byl dokonce na stejné ulici.

Tito muži a jejich svět Johnovi přirozeně připadal jako součást čtvrti, jako betonové hřiště nebo pláže na Mills Avenue. Ve frontě u pokladny slyšel, jak se ženy baví o loajalitě; ve školním autobusu se děti bavily o respektu. Muži s úhlednými účesy a moderními auty se setkávali na snídani nebo na svačinu v místních podnicích. Tak to prostě chodilo.

Johnův otec, John senior, pracoval přes sedmdesát hodin týdně ve svém řeznictví Matty’s Quality Meats na Hylan Boulevard. Ale přesto si každý den našel čas a hrál si s malým Johnem a jeho bratry na dvorku. John miloval příběhy z otcova dětství. Nejvíc se mu líbil ten, jak si musel probojovat cestu skrz Prospect Part v Brooklynu. Jako jediný Ital v sousedství se naučil ohánět se pěstmi. „Kdybychom tehdy byli spolu,“ řekl Johnovi táta, „nikdo by proti nám neměl šanci.“

Jednou po škole John s kamarády hodili dýmovnici do místní kavárny. Kličkoval uličkami sousedství a málem se mu podařilo utéct, když vtom mu cestu odřízl modrý Lincoln Continental. Z místa řidiče na něj zíral Tommy Bilotti, jedna z hlav rodiny Gambino, který měl pověst nejdrsnějšího ze sousedství.

„Pojď sem!“ rozkázal mu Bilotti.

John s těžkým dechem popošel k autu.

„V tý kavárně, tos byl ty?“

„Jo.“

„Proč?“

„Nevím.“

Bilotti dál zíral na Johna. Přestože Johnovi bylo teprve osm let, slyšel už historky o tom, co Bilotti dělá lidem, kteří se něčím proviní.

„Ty seš Mattyho syn?“

„Jo.“

„Tak odsud kurva vypadni. Běž.“

John utíkal. Rychleji, než kdy dřív. Ale jak mu vítr šlehal do tváře, přemýšlel. Věděl, že mafiáni, kteří žili poblíž, mají velkou moc a můžou udělat věci, které by nemohla ani policie, ani jeho otec. A záleželo jim na respektu. Byl si jistý, že teď už by určitě nikam neutíkal, kdyby Tommy Bilotti nerespektoval jeho tátu.

• • •

Johnovi rodiče platili hodně peněz za to, aby mohl chodit do katolické školy, ale ve druhé třídě už bylo jasné, že pro Johna to nic moc neznamená. Když se po škole děti sebraly a šly hrát basketbal nebo si vyměňovat svoje kartičky s baseballovými hvězdami, John nasedl na svého zeleného Schwinn Pea Pickera a jel do malé pobočky Newyorské veřejné knihovny v South Beach. Tam se zahrabal do knih o historii, zejména o americké válce za nezávislost. Miloval tu představu – vyděděnci, kteří se postaví králi – jakou kuráž museli mít! A i když se mu děti posmívaly, že tak tráví svůj čas, odpustil jim; protože ony neznaly všechny ty příběhy ukryté za zdmi malé budovy.

Jednoho večera si John s otcem sedl na gauč před televizi s miskou chipsů a ukázal mu nový pořad. Byly v něm malé ponorky, potápěči, exotické ryby, obrovské lodě, hydroplány, vzducholodě, cizí země a jazyky, helikoptéry, úžasná muzika a velký bílý žralok – a to všechno v prvních dvou minutách. Byl to Podvodní svět Jacquesa Cousteaua . Od toho dne John neprošvihl jedinou epizodu. Organizoval si podle nich nejen den, ale i měsíc. Svět Cousteaua a jeho cesta kolem světa na lodi Calypso byla cesta do minulosti, výzva, nebezpečí, záhada a nové světy; všechno dohromady.

Většina dětí, které Cousteaua milovaly, si přály jednou takové dobrodružství zažít. John si přál, víc než cokoli, aby ho zažil se svým otcem. Bál se ale, jestli táta někdy takovou šanci dostane. John senior pracoval šest a půl dne týdně, dvanáct až třináct hodin denně. Díky tomu měl John s bratry dobrý život, ale co to znamenalo pro tátu?

Ve čtvrté třídě jel John se třídou na školní výlet do pevnosti Fort Wadsworth, bývalé budovy armády ukryté ve stínech mostu Verrazano-Narrows Bridge. Podle průvodce bylo místo využíváno hlavně během americké občanské války. Jakmile to John slyšel, začal si hned představovat duchy vojáků, jak si čistí svoje muškety, dávají tabák do dýmek, připraveni vzdorovat králi. John visel průvodci na rtech, ale co opravdu chtěl vědět, bylo, jak takové místo mohlo být jen šest bloků od jeho domu.

Po škole se John a jeho kamarádi na kolech vrátili k pevnosti a skrz naskrz ji prohledali. Představovali si, jak střílí na nepřátele, dokud nepadla noc a Amerika nezačala vyhrávat. A tak šel Johnův život dál další čtyři nebo pět let – přetrpěl školu, trávil čas v knihovně nebo ve Fort Wadsworth a čekal na Jacquesa Cousteaua.

• • •

Když mu bylo třináct, začal John pracovat v místním květinářství, aby si přivydělal něco navíc k platu, který dostával v řeznictví svého otce. Děti se mu kvůli květinám smály. Přemýšlel, proč to nemá v sobě, proč jako otec nemá na to někoho praštit a umlčet tak posměváčky.

Jeden den na hřišti ho pár sedmáků, včetně Alberta, největšího z celé školy, začalo popichovat kvůli karafiátům. Chtěl jim říct, že práce v květinářství jenom ukazuje na jeho dobrou povahu. Místo toho řekl: „Budu s každým z vás bojovat. Po zkoušce ministrantů v sobotu ráno. Nahoře na kopci.“ Nohy se mu třásly tak, že skoro nedošel domů.

V sobotu ráno ho otec k bitce zavedl. Dole u kopce položil synovi dlaň na rameno.

„Nemusíš tam jít.“

John vystoupil z auta a vyběhl na kopec.

Albert už tam na něj čekal, spolu se svými sedmi nohsledy.

„Jsi připravenej?“ zeptal se John.

„Jo.“

A John se napřáhl, pěstmi, jaké míval jeho otec v dětství v Prospect Parku, pažemi, které od základní školy zvedaly telecí stehna, s duchem vojáka z pevnosti Fort Wadsworth a odhodláním posádky Calypso . Udeřil Alberta do čelisti a srazil ho k zemi. Pak se otočil, sešel s kopce a nastoupil k otci do auta. Po tváři mu stékaly slzy.

„Vyhrál jsem,“ řekl tátovi.

• • •

Ann Mattera vyrůstala v chudobě. Když byla malá, jíst mimo domov bylo luxusem. Takže kdykoliv Skippyho dodávka s hot dogy zaparkovala poblíž, s radostí tam své syny vzala. A právě u ní si John všiml nápisu na obchodě – kurzy potápění.

„Jdi dovnitř, zeptej se a uvidíš,“ řekla Ann. John zhltnul hot dog, otřel si kečup s cibulí z pusy a utíkal do obchodu. Uvnitř ucítil vůni neoprenu z nových mokrých obleků a uviděl zarámovanou fotku potápěčů. Muž okolo třicítky se na něj podíval zpoza pultu.

„Copak, chlapče?“ zeptal se.

„Chci se naučit potápět.“

Muž si Johna prohlédl od hlavy až k patě, zvlášť jeho uniformu katolické školy.

„Kolik ti je?“

„Čtrnáct.“

Podal Johnovi přihlášku a řekl mu to základní. Jmenuje se Floyd Van Name a vlastní Diver’s Cove. Kurz stojí čtyřicet dolarů, peníze nevrací. Trvá šestnáct týdnů. Potápění není pro bojácné, rozhodně ne v Diver’s Cove, vrácení peněz proto nepřipadá v úvahu. Bude potřebovat potvrzení od lékaře. Rodiče musí přihlášku podepsat.

„Ať tě ani nenapadne si to podepsat sám. Nezajímá mě, jestli nosíš obleky s kravatou, poznám to.“

John přikývl a rozešel se směrem ke dveřím. Pak se ale zase otočil.

„Máte rád Jacquesa Cousteaua?“ zeptal se Van Nama.

„Co myslíš?“

• • •

Léto strávil potápěním, aranžováním květin a vykosťováním telecího. V září nastoupil na střední školu St. Peter’s Boys High School v Staten Island. Jeho učitelé byli přísní a zázemí bylo skvělé, ale Johnova hlava byla hlavně pod vodou. Vždy, když to jen trochu šlo, jel autobusem do Diver’s Cove, vyptával se starých potápěčů a zkoušel pracovat se zařízením, které by si mohl dovolit leda v případě, že by denně bral dvojité směny. Jeho zkušební ponor se uskutečnil ve starém dřevěném vraku ve Spring Lake v New Jersey. Z bláta na dně vytáhl skleněnou lahev, která vypadala, že tam leží alespoň sto let.

„Co je to za vrak?“ zeptal se Van Nama, když se vynořili.

„Říká se mu vrak Spring Lake.“

„Jak věděli, že se potopí zrovna ve Spring Lake?“

„Ale ne, tak mu jenom říkáme. Leží tady snad věky. Nikdo neví, jak se jmenuje doopravdy.“

Doma se mu kupily domácí úlohy, ale John musel vyřešit důležitější problém. Za pomocí mikrofišů, různých příruček a starého časopisu Collier’s nakonec našel řešení, které napsal na kousek papíru a odnesl ho do potápěčského centra.

„Vrak ve Spring Lake?“ zeptal se Van Nama.

„Co s ním?“

„Byla to obchodní loď. Potopila se v roce 1853. Jmenuje se Western World. “

• • •

Jeho první rok na střední začal rvačkou. Studenti starších ročníků z baseballového a wrestlingové týmu se doslechli o Johnově reputaci a rozhodli se ho zbavit. John všechny vyřídil. Než přišli Vánoce, byl ze školy za bitky třikrát podmínečně vyloučený.

Někdo si ho ale přece jen všiml a tím někým byl prvák John Bilotti. S Johnem si vždycky rozuměli, ale poprvé chodili do stejné školy. Byl to právě Johnův otec, Tommy, kdo odřízl Johnovi únikovou cestu poté, co do kavárny hodil dýmovnici. Tommy Billoti od té doby vystoupal po žebříčku rodiny Gambino a byl jedním z nejobávanějších gangsterů celého New Yorku.

Jednoho dne se John s Johnem Bilottim začali bavit. Na škole byli studenti, kteří potřebovali peníze – na auta, na holky, na lístky na koncert. Oba měli z práce našetřeno. Nebyl důvod, proč by je nemohli půjčit svým spolužákům. Účtovali by si aktuální sazbu v South Beach s čtyřprocentním úrokem na dobu dvaceti šesti týdnů.

Začali půjčovat málo – padesát dolarů sem, sto dolarů tam – a šlo to opravdu dobře, takže se jejich obchody brzy rozrostly. Kdyby to zjistili staříci, dostali by se do potíží – ani jeden otec nechtěl, aby si jejich syn vydělával takovým způsobem. Ale tou dobou už si k nim chodili zákazníci sami.

Po pár měsících si John vydělával stovky dolarů týdně. Na konci prvního ročníku si John a jeho přátelé z půjček vydělávali desítky tisíc dolarů. Pro ně to byl zlatý důl. Nemuseli nikomu vyhrožovat nebo lámat kosti. Lidi jim prostě peníze vraceli.

Ale byznys se pořádně rozjel poté, co si John udělal řidičský průkaz. Tím, že byli dostupní více klientům, začali s Johnem Bilottim půjčovat i desítky tisíců dolarů. Věřili, že tím nikomu neubližují. A ve své práci byli opravdu dobří.

Sršící sebevědomím začali dva kamarádi investovat, a dokonce kupovali noční kluby, do kterých podle zákona ještě ani neměli přístup. Když mu bylo sedmnáct, vydělával si John víc peněz než ředitel jeho školy. Stejně ale nikdy nepromeškal jedinou směnu v řeznictví svého otce.

Něco ze svých peněz využil a přihlásil se na víkendové chartery do nebezpečných vraků New Yorku a New Jersey. A přestože mohl řídit sám, vždy požádal otce, jestli by ho neodvezl. Byla legrace být spolu na cestě za dobrodružstvím a sdílet je s ním. Když otec Johna odvážel z přístavu, dychtil po detailech. Chtěl vědět úplně o všem, co se pod vodou dělo. Často toho John senior o historii vraků věděl víc než všichni na charteru dohromady. John to na svém otci miloval a po společném dobrodružství teď toužil víc než kdy předtím. „Zaplať si kurz potápění a pojď do vraků se mnou,“ říkal mu. Ale jeho táta vždy odpověděl: „Kamaráde, to by se mi líbilo. Až na to bude čas, určitě to zkusím.“ Ale John věděl své – otec musel podporovat svou rodinu. Mattyho řeznictví nemůže fungovat bez Mattyho. Takže všechno, co pro něj John mohl udělat, bylo vyprávět mu své příběhy a nevynechat jediný detail.

Zatímco John investoval své peníze, jeho spolužáci si vybírali vysoké školy. Také o tom přemýšlel, ale byl opravdu zklamaný svými známkami: všechno průměr, až na dějepis; z toho měl samá áčka. Ale John věděl, že na univerzitě nemůže studovat jen dějepis.

Po maturitě si koupil bílého Forda Mustanga Bosse 351 z roku 1971, svoje vysněné auto. Jednoho rána svezl tátu na snídani do jejich oblíbeného bistra, Jeana a Tonyho. Po snídani ale auto nenastartovalo. John poprosil tátu, jestli by auto neroztlačil. Když se auto rozjelo, uviděl John ve zpětném zrcátku svého otce, který se v předklonu opíral o kolena a lapal po dechu.

Ann vzala svého manžela na prohlídku a vrátili se domů s diagnózou – rakovina plic. Johna tato zpráva zaskočila. Přestože vykouřil tři krabičky denně, tátovi bylo jen čtyřicet šest a vždycky byl silný a v kondici. John nepochyboval o tom, že otec rakovinu porazí.

Vrátili se do řeznictví, oba dva, každý den. Dalších pár měsíců vypadal otec v pořádku, což Johnovi dávalo smysl, protože už rakovinu zblízka viděl, v hovězím mase. Vypadalo naprosto v pořádku, dokud ho nerozkrojil a neuviděl žluté fleky. V takových případech zabalil maso, zavolal chlápkovi, co ho donesl, a ten si ho zase odvezl.

Jenže potom otec začal ztrácet na váze. Zemřel začátkem roku 1981ve čtyřiceti sedmi letech. Johnovi bylo osmnáct. Na pohřbu nebrečel. Jen se díval na šedý svět s vědomím, že teď už otec žádné dobrodružství nezažije.

• • •

John Mattera převzal řeznictví svého otce, ale už to nedělal s radostí. Roky ho lidé znali jenom s úsměvem na tváři. Teď většinou zíral do země. O čtyři měsíce později jeho matka obchod prodala. Lidé se začali Matterovi vyhýbat. Výjimkou byl Tommy Bilotti, otec jeho kamaráda. Kdykoliv je Mattera přišel navštívit, Tommy mu dal ruku kolem ramen, vyptával se na matku, jestli pro ně nemůže něco udělat. Někdy strčil Matterovi do kapsy sto dolarů, a když se mu je Mattera snažil vrátit, řekl jen: „Vypadni, než tě praštím.“ Tou dobou už si Tommy žil v sídle o čtyřech tisících metrů čtverečních.

Mattera s Johnem Bilottim si byli den ode dne bližší, stali se z nich nejlepší přátelé. Jejich obchody se pořád rozrůstaly. Když je někdo obvinil, že okrádají zákazníky, odvětili: Nezájem. Když někdo dál naléhal, Mattera odvětil: „Tak s tím něco udělej.“ Jen málo ho opravdu poslechlo.

První výjimkou bylo, když Matterovi bylo dvacet a dostal se do konfliktu s šestadvacetiletým společníkem rodiny Gambino, synovcem mafiána z jiné gangsterské rodiny New Yorku. O pár dní později přišel Mattera do vykradeného bytu a všechny jeho zbraně, legálně držené, byly fuč. Odpověděl stejně a vloupal se do bytu muže, se kterým měl spory. Tam našel všechny své zbraně a čtyřicet tisíc dolarů v hotovosti. Vzal si všechno.

Nedlouho poté ho muž se dvěma kumpány pod výhrůžkou smrti odtáhl do zavřeného supermarketu do mrazáku s masem, připoutali ho na židli a přiložili mu pistoli k hlavě.

„Kams dal ty prachy?“

„Jaký prachy?“

Muži ho začali mlátit a kopat.

„Kams dal ty zasraný prachy?“

Převrátili Matteru i se židlí a začali ho kopat do hlavy a házeli ho o zem a proti zdi, dokud si Mattera nebyl jistý, že ho zabijí.

„Zeptám se ještě jednou, kde jsou naše zasraný prachy?“

„Naserte si.“

Jeden z mužů vytáhl pistoli ráže devíti milimetrů Smith & Wesson Model 59. Jsem mrtvej, pomyslel si Mattera. Ale místo toho, aby muž zmáčkl spoušť, napřáhl se a udeřil Matteru do spánku. Na podlahu mrazicího boxu dopadly kapky krve.

Další muž vytáhl paralyzér a Matteru omráčil. Pak zavolal na své přátele: „Doneste tu baseballku.“

Muži odešli. Mattera ležel v kaluži vlastní krve a přemýšlel: Kdyby mě chtěli zabít, už by to udělali. Takže když se odsud dostanu, už se mnou skončili.

Muži se nevrátili. Majitel obchodu poblíž přišel s pytlíkem ledu, posadil Matteru do taxíku a nařídil ho odvézt do nemocnice. Na pohotovosti ho doktoři sešili a řekli mu, že má štěstí, že žije.

O pár hodin později ho vyzvedl John Bilotti.

„Můj otec tě chce vidět,“ řekl.

V té době byl Tommy Bilotti druhým nejdůležitějším členem organizace rodiny Gambino. Měl pod palcem přístav, Staten Island a části Brooklynu a Manhattanu. U vchodu zíral na turban z obvazů, který měl Mattera na hlavě, a požádal manželku, aby je nechala o samotě.

„Řekni mi, co se stalo. Opovaž se mi lhát. Prodáváš drogy?“

„Nikdy, Tomy. Přísahám.“

„Do prdele, nelži mi.“

„Přísahám, Tommy, žádný drogy. Vloupal se ke mně. Tak jsem se vloupal já k němu.“

„A vzal sis od něj sto táců.“

„Ne, vzal jsem jen čtyřicet.“

„Co jinýho sis od něj vzal?“

„Moje zbraně.“

„Našels u něj svoje zbraně?“

„Jo.“

„Fajn. Vyřídím to.“

Mattera věděl, že to značilo konec konverzace. Ale on to nemohl nechat jen tak.

„Tommy, při vší úctě, tohle je něco, o co se musím postarat já sám.“

Bilotti si to promyslel.

„Okay,“ řekl. „Ale nejdřív ti řeknu dvě věci. Za prvé, chci, abys reagoval přiměřeně situaci – nezblázni se, nikoho nezabij a neposer si život. Za druhé, až ti bude líp, nakopu ti prdel. Protože to by udělal i tvůj táta.“

Matterův otec by ho ve skutečnosti nikdy neuhodil, ale Matteru dojalo, že Tommy se ho snažil otcovsky vychovávat.

Mattera se zvedl k odchodu. Tommy za ním křikl:

„Přiměřená reakce.“

• • •

Čtvrtého července zjistil, že muž, který mu ukradl zbraně a zmlátil ho, má v plánu jít se svou snoubenkou na pláž sledovat ohňostroje. Odpoledne nasedl Mattera do Cadillacu Johna Bilottiho a vyrazili. Když se na pláži objevili, bylo už  šero. Nikdo ani nemukl, když se Mattera prodíral davem s baseballovou pálkou. Muže našel, jak se svými přáteli pije Sambucu.

„Co to –,“  řekl muž při pohledu na Matteru, ale dřív než větu stihl dokončit, Mattera ho praštil pálkou a vyrazil mu všechny zuby, zlomil čelist a lícní kost. Mattera se znovu napřáhl, ale pak ho napadlo, že přiměřené reakce už dosáhl. A tak ji pustil na zem a šel zpět ke svému autu. Policie se objevila o pár minut později. A přestože se to přihodilo před zraky stovek lidí, nikdo nic neviděl.

O dva týdny později kontaktoval strýc již zmíněného muže Tommyho Bilottiho a domluvili se na schůzce. Měla se konat v pizzerii v Staten Island, kterou vlastnil muž, kterého Mattera zmlátil. Toho zastupoval jeho strýc. Matteru zastupoval Tommy.

Schůzka se uskutečnila o pár týdnů později. Matteru, Johna a Tommyho zavedli dozadu do pizzerie. Ta byla vyzdobena spoustou skla a zrcadly, nábytkem v lososové barvě.

„Hnus,“ řekl Tommy. „Tohle je Staten Island, ne lahev džina z  I Dream .“

Nejdřív promluvil zraněný muž, vyjmenoval všechny Matterovy zločiny. Pak Mattera udělal to samé. Pak promluvili mafiáni.

„Tommy, myslím, že určitá náhrada by byla namístě,“ řekl strýc. „Tenhleten ukradl hodně peněz a způsobil hodně škody. Potřebuje pořádně natlouct. Pak si budem kvit.“

Bilotti to promyslel.

„Řeknu ti, jak to bude,“ řekl. „Tahle pizzerie, kterou vlastní tvůj synovec? Odteď je mimo provoz. Je tvůj příbuznej? Máš ho rád? Je tvůj. Pojede s tebou zpátky do New Yorku. Dnešek je jeho poslední den v Staten Island. Pokud ho tu někdy uvidím, zabiju ho. A všechno, co si Mattera vzal, zůstane jeho.“

Strýc kypěl vzteky, ale věděl, že Tommy jedná dle svého práva podle nepsaného prastarého zákona organizovaného zločinu. Mattera tomu nemohl uvěřit. Ocitl se uprostřed mafiánského jednání, jaké viděl jen ve filmech. A vyšel z něho jako vítěz.

O pár měsíců později se Mattera zastavil u Bilottů. Tommy ho, jako vždy, pozval dál na snídani. V kuchyni Tommy smažil omeletu, dal do toustovače chleba a potom se nápřahl a dal Matterovi takovou facku, že se svalil na podlahu a zůstal tam ohromeně ležet.

„To jsem ti dlužil,“ řekl Tommy. „Tvůj táta by nechtěl, aby ses dostal do potíží. Teď se zvedni a sněz si svou snídani.“

• • •

Po té události se Matterovy obchody hodně rozrostly. A přestože byl mladý, nezadaný a bohatý mládenec, stín smutku ze smrti otce nad ním stále visel. Po nocích psal dopisy do Lloyd’s of London a žádal je o registry zmizelých lodí, které pojistili. Dny, kdy se objevil balík s barevnou známkou z Anglie, plný stránek s vodítky, kde by loď mohl najít, patřily k jeho nejšťastnějším.

Nedlouho poté, co Mattera oslavil dvacáté druhé narozeniny, zmlátil drsňáka, který mu ukradl peníze. Po ulici se rozneslo, že ten chlap ho hledá a má zbraň, a tak se Mattera ujistil, že on ji bude mít taky. Našli se na McClean Avenue. Když od sebe stáli asi na deset metrů, vytáhl muž zbraň a začal střílet. Mattera mu palbu opětoval. Oba muži vyprázdnili zásobník a záhadným způsobem toho druhého minuli. Tak došlo i na pěsti, a jak rány létaly, pomyslel si Mattera: Co tady sakra dělám? Co to dělám se svým životem? Kam to kdy dotáhnu?

Jenže kdykoliv se snažil vycouvat – otevřel si společnost na odtah aut nebo vlastní řeznictví – proud ho odnesl zpátky k půjčkám. A právě v tu dobu Tommy Bilotti znovu povýšil, nad ním už byl jen velký šéf Paul Castellano. Pokud existovalo něco jako velká příležitost pořádně si vydělat, právě se naskytla.

John Mattera ani John Bilotti se své podnikání rozšířit nesnažili. Mattera dál vedl své nové řeznictví. A právě tam za ním v polovině prosince roku 1985 přiběhl jeden jeho přítel a řekl mu, že Tommy Bilotti byl na Manhattanu zavražděn. Společně s Paulem Castellanem byl chladnokrevně zastřelen před Sparks Steak House. Byla to drzá úkladná vražda před zraky New Yorčanů, kteří nakupovali vánoční dárky. Hlasatelé zpráv to prohlašovali za největší mafiánský počin od masakru na sv. Valentýna v roce 1929.

Mattera si sundal zástěru, popadl v sejfu svou pistoli Browning Hi Power ráže devíti milimetrů a zavřel obchod. Jel k Tommymu a uvnitř našel Johna. Dal mu ruku kolem ramen. Dalších osm hodin stál u dveří se zbraní v ruce a čekal, připravený ochránit svého přítele, kdyby náhodou někdo chtěl ublížit dalšímu Bilottimu.

Krátce po dvojnásobné vraždě zavolal Johnu Bilottimu Sammy „Býk“ Gravano, nový zástupce rodiny Gambino a požádal ho o schůzku. V ulicích New Yorku se rozpoutala válka a proslýchalo se, že John Gotti, který nařídil vraždu Castellana a Bilottiho a který byl novým šéfem, se chtěl usmířit s těmi, kteří k němu cítí zášť. Mnozí si Johna Bilottiho představovali jako chytrého a věrného syna, který se bude chtít pomstít za otcovu smrt. Z pohledu Mattery a Bilottiho to vypadalo, že by z toho jednání mohli vyjít s dvěma možnostmi. Buď Bilottiho zabijí, nebo se dobrovolně stane společníkem rodiny Gambino. Bilotti nevěděl, která z možností se mu zamlouvá méně.

A tak se rozhodli na schůzku nepřijít.

Jejich rozhodnutí Gottiho velice rozlítilo, a Mattera s Bilottim vzali nohy na ramena. Měsíce se stěhovali mezi venkovem v Pensylvánii, severním New Yorkem a Staten Island. Nikde se nezdrželi déle jak den, neozbrojení nikam nechodili. Na cestách se bavili o baseballu, autech, o randění a vymýšleli nový plán pro své podnikání. Gravano znovu naléhal, aby Bilotti na jednání přišel. Tehdy vedli Mattera s Bilottim vážný rozhovor.

• • •

Život v organizovaném zločinu, byť jen na jeho okraji, ve většině případů příliš dobře nekončil. Chlapi ze sousedství, jeden po druhém, skončili ve vězení nebo zahrabaní v písku. Když se jim tohle všechno vyhnulo,  žili v permanentním strachu. Na druhou stranu, jestli se Bilotti setká s Gravanem, je tady možnost, že ho zabijí. Ale taky existuje šance, že rodina Gambino mu bude věřit, když řekne, že on a Mattera nechtějí mít s takovým životem nic společného.

Jednání bylo naplánované. Bilotti Gottimu neodpřisáhne spojenectví ani nepožádá o to, jestli by se nemohl stát společníkem. Jedno mu jasně vysvětlí: Chce od všeho pryč.

V předvečer setkání se Mattera a ještě jeden jejich přítel ozbrojili, pro případ, že by došlo k nejhoršímu. Jestli z toho Bilotti vyjde živý, půjdou všichni na pizzu. Jestli ne, Mattera a jeho kamarád vtrhnou se zbraněmi dovnitř.

Bilottiho vyzvedl Cadillac s tmavými skly a vyrazil do Brooklynu. Mattera s kamarádem je z povzdálí sledovali. Když přejížděli přes most Verrazano-Narrows Bridge, na chvíli Cadillac ztratili, ale znovu ho našli na sjezdu z devadesáté druhé. Následovali ho k malému baru v Brooklynu, který se jmenoval 19th Hole. Bilotti za doprovodu tří mužů vešel dovnitř.

Uběhla půlhodina.

Pak hodina.

Materův kamarád je chtěl jít vystřílet, ale Mattera ho držel zpátky – třeba spolu ještě pořád mluví. Konečně vyšly čtyři postavy a nastoupily do Cadillacu. V té tmě ale Mattera nemohl poznat, jestli jednou z nich je Bilotti. A tak jim nezbylo nic jiného, než auto znovu sledovat. Poblíž osmdesáté šesté Cadillac zastavil.

Matterovi se zastavilo srdce. Všechno, co právě teď chtěl, bylo uvidět obličej svého kamaráda, jenže v autě se nikdo nehýbal.

Pak uslyšel cvaknutí.

Dveře Cadillacu se pomalu otevřely a vystoupil z nich muž, který se svižnou chůzí vydal k Matterovi.

Mattera se natáhl pro pistoli, ale pak rozpoznal jeho chůzi. Byl to Bilotti.

„Málem tě zastřelili,“ řekl Bilotti. „Ale stejně tě zbožňuju.“

„Jsi v pořádku?“

„Jo. Pojďme na tu pizzu.“

Namačkaní okolo malinkého stolu ve Spumoni Gardens v Brooklynu, povyprávěl Bilotti svým přátelům o tom, co se v baru přihodilo. S Gravanem mluvil přes hodinu. Řekl, že rodina nemůže fungovat, pokud její členové mezi sebou budou bojovat – lidi kvůli tomu umírali a on se chtěl ujistit, že Bilotti do toho není zapojený. Bilotti pohlédl do očí jednomu z nejobávanějších zabijáků a odpověděl: „Nemám zájem o žádnou část těchhle obchodů. Můj otec nechtěl, abych se zapojil. Pokud z toho vynecháš mý přátele a rodinu, nebudu mít žádný důvod se zapojovat.“ Gravano si ho prohlédl od shora dolů a řekl: „Pak je teda mezi náma jasno.“

• • •

O pár měsíců později vešel Mattera do Magnum Sports v Staten Island, největší vnitřní střelnice v New Yorku. Právě tam začalo jeho přátelství s Patem Rogersem, čtyřicetiletým detektivem, četařem z policejního oddělení New York City a tím nejlepším střelcem, jakého kdy Mattera viděl. Rogers se málokdy netrefil, jeho střely téměř vždy šly do dvou středových kol. A byl chytrý a zajímavý, Mattera si s ním měl vždy o čem povídat.

Rogers byl na střelnici Matterovým mentorem, každé ráno v pět ti dva vystříleli stovky terčů, dokud nepadali únavou. Netrvalo dlouho a majitel Magna nabídl Matterovi práci – za měsíc stejné peníze, které vydělával i za jeden den – a Mattera nabídku přijal.

Jeden den na střelnici pomohl Mattera zákazníkovi spravit rozbitou hlavní pružinu na jeho pistoli. Nic za to nechtěl, taková práce ho bavila. Zákazník se Mattery zeptal, jestli přemýšlí o tom, že by se stal policistou, docela smysluplná otázka vzhledem k tomu, kde se zrovna nacházeli. Matteru nápad zaujal. Samozřejmě předpokládal, že by se nikdy nemohl kvalifikovat, vzhledem k životu, který vedl. Ale pak se zamyslel. Přese všechny své kousky v trestním rejstříku neměl víc než dopravní přestupky.

Druhý den se zjevil na policejní služebně ve Westhampton Beach na Long Island. Ze zákazníka s rozbitou pistolí se vyklubal náčelník městské policie. Muž si ho vyfotil, nechal ho podepsat papíry a vzal ho naproti do soudní budovy, kde soudce nařídil Matterovi, aby zvedl pravou ruku a přísahal na zákony státu New York.

Doma v Staten Island by tomu nikdo neuvěřil, pomyslel si. Dokonce ani já tomu nemůžu uvěřit.

Přísahal. Předali mu odznak a identifikační kartu a řekli mu, aby se za měsíc hlásil na policejní akademii.

Mattera byl přirozený talent. Když absolvoval, jeho průměr byl devadesát devět procent a požádali ho, aby pronesl slavnostní řeč. Westhampton Beach ho zaměstnalo na dobu neurčitou. Měli zrovna zastavený nábor zaměstnanců, ale to neovlivnilo ani pracovní dobu, ani plat, takže nabídku přijal. Brzy nasadil plné pracovní tempo.

Jiní poldové neviděli to, co Mattera. Když byli v okolí pašeráci zbraní, Mattera to věděl. Když na vysoké studenti prodávali drogy, on to věděl. Když se senior vydal pod záminkou vycházky vyloupit nějaký dům, on to věděl.

Ve Staten Island nikdo nemohl uvěřit, že se stal fízlem. Společníci rodiny Gambino ho přátelsky bouchali do ramena a říkali: „Co jsme s tebou udělali špatně?“ Jediný člověk, který za něj byl opravdu rád, byl John Bilotti. „Nepřekvapuje mě to,“ řekl Matterovi, který ho jeden den svezl do cukrárny v policejním autě. „Vždycky sis dělal, co sis usmyslel.“

Mattera svou práci miloval. Viděl věci, které ostatní přehlédli, myslel jako padouch, aby mohl konat dobro. Další dva roky v ní pokračoval, dokud nebylo jasné, že kvůli zastaveným náborům se nikdy nestane plnohodnotným zaměstnancem. Tou dobou ale už měl na vymáhání práva o něco lepší názor.

Přestěhoval se do Missouri v Arizoně, aby se mohl učit od Jeffa Coopera a Raye Chapmana, otců moderní bojové střelby. Tohle byla skutečná elitní škola, něco jako univerzity z Břečťanové ligy a Mattera zamířil přímo do ní. Spřátelil se tam s mnoha studenty. Jeden z nich mu přes svoje kontakty ve vládě zařídil práci v utajení v cizině. Takovou, která vyžadovala muže, který necouvne, až půjde do tuhého.

Jako spojka pro americkou vládu procestoval Mattera Nicaraguu, Turecko, Černou Horu a desítky dalších nebezpečných zemí, šířil propagandu, chránil dodávky zboží a učil se nové bezpečnostní praktiky. Většinou pracoval ve válečné zóně, vždy ve stínu.

Když mu bylo třicet, letěl do nepřátelské země třetího světa, kde měl zajistit utajený dozor. Jenže kontakt, kterému věřil, ho zradil a zanechal ho ve vyhořelé budově obklíčené povstalci, kteří chtěli získat tučné odměny vypsané na hlavy Američanů.

Jeho jedinou šancí na přežití bylo dojít pěšky na americkou ambasádu, jež byla vzdálená asi dva kilometry. Neodvážil se tak učinit za denního světla, takže si krátil čas vzpomínáním na sestavu hráčů New York Mets, které si zapamatoval, už když byl malý, a počítal si věci, které chtěl udělat, ale na které už mu zřejmě nezbude čas – přemýšlel o vracích a jak krásné by bylo najít jeden, o němž by nikdo nevěděl.

Po setmění se Mattera vydal na cestu k ambasádě, pomalu, ale odhodlaně. Čekal na výstřely, ale ulice byla tichá. O šest hodin později už seděl v letadle zpátky do Států. Ve vládním letadle si vzal svou zbraň a přísahal si, že od zítřka ho nic nedonutí odložit ani o den to, po čem touží jeho srdce.

• • •

Poté, co se  Mattera vrátil domů, jeho strýc zemřel na rakovinu plic, stejně jako Matterův otec před deseti lety. Lidé na pohřbu se ho snažili utěšit, ale všechny jejich snahy byly marné. Mattera nemohl přestat plakat, vůbec poprvé od doby, co jeho otec zemřel. V roce 1992 Mattera absolvoval na několika odborných školách, naučil se všemu – od zacházení se samopalem přes „jak reagovat při výbuchu v uzavřené místnosti“ až po nejnovější techniky vyjednávání v nepřátelském prostředí. Ten rok přijal pracovní nabídku jako bodyguard ve společnosti ve Virginii.

Poskytoval ochranu ředitelům společností, celebritám a hodnostářům, dařilo se mu. Brzy si vydělával nejvíc, co mohl, za něco, co pro něj bylo přirozené. Tuhle práci dělal roky, budoval si reputaci, chránil všemožné lidi, kteří se objevovali na přední stránce časopisu Time.

V roce 1998 si Mattera vzal Denise, ženu ze Staten Island, která měla pětiletou dceru Danielle. Na své farmě ve Virginii na stole rozložil „mapu pokladu“ (ve skutečnosti to opravdu byl jeho nákres), posadil Danielle do traktoru a vydali se hledat zlato. Zas a znovu nacházeli mince z cizích zemí, které Mattera dopředu zahrabal, což malou vzrušovalo. Jednou, potom co si prohlížela část pokladu, se Mattery zeptala, proč je ta mince jenom tři roky stará. „Já nevím,“ odpověděl. „Poklad je záhadný.“

V roce 2000 se Matterovi narodila holčička Dana. Vycítil, že by pro svou rodinu mohl vybudovat něco speciálního, a tak s parťákem koupil bezpečnostní agenturu. Měli víc práce, než mohli zvládnout, ale brzy Mattera přinesl domů víc než milion dolarů ročně. Když nějaká celebrita nebo společnosti potřebovaly ochranu, Mattera byl k dispozici za takové ceny, že se stal jedním z nejlépe placených bodyguardů Ameriky.

Kdyby s parťákem chtěli, mohli pohnout i horou. Velikáni průmyslu vystrkovali růžky, aby zjistili, jestli Mattera s parťákem nebudou společnost prodávat, ale Matterovi trvalo velice dlouho, než se rozmyslel. Vybudovat takovou společnost byla jeho šance, že udělá něco, co se zapíše do historie.

Zaplatil za to ale vysokou cenu. Často pracoval i dvacet hodin denně. Riskantní projekty – specialita jeho společnosti – mu požíraly žaludek natolik, že musel spoléhat na koktejly z povzbuzujících léků. Mezi ním a Denise se zvyšovalo napětí.

Když se v roce 2002 objevila nabídka od obrovské firmy, Mattera s parťákem je vyslechli. Kdyby smlouvu podepsal, mohl by odejít s třemi miliony dolarů v hotovosti a ještě by ho platili za konzultace. Ve věku čtyřiceti let, kdyby chtěl, tak by mohl žít jen z toho, co si našetřil, až do konce života.

Nabídka byla štědrá, ale ta šance, že ze svého podniku udělá světový, byla příliš vzácná na to, aby se jí Mattera jen tak vzdal. Jeho parťák však chtěl firmu prodat, a nebyl jediný. Někteří Matterovi přátelé a jeho rodina naléhala, připomínala mu lidi, kteří litovali, že nepřijali takovou nabídku. Kupec chtěl odpověď.

V konferenční místnosti právní firmy na Manhattanu podepsal Mattera haldu papírů a za chvíli jeho společnost už nebyla jeho. Vydal se do ulic, s žádným konkrétním cílem. Nemohl setřást pocit, že potom, co celý život přijímal výzvy velkého světa, teď se zaprodal a ošidil sám sebe.

Jeho manželství, už tak napjaté, se začalo rozpadat a on s Denisou se od sebe odloučili. Dokonce i jeho zbraně ho nechaly na holičkách; vzal je na střelnici, ale nikdy nesebral odvahu je rozbalit. Čekal, až tyhle pocity přejdou, připomínal si své bohatství. Jenže když měl řídit svůj Mercedes za 125 000 dolarů, nemohl přijít na lepší místo než u Jeana a Tonyho, kde si objednal tu housku se slaninou a vajíčky, které snídával s otcem o sobotních ránech, když byl ještě malý.

Peníze byly skvělé a úspěch důležitý, ale někde hluboko uvnitř sebe miloval historii. Byla jediná, která jej oslovila, a přesto se za ní nikdy nevydal. Během let se k ní přiblížil – potápěl se do neobjevených vraků a řešil malé záhady v úžasných archivech – ale i tehdy byl o krok pozadu, přihlížející, který se dívá z velké dálky. Po čem opravdu toužil, už od základní školy, bylo udělat něco, co se zapíše do historie, napsat vlastní příběh, který přetrvá.

Možná by toho dosáhl i na poli organizovaného zločinu, ale on takový život plný násilí nechtěl. Možná by toho dosáhl, kdyby se jeho společnost stala celosvětovou, ale jaké dítě by o tom za sto let chtělo číst?

A tehdy se přestěhoval do Dominikánské republiky. Pod vodou u Santa Dominga se konečně znovu začal cítit sám sebou. Rozjel Pirate´s Cove, exkluzivní potápěčské centrum. A začal chodit s Carolinou Garcia. Milovala historii stejně jako Mattera. Brzy byl Mattera beznadějně zamilovaný.

A pak přišel s plánem.

Vydá se hledat galeonu, loď s pokladem, se zlatem a stříbrem, která plula v šestnáctém a sedmnáctém století mezi Novým světem a Španělskem. Koupil si loď a vybavení a podnikl nekonečný výzkum. V roce 2006 spojil síly s Chattertonem. Byl jako neřízená střela, nejvytrvalejší člověk, jakého kdy potkal. Dohromady dali i své peníze na projekt, na kterém mohli opravdu zbohatnout, celý potápěčský svět by je oslavoval.

A pak jeden večer tohle všechno zahodil jen proto, aby hledal pirátskou loď.

Taková náhlá změna plánů ohrožovala nejen jeho sny o pokladu, ale i jeho úspory – politika takovým jako on opravdu nepomáhala, každý týden ho prohledávání oceánu stálo tisíce dolarů. Ale Mattera neměl na výběr. Najít pirátskou loď ze zlatého věku bylo vzácnější než výlet na Měsíc. Ale byl to pirát spíš než loď, co ho uchvátilo. Mattera soudil, že Joseph Bannister by se nemohl stát nejhledanějším mužem celého Karibiku a neporazit Královské námořnictvo, aniž by měl v úmyslu zapsat se do historie. A proto byl Mattera ochotný riskovat vše, jen aby ho našel.

Vše, co zbývalo udělat, bylo říct všechno Carolině. U večeře v přímořské restauraci jí prozradil všechno, co věděl o Bannisterovi a  Zlatém rounu . A pověděl jí, co by ho to mohlo stát.

Carolina ho vzala za ruku.

„Jsem v tom s tebou,“ řekla. „Myslím, že tohohle piráta hledáš už opravdu dlouho.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .