Pro Natálii: mou dceru, přítelkyni i učitelku

Čtyři

Nechci předbíhat a vyprávět vám o Núr. Mezi jejím příchodem na svět a dobou, kdy šel prastrýc Mamdúh do služby ke včelaři, ostatně žily celé dvě generace. Ale jestli tak jako já věříte, že lidi tvoří částečně láska, částečně maso a krev a částečně všechno ostatní, pak by mělo její jméno zaznít v prvopočátku té části jejího já, již tvoří láska.

Jak Mamdúh rostl, ruce a nohy se mu natáhly do dospělé délky a hlas se mu prohloubil autoritou. Dokázal si sehnat stálou práci u včelaře, jehož sklenice medu se prodávaly po celé zemi a daleko za hranice do Egypta, Turecka, dostaly se dokonce až na Mali a do Senegalu. Starému včelaři stačil měsíc, aby si uvědomil, že našel chlapce, kterého může vychovat, aby jednoho dne převzal rodinný obchod, jejž on zdědil po mnoha předcházejících generacích. Měl tři manželky, dvě mu daly pět dcer a jednoho syna, který zemřel krátce po narození. Jen u jediného dítěte, nejmladší dcery Jasmíny, se projevovaly vlohy ke včelaření. Neměl nejmenší tušení, že za pouhé tři roky po staletí existující včely, včelíny, vosk, úly, plástve a včelaři, kolem nichž se točil celý jeho život, zmizí, jako kdyby ani neexistovali. Zbude jen jeho láska ke včelám, již si Jasmína, jeho nejmilejší dítě, ponese v srdci a zasadí ji do půdy jiného kontinentu. To však v té době nemohl nikdo vědět. Budoucnost obyvatel Bét Darásu se tak lišila od jejich předurčení, že i kdyby jim ji předložil jasnovidec, nikdo by mu nevěřil.

A tak včelař začal Mamdúha učit všechno, co o včelařském řemesle znal. Smál se téměř bezzubými ústy, ohýbala ho křivice a nikdy nenosil ochranné rukavice, trval na tom, že nemá rád, když ho cokoliv od jeho včel odděluje – ačkoliv vždycky nosil klobouk se síťkou a nechával si po ruce dýmák kvůli roji. Trval na tom, že Mamdúh bude rukavice nosit, dokud nebude spojení se včelami cítit v každém kousku těla, počínaje srdcem a dál přes všechny životně důležité orgány až po kůži. „Teprve tehdy je budeš moct odložit,“ prohlásil a poplácal Mamdúha po rameni.

Mamdúh ve skutečnosti nikdy nezískal tak instinktivní vztah ke včelařství, jak jeho učitel očekával. Pravda, denně přicházel do práce brzy, zůstával dlouho a celé hodiny včelaře poslouchal. Mamdúhovo nadšení a pozornost se však zrodily z rány, kterou otevřela nepřítomnost otce, a z touhy vyvěrající hluboko v tříslech. Ze včelařových vyprávění toho moc neslyšel, místo toho nasával teplo pramenící z toho, že tam může být, a bedlivě zkoumal okolí, jestli nezahlédne Jasmínu. Paměť často podléhá naléhání touhy, a tak si i Mamdúh vytvořil vzpomínku na otce, jehož tvář získala rysy obličeje jeho učitele a jeho povaha přejala tu včelaře, jenž usedal k čaji po jídle a mluvíval o medu, zatímco Mamdúh pátral v místnosti po závanech lásky.

Než se Mamdúh stal včelařským učedníkem, žila jeho rodina z toho, co dokázal prodat nebo vydělat příležitostnými pracemi a co dostali z milodarů v mešitě. Nikdy to však nestačilo, obzvlášť když matčiny podivné chutě zesílily. Jednou o ídu, to Mamdúhovi nebylo ještě ani dvanáct let, jim v mešitě darovali polovinu jehněte. Umm Mamdúh dostala příšerný hlad, který žádné množství jídla nedokázalo utišit. Mamdúh jí musel dát facku, jinak by všechno maso zhltala. Korán praví, že nebe leží pod nohama matek, a všichni vědí, že když uhodíte matku, rezervujete si tím místo v pekle. Alláh mu ale určitě odpustí, protože nejednal jako její syn, ale jako hlava domu, která potřebovala zajistit, že rodina bude mít na talíři nějaké maso. Tehdy se Mamdúh se sestrami začali zlobit na Sulajmána, další z rodinných tajemství, protože věděli, že matčin hlad je jeho vina. Podle matčina neukojitelného hladu, protočených panenek, kdy jí v očích zbylo jen bělmo, nebo podle pachu kouře, který za sebou Sulajmán táhl, ať se objevil kdekoliv, poznali, že je blízko.

Pět

Lidé, kteří mou prabábu Umm Mamdúh znali, se o Sulajmánovi nakonec dozvěděli. Nebo se o ní dozvěděli poté, co slyšeli o Sulajmánovi. Všichni si tehdy připomínali verše z Koránu (al-Hidžr 15:26-27): „Stvořili jsme člověka z hlíny suché, vzaté z bláta poddajného, zatímco džiny jsme již dříve vytvořili z ohně prudce spalujícího.“

Jednoho temného, zataženého prosincového večera se Umm Mamdúh toulala, aby našla měsíc, dokud ho neobjevila – tenký srpeček uprostřed hvězd nad Bét Darásem. Sulajmán byl s ní. Teď ji vůbec neopouštěl. Když se dívala na noční oblohu, uslyšela zpoza rozvalin římských lázní sténání a přidušovaný smích. Vydala se za tím zvukem a spatřila obrysy čtyř náctiletých kluků, kterým se kůže leskla šťávami hvězd a měsíce. V chladné tmě se třásli a lapali po dechu, galábíje měli vyhrnuté do pasu a všichni masturbovali. Zdálo se, že ne pro potěšení, ale protože mezi sebou závodí. Začala jim nadávat a posílat je za takový hřích do pekla. Chlapci strachy okamžitě přišli o erekci, zběsile šátrali po galábíjích, aby si je stáhli dolů, než si jeden z nich všiml, kdo na ně křičí.

„To je bláznivá Umm Mamdúh,“ zavolal, všichni si úlevou oddechli, a pak se škodolibě rozesmáli.

„Vrať se zpátky do Masríjínu,“ zahulákal chlapec. „Sem pošahanci nesmí,“ přidal se další. „Vykasáš si šaty a vykadíš se znovu do řeky?“

Umm Mamdúh začala couvat a zběsile mávala rukama. „Dost! Sulajmán se začíná zlobit. On se nikdy nezlobí. Přestaňte! Musíte toho nechat.“

Jejich smích zesílil. „Kdo je Sulajmán? Takhle říkáš svému synáčkovi? Půjde se do řeky vykadit i on?“

Najednou, dřív než ho stačila zastavit, se jí Sulajmán začal nořit z tváře. Tečky hvězd na černém nebi se jí leskly v obrysu hlavy, jak jeho přítomnost sílila. Roztáhl se do celé šířky jejích ramen, temná nesmírnost se zuřícíma očima z rudého ohně. Plival slova v nesrozumitelném jazyce hlasem, jenž burácel ze všech směrů, a vzduch jako dým zaplnil zápach spáleniny.

Chlapci zůstali stát jako přikovaní, strachy celí ztuhli, duše jim zvadly jako předtím přirození. Dva z nich se počurali, jeden se pokadil a nejstarší z nich, Atíja, ten, jenž se k Umm Mamdúh choval nejdrzeji a nejhůř, přišel o hlas.

Po zbytek života si chlapci porovnávali vzpomínky na tu chvíli a všichni se shodli, že je nikdy nic nevyděsilo víc, dokonce ani židovské bandy nebo později izraelská armáda, jež se nejprve objevila s děly a mačetami a poté s nefalšovanými stroji smrti. Zahlédli Sulajmána ve vzácné chvíli vzteku. Pravého džina.

Šest

Korán praví, že Alláh stvořil džiny z bezdýmného ohně. To vědí všichni. Někteří džiny uctívali, jiní se jich báli, ale všichni je respektovali a klaněli se před jejich mocí. A těm, již s džiny dokázali komunikovat, se někteří vyhýbali, jiní si je považovali a většina se jich bála.

Další den se sešli rodiče a starší z každé rodiny a vypravili se do domu Umm Mamdúh a Barakovi je uvítali ve svém malém kamenném obydlí. Ženy vyzvali, aby se posadily uvnitř na koberci, zatímco muže, včetně oněmělého hocha, pohostil Mamdúh na dvorku, kde jim nabídl čaj, datle a vodní dýmky nardžíly, předem nacpané tabákem a naplněné růžovou vodou s citrony. Rodina je očividně očekávala, Sulajmán se objevil, aby ochránil jejich matku, a vzhledem k tomu, že tohle rodinné tajemství už neměli šanci udržet pod pokličkou, Mamdúh předpokládal, že se město dostaví. Takže si vypůjčil vodní dýmky od včelaře, který s tím nadšeně souhlasil, neboť předpokládal, že jsou určené pro Nazmíjiny nápadníky.

Uvnitř domku malá Marjam podezřívavě sledovala přicházející hosty. Nazmíja naservírovala ženám sladký mátový čaj. Šátek měla olemovaný lacinými kovovými penízky, které nestydatě cinkaly, když hýbala hlavou, a zpod něj jí utekl drzý pramen vlasů, takže celý svět mohl vidět náznak jejích divokých měděných kadeří. Nazmíja chodila pomalu, moc dobře si uvědomovala, že ji ženy pozorují. Měla na sobě zelenooranžovou dišdášu, která jí obepínala velká prsa a nestoudný zadek a stehna pod útlým pasem. Nazmíja dokázala naplnit jakoukoliv místnost, do níž vešla, a vysát z ní všechen vzduch.

„Vítejte v našem skromném příbytku, dámy. Vaše přítomnost nás nesmírně těší,“ pronesla Nazmíja konečně s úsměvem, který dovolil ostatním v místnosti se nadechnout.

„Potěšení na naší straně, krásko,“ odvětily jednohlasně.

Nazmíja nebyla krásná, a těm, již se na ni letmo podívali, nepřipadala okamžitě přitažlivá. Ale na ty, kdo se na ni zadívali a na chvíli pocítili její povýšený vzdor a neuctivost, působila neodolatelně. Pleť v barvě vlašského ořechu se nijak nepokoušela zesvětlit tím, že by se vyhýbala slunečním paprskům. Nesnažila si narovnat kudrnaté vlasy tak, že by je balila, natahovala, nebo si je žehlila při příležitostech, jako byly svatby, kdy ženy odkládaly jedna před druhou hidžáby. Místo toho nechávala své rozlícené, arogantní kudrny tak, jak se jim to líbilo. Ať si o ní lidé mysleli cokoliv, nedala se přehlížet. Rozhodně představovala objekt mnohých bétdaráských sexuálních fantazií.

Ženy z Bét Darásu přinesly dárky: čerstvé ovoce a zeleninu, olivový olej, med a sladkosti. Omluvily se za chování svých dětí a ujistily Umm Mamdúh, kterou uctivě oslovovaly jako hádždžu Umm Mamdúh, že si každý z chlapců vysloužil pořádný výprask a všichni se osobně přijdou omluvit, pokud jim to dovolí. Hádždža Umm Mamdúh seděla tiše a mluvila, jen když ji někdo přímo oslovil. Ujistila ženy, že ten, kdo odpouští, je Alláh a ona to chlapcům už dávno odpustila. Ačkoliv to nikdo neřekl nahlas, bylo jasné, že tady jde o odpuštění Sulajmána a toho se hochům také dostalo.

Až po několika hodinách vysvětlila jedna z žen, v jakém stavu se nachází omráčený chlapec Atíja.

„Přiveďte Atíju ke mně,“ přikázala hádždža, „pomůžu mu.“

Když Atíja vešel, provrtala ho Nazmíja tak rozhořčeným a nenávistným pohledem, že se na okamžik zarazil. Takovou nejistotu ještě nezažil. Právě oslavil patnáctiny, i když vypadal mnohem mladší, Nazmíje bylo sedmnáct, ačkoliv působila mnohem dospěleji. Atíjovi projel tělem sžíravý stud a smísil se v jeho orgánech s obrazem Nazmíjiny zelenooranžové dišdáše napnuté na pružném, oblém mase jejích boků a prsou. Žebra mu sevřela srdce hanbou a – tím si byl jistý – i láskou. Přestože se na něj všechny ženy dívaly, cítil narůstající erekci a rychle se vrhnul k hádždže Umm Mamdúh, aby jí políbil ruku a skryl tak nepříjemnou situaci, v níž se ocitl. Přesto ze sebe nedokázal vypravit ani slovo. Hádždža vzala chlapcovu hlavu do dlaní, zvrátila mu ji dozadu a začala mumlat nesrozumitelné útržky. Panenky se jí protočily a ty, co byli nejblíže, ovanul její smrdutý dech. Zničehonic se zarazila a oči měla úplně jasné. Chlapec se postavil, zdálo se, že je vyšší než předtím, když si klekal, jako kdyby překročil poslední práh k mužství. Letmo pohlédl na Nazmíju, jeho oči krotily její zlost a ujišťovaly ji, že je silnější než ona. Nikdo ten rychlý pohled nezachytil, i když pro ně dva trval celou věčnost. Pak vyšel ven, jako kdyby se mu nic nestalo, a to byl důkaz, že Umm Mamdúh, podivínka bez manžela se třemi dětmi z masríjínské čtvrti, jež se jednou vykadila do řeky a spávala na pastvinách, ve skutečnosti patří mezi asjád, požehnané smrtelníky, již mohou komunikovat s džiny z jiné sféry.

Novina se rychle šířila Bét Darásem a okolními vesnicemi a lidé se začali hrnout do domu hádždži Umm Mamdúh. Mnozí přicházeli zkoumat neviditelný svět. Zdržují se v Bét Darásu ještě další džinové? Chtějí nám ublížit? Jsou hodní, nebo zlí? Je pravda, že džinové jednají ze svobodné vůle? Jsou jako my? A opravdu žijí déle než tisíc let? Většina přicházela odhalit tajemství lásky. Skutečně mě miluje? Který nápadník je pro moji dceru nejlepší? Plánuje si můj muž vzít druhou manželku? A třetí? Všichni s sebou přinášeli bachúr, kadidlo, které zapalovali, protože hádždža Umm Mamdúh řekla, že ho džin miluje. Jedna žena věnovala Umm Mamdúh lahvičku parfému z Litvy a Sulajmán se neobjevil, dokud se jí nezbavila. Podobné na alkoholu založené vůně starého džina odpuzovaly, což mnozí považovali za důkaz toho, že Sulajmán by mohl stejně dobře být anděl.

Sedm

To bylo v časech, kdy v Bét Darásu má prateta Marjam dostala dřevěnou krabičku snů a já procházel napříč časem a smrtí, do doby před mým narozením, a čekával jsem na ni u řeky, kde jsem ji učil psaný jazyk, ona mi vyprávěla o barvách a společně jsme vymýšleli písničky.

Marjam byla nadšená, že k nim teď chodí tolik návštěv, které chtějí, aby jim její matka poradila. Všichni přinášeli dárky, energii jiných vesnic a příběhy vážených bétdaráských rodin. Jakmile Marjam spatřili, velebili Alláha za její výjimečné oči. Nazmíja sestru brávala okamžitě stranou a čítávala nad ní koránské mu’awwidhát, aby ji božími slovy ochránila pro případ, že by na ni lichotky mohly seslat kletbu hasad. Občas to Nazmíja dělávala před ženami, aby je zostudila za to, že tak troufale chválily někoho jiného než Alláha, Stvořitele, jenž její sestru takovýma očima obdařil. Marjam si s tím však nelámala hlavu. Milovala pozornost a chtěla mít hosty jen pro sebe. Bojovala s Nazmíjou, aby to mohla být ona, kdo jim podá čaj, a zacházela tak daleko, že vyhrožovala, že rozbije všechny talíře, které rodina vlastnila, když jí to Nazmíja nedovolí.

„Dobře, sestřičko. Jen jsem si myslela, že je ten tác na tebe moc těžký,“ ustupovala Nazmíja a zarputilost se v Marjaminých rozličných očích změnila v úsměv, když kráčela se servírovacím tácem.

Marjamina schopnost vidět aury postupem času slábla, takže teď, v šesti letech, dokázala zahlédnout jen náhodné erupce intenzivních citů. Její vnitřní svět však zůstal navždycky rozdělený podle barev. Po týdnech, kdy sbírala odvahu, poprosila nakonec ženy o tužku, kobaltově modrou tužku, barvu Chálida, jejího kamaráda, který na ni vždycky čekával u řeky.

Další den přineslo několik žen tužky a sešity, gumy a ořezávátka srovnané ve vyřezávané dřevěné krabičce s kaligraficky vyvedeným slovem Alláh vykládaným perletí. Marjam přijala dárek s ohromnou vděčností. Byla to dřevěná krabička snů, kterou s sebou pak nosila po zbytek života. Začala trávit víc času u řeky a žádné Nazmíjiny hrozby výprasku ji nemohly za denního světla udržet doma. Marjam musela svou dřevěnou krabičku každý den odnést k řece, kde na ni čekával Chálid a učil ji, jak napíše své jméno a jméno Alláhovo. Zanedlouho odemkla tajemství jazyka. Přestala sledovat chlapce, jak chodí do školy, a každý den poté, co splnila své povinnosti v domácnosti, odcházela k řece.

Nazmíja ji několikrát sledovala, aby Chálida spatřila. Nikdy ho nezahlédla, a tak usoudila, že si ho Marjam vymyslela, aby odůvodnila to, že se sama naučila číst a psát. Nechali všechno prostě plynout. Byly to nejspíš nejšťastnější dny společného života Barakových. Umm Mamdúh se těšila úctě, Mamdúh se spokojeně staral o včely a Nazmíja začala být zasněná a krásnější než kdy předtím.

Dva roky se Marjam každý den vracívala domů pozdě odpoledne, natěšená, až sestře ukáže, co ji Chálid naučil, Nazmíja listovala stránkami a srdce jí překypovalo hrdostí. Byla si jistá, že její sestřička je prvním děvčetem v Bét Darásu, které se naučilo číst a psát. Jednou, ve chvíli nesnesitelné lásky ke své malé geniální sestře, se Nazmíja rozplakala. Něžně vzala Marjamin obličej do dlaní a přidřepla si, aby si mohla její tvář přitáhnout blíž. „Jsi ten nejúchvatnější člověk, jakého jsem kdy poznala, sestřičko,“ vydechla. „Pamatuj si, jak výjimečná a milovaná jsi. Vždycky budeme spolu.“

„Jsi v pořádku?“ chtěla vědět Marjam, která nebyla na sestřinu sentimentální stránku zvyklá.

„Ano! Jsem víc než v pořádku. Jsem zamilovaná,“ zašeptala Nazmíja. Marjam s vyvalenýma očima zalapala po dechu.

„Pššš, habibtí,“ přitiskla si Nazmíja prst na usmívající se rty. „Později ti o tom povyprávím. Zatím to bude naše tajemství.“

Nazmíja vždycky zaujímala v Marjamině životě mateřskou roli. Teď se z nich staly také sestry, které se spolu mohly spiknout a strážit vzájemně svá tajemství. V necelých osmi letech se Marjam rozhodla vysvětlit, kdo vlastně Chálid je. Ne však teď. Musely se pomodlit ten den čtvrtý salát a připravit večeři, než se jejich bratr Mamdúh vrátí z práce ve včelíně.

Osm

Má prabába Umm Mamdúh dokázala z neviditelných mluvit jenom se Sulajmánem, starým džinem, jehož vyhnali z jeho kmene, protože se zamiloval do smrtelnice. Vesničané to časem pochopili, nijak to však nesnížilo jejich respekt k jejím schopnostem. Přestože jejich návštěv začalo časem ubývat, pokračovali v nich, dokud nepřišly dějiny a Bét Darás neodnesl vítr.

V únoru 1948 přišlo k Barakovým domů pět mužů. Starší ze vsi a zvolení muchtárové z každé bétdaráské velké rodiny, byli to zbožní muži, kteří by normálně takovou ženu, jako byla Umm Mamdúh, jež žila s neviditelným a bez manžela, nenavštívili. Měli tvrdé, rozvážné tváře, kterým věk a kmenová tradice dodávaly na důstojnosti. Přivítali se s hádždžiným jediným synem Mamdúhem podáním ruky a polibkem na obě tváře, známkou respektu k hlavě domácnosti, ačkoliv Mamdúhovi bylo teprve sedmnáct let. Prokázali hádždže Umm Mamdúh úctu tím, že od ní odvrátili pohled a položili si pravé ruce na srdce.

„Vítejte v našem domě,“ pozdravil muže Mamdúh a pokynul jim, aby vstoupili a posadili se na koberečky poblíž matky.

„Nechť ti Alláh dopřeje dlouhý život, hádždžo. Přišli jsme požádat o tvou a Sulajmánovu pomoc,“ vysvětloval Abú Nidál, ctihodný muchtár rodiny Barúdových. Než mohl říct víc, zavřela Umm Mamdúh oči a nechala se pohltit atmosférou jiného světa. Vdechla těžký vzduch, jenž obklopoval její hosty, nesrozumitelně mumlala, dokud její tělo nenaplnily ozvěny a z kůže jí nevycházel ostrý zápach sazí. Otevřela oči.

„Přišli jste se dozvědět, jaké mají Židé záměry?“ zeptala se. Přikývli. „Naši mírumilovní sousedé v kibucu nejsou naši přátelé,“ pokračovala. „Mají s Bét Darásem zrádné plány.“

„Jsi si jistá, hádždžo? Se sousedy jsme roky zadobře. Podělili jsme se s nimi o úrodu a naučili je tuhle zemi obdělávat. Jejich doktor léčil naše lidi a s Alláhovou pomocí jim vrátil zdraví.“

„Opakuji jen to, co mi povídá Sulajmán. A on nelže.“

„Pověz nám víc,“ vyzvali ji.

„Jen Alláh zná to, co není známo, a stane se jen to, co je Jeho vůle. Naši sousedé přijdou spolu s dalšími a prolijí krev Badrawásíjů z Bét Darásu,“ jmenovala rodinu proslavenou statečností a dovedností v boji. „Bét Darás zvítězí. Všichni budete bojovat a přežijete, někteří bratři a synové však zemřou; tím to ale neskončí. Vrátí se ještě víc Židů a na Bét Darás bude pršet smrt z nebe. Bétdaráští Badrawásíjové se nevzdají. Opakovaně odrazí nepřátele, jejichž zběsilost je nezměrná. Místní krev steče z kopců do řeky a válka bude ztracena.“

V té době dvacetiletá Nazmíja pochopila závažnost té návštěvy, stála bez hnutí a poslouchala v úzké puklině ve stěně mezi kuchyní a hlavním pokojem. Spolu s ní tam natahovala uši Marjam, která matčiným vznešeným slovům tak docela nerozuměla, ale vnímala neklid, jejž vyvolala. Když Marjam mužům přinesla kávu, všimla si, že sedí ztuhle s narovnanými zády a rukama sevřenýma v klíně. Zdálo se, že v místnosti se nic ani nehne, až na nepatrné, neklidné poposedávání a těžké polykání, při němž poskakovaly ohryzky nahoru a dolů. Nedívali se jeden druhému do očí, jako by se báli, že tím na sobě dají znát zoufalství, jež se pokoušeli zakrýt. Nazmíja si přitáhla mladší sestru blíž k sobě a zůstala tak. Poslouchala roztřesené ticho, jež se plížilo po zemi a vzlínalo po zdech. „Jen Alláh zná to, co není známo,“ promluvila znovu Umm Mamdúh, když muži konečně začali usrkávat kávu, „pokud se však Bét Darás nevzdá, tato země znovu povstane, i kdybychom válku prohráli.“

Nikdo nechápal smysl jejích slov a nikdo se neodvážil požádat o vysvětlení. Bohatě stačilo slyšet: Tato země znovu povstane. Chytili se těch poslední slůvek naděje a drželi se jich do posledních dní svých životů, které pro některé z nich nadešly v bojích krátce poté a jiné zastihly v troskách nostalgie, jež dláždily uprchlické tábory.

„Nechť ti Alláh dopřeje dlouhý život, hádždžo. Přijmi toto za to, že jsme tě obtěžovali,“ prohlásil Abú Nidál a položil před ni hrst palestinských bankovek. Ona však odmítla. „Vložte osud do rukou Alláhových. Spolehni se na Alláha a bojuj za nás, Abú Nidále. Peníze nepřijímám. Alláh je mým blahodárcem a ochráncem. Můj syn bude bojovat s vámi. Já tu zůstanu, takže zůstane i Sulajmán, aby nám pomohl; víš však, že nepřítel s sebou přivádí afáríty samotného iblíse, démony z hlubin temnoty. Nechť vám Alláh dopřeje dlouhý život a nechť ochraňuje Bét Darás a jeho lid.“

Devět

Marjam a má sitto Nazmíja poslouchaly ten den za poničenou kuchyňskou zdí, když jejich matka mluvila s muchtáry o iblísovi a afárítech. Iblís byl Satan a afáríti jeho děsiví následníci, Marjam však nechápala, proč mířili do Bét Darásu. Zabořila tvář do sestřiných prsou a pevněji se k ní přitiskla. Nazmíja Marjam poprosila, aby přinesla dřevěnou krabičku a napsala za ni vzkaz. Stálo na něm: „Jestli si mě chceš vzít, tvá rodina musí zítra přijít.“

Týden poté co se hlas mladého Atíji vzpamatoval z šoku, který utrpěl při pohledu na Sulajmána, se na súqu jeho oči znovu setkaly s Nazmíjinýma. Pokusila se o svůj nejvzteklejší pohled očima orámovanýma černými linkami zdůrazněnými niqábem, který si právě zkoušela, protože jej zdobila krásná cinkrlátka, ale ani to s ním nehnulo. Zašilhal na ni v pobaveném pokusu napodobit její pohled. Pak si všiml, že se linka jejího obočí uvolnila a oči jí přivřela síla úsměvu, o němž věděl, že se jí pod šátkem rozlil na tváři. Vrátila šátek prodavači a zadívala se jinam, věděla, že ji Atíja pozoruje.

Takhle se setkali ještě mnohokrát a pokaždé spolu komunikovali jen očima. O šest měsíců později se sešli v troskách staré římské citadely. Další dva roky Nazmíja odmítala všechny nápadníky a čekala, až se všichni Atíjovi starší bratři ožení a přijde řada na něj, aby si vybral nevěstu. Scházeli se první čtvrtek v měsíci na místě, které prohlásili za vlastní. Trýznění vyčerpávající trpělivostí a nenaplněnou láskou, se nakonec domluvili na nevinném držení rukou, a z obratnosti proplétání, tisknutí, mačkání a hlazení prstů, vznikl milostný jazyk, jenž mluvil o spoluvině a příslibu.

V roce 332 před Kristem vybudoval na tom místě Alexandr Veliký opevnění, když předtím o nějakých třicet kilometrů dál na jih obléhal a dobyl Gazu. Rozlícen pětiměsíčním odporem obyvatel Gazy, kteří bránili postupu jeho makedonské armády na Egypt, nechal povraždit všechny muže a ženy a děti prodal do otroctví. Tak byly položeny základy, na nichž Římané pár set let nato vybudovali v Bét Darásu citadelu. O dva tisíce let později z ní zbyly jen zapadlé trosky, kde se Nazmíja s Atíjou snažili každý první čtvrtek v měsíci ukojit svou lásku držením se za ruce.

Avšak ve dnech mezi schůzkami je pronásledovala a obtěžovala udýchaná touha, která jim nedávala pokoj. Narůstající politický neklid ani nezaznamenali, dokud muchtárové města nepřišli na návštěvu k Umm Mamdúh a jejich svazek tím nezískal na ještě větší naléhavosti.

Rodinní příslušníci se pokoušeli rozmluvit Atíjovi neoblomné rozhodnutí okamžitě se oženit, ale neměli šanci. Patriarcha, potěšený vnukovým odhodláním, shromáždil mužské příbuzné. Navzdory strachu, jenž otřásal Palestinou, když se každý den objevovaly nové zprávy o zvěrstvech, jichž se sionistické bandy dopouštěly na Britech stejně jako na Palestincích, vzal hádždž Abú Sarsúr šest mužů a věno ve zlatě, aby požádal o Nazmíjinu ruku pro svého vnuka Atíju.

Všichni se shodli, že by bylo v podobně neklidné době nevhodné pořádat svatební oslavu. Jakmile se však do země vrátí klid, zapřísahal se Atíjův otec a děd, uspořádají největší veselku, jakou kdy vesnice zažila. Prozatím přivedou ma’zúna, aby stvrdil Atíjův a Nazmíjin sňatek, a jejich svazek tak v Alláhových očích platil za halál. Manželství se obvykle neuzavírala v takovém spěchu a oslavy se neodkládaly, ale tohle nebyla obvyklá doba.

Místo svatby strávila Nazmíja přípravami na novomanželské lože den s přítelkyněmi a jejich matkami v gazanských tureckých lázních, kde jí v parních komorách ženy drbaly, depilovaly a masírovaly každý kousek těla levandulovým olejem. Relaxovaly na starodávných horkých dlaždicích, popíjely karkadé, chlazený ibiškový nápoj, a vdechovaly vlhký vzduch provoněný eukalyptem.

Deset

Nežil jsem v té době. Ale když jsem vstoupil do modré a dostal se sem, Sulajmán mi to všechno odhalil. Úplně jsem to nepochopil a ani jsem to neočekával. Možná však, stejně jako já, uvěříte, že existují pravdy, jež se vzpírají jiným pravdám, když se čas začne hroutit do sebe.

Židé přišli přesně tak, jak Umm Mamdúh předpověděla, a dva tisíce obyvatel Bét Darásu je spolu s loajálním džinem Sulajmánem zahnaly. Vraceli se znovu a znovu, v březnu a několikrát v dubnu roku 1948 a jejich hněv posilovala nevěřícnost a rozhořčení nad tím, že by malá vesnice farmářů a včelařů měla odolat palebné síle špičkově vycvičených příslušníků hagany, s těžkou vojenskou technikou a stíhačkami, jež propašovali do země z Československa Britům přímo pod nosem. Během posledního útoku v dubnu bylo v jednom dni povražděno padesát bétdaráských žen a dětí a muži poté svým rodinám poručili, aby utekly do Gazy, zatímco oni zůstanou a budou bojovat. „Jen dokud se situace neuklidní,“ vysvětlovali. „Vezměte si s sebou věci na týden, dva.“

Nazmíja si zdráhavě zabalila do rance jídlo a věci na dva týdny a vydala se k řece, aby vyzvedla Marjam. Procházela vesnicí a razila si cestu bariérami strachu. Vzduch byl těžký, téměř nedýchatelný, lidé se pohybovali trhaně, jako by  si nebyli jistí, na kterou nohu mají došlápnout. Ženy spěchaly s balíky na hlavách a dětmi usazenými na bocích a čas od času se zastavovaly, aby si jedno nebo druhé upravily. Děti se usilovně snažily držet krok se staršími příbuznými, kteří je za sebou táhli za ruku. Zmatek vyryl vrásky do všech tváří, jež Nazmíja míjela, a navzdory hluku a zmatku, které kolem ní vládly, měla pocit, že slyší, jak srdce buší na hrudní koše.

Poblíž řeky vzduch prořídl a odlepil se od země, proplétal se větvemi stromů a šustil v korunách. Nebe mělo jasně modrou barvu a líně se na něm povalovaly mraky. Marjam seděla na svém kameni, balvanu na břehu, do něhož vyryla své jméno v den, kdy se jej naučila napsat. Dřevěná krabička snů ležela vedle ní a sešit měla otevřený v klíně. Nazmíja viděla, jak se jí pohybují rty, jako kdyby si povídala sama se sebou, dokonce se s tužkou v ruce rozesmála.

„Tady jsi. Pojď, Marjam. Musíme jít,“ zavolala na ni Nazmíja. Marjam ale dál pokračovala v hovoru, jako kdyby sestru neslyšela.

Nazmíja přišla blíž. „S kým to mluvíš, Marjam?“

Marjam vyskočila, aby sestru objala. „S Chálidem,“ odvětila, ale Nazmíja nikoho neviděla a dostala strach, že její sestru postihlo stejné šílenství, které zpřeházelo svět jejich matce.

„Marjam, Chálid je džin?“

„Ne. Je to tvůj vnuk,“ odpověděla Marjam.

Vzduchem otřásl výbuch.

„Musíme jít, Marjam. Slyšelas tu ránu? Vstávej a jdeme.“ Nazmíja tahala sestru za ruku. Marjam posbírala věci do dřevěné krabičky a zpívala si přitom podivnou písničku, kterou Nazmíja nikdy předtím neslyšela.

Ach najdi mě,

budu v modré

mezi nebem a vodou,

kde všechen čas je nyní

a my jsme věčnost

plující jako řeka.

„To stačí! Musíme odsud!“ zakřičela na ni Nazmíja. „Muži tu zůstanou, aby bojovali, a my se vrátíme, jakmile Židé odejdou.“

Inšá’alláh.

Po návratu do vsi Marjam žadonila, aby jí sestra dovolila odejít až další den se sousedy, kteří se také chystali do Gazy. „Minša’nilláh, prosím, Nazmíjo,“ přemlouvala ji a dodávala, že chce strávit ještě nějaký čas s matkou, Mamdúhem a Atíjou, kteří zůstávali, aby bránili vesnici, pokud by se Židé vrátili. Nejistá a zmatená jako všichni ostatní, Nazmíja neochotně souhlasila. Sousedé se měli vydat na cestu druhý den brzy ráno a slíbili, že Marjam vezmou s sebou, inšá’alláh.

Nazmíja tedy vyrazila s manželovou rodinou, její sestra ji měla následovat se sousedy. Bratr s manželem zůstávali, aby bojovali, stejně jako její matka, aby mohl Sulajmán pomoci Bét Darásu. Bez rodiny, která by na ni dohlížela, kráčela Nazmíja s ostatními po stezce vedoucí do Gazy, ohluchlá křikem vlastního srdce, jež se chtělo vrátit pro Marjam.

Další den ráno, když se rodina ze sousedství probudila, byla už Marjam pryč. Uprostřed noci pověděla jejich dceři, že nakonec odchází s Nazmíjou. Místo toho se vydala na okraj vesnice, kde se schovala ve své nejlepší skrýši, v malém výklenku uvnitř studny, velkém tak akorát na to, aby se do něj vešlo skrčené dítě s dřevěnou krabičkou snů vykládanou perletí a malým pytlíkem s chlebem a sýrem. Potřebovala vidět Chálida, povědět mu, kam jde a kde ji bude moct najít.

Studna stála stranou od středu vesnice, kde se odehrávala většina bojů. V obyčejný den by Marjam automaticky považovala vzdálený nářek, volání a pleskání za dílo divokých zvířat – psů, koz, oslů, ptáků – nebo výstřelů lovců. Tohle však nebyl obyčejný den. Hřmění bomb a způsob, jakým se zarývaly do země, se nedal s čímkoli jiným splést, a ona věděla, že následné tlumené zvuky jsou ozvěnou nesené lidské utrpení. Téměř dva dny Marjam z výklenku ve studně nevylezla, dokonce ani když si k ní přišli pro vodu cizí muži hovořící zvláštním jazykem.

Jedenáct

Válka změnila lidi. Stvořila zbabělost i hrdinství a dala vzniknout legendám. Vyprávěla příběh o mojí prabábě, podivínce stvořené z lásky, která nikdy nevyslovila lež a jež se pohybovala světem jinak než většina ostatních. Její příběh byl mnohokrát opakovaný a během převyprávění vešla ve známost jako Umm Sulajmán, statečná stará žena z Bét Darásu.

Nakba, tragédie, jež zahájila vyhlazení Palestiny, se začala pomalu odvíjet od roku 1947, kdy po celé zemi docházelo k jednomu zvěrstvu za druhým. V Bét Darásu proběhla rozhodující bitva v květnu 1948 krátce poté, co evropští židovští imigranti vyhlásili na místě starodávné Palestiny nový stát nazvaný Izrael. Gangy hagany a sternu si teď říkaly „Izraelské obranné síly“ a napochodovaly do Bét Darásu po hodinách vytrvalé minometné palby. Na pomoc přišel prapor súdánské armády, ale dorazil příliš pozdě. Les pohltily plameny a spolkly domy na severní straně. Oblaka dýmu visela nízko, přetřela svět načerno a usadila se na mrtvých jako temné rubáše, pronikala do plic živých, kteří při hledání útočiště zvraceli a třásli se. Panoval chaos podněcovaný dalšími výbuchy a Bét Darás se ponořil do mlhy smrti a porážky. Vesničané, kteří zůstali, buď padli, nebo tou dobou už prchali do Gazy, zbytek skončil v zajetí a nikdo je už nikdy neviděl.

Palestinci utíkající z okolních vesnic se setkávali na jedné z několika cest vedoucích do Gazy, která protínala Bét Darás. Hádždža Umm Mamdúh, její syn Mamdúh a Nazmíjin manžel Atíja porážku přežili a připojili se k proudu prchajících lidí. Sulajmán jim pomohl vyhnout se zajetí. Umm Mamdúh poručila oběma mladým mužům, aby si na sebe oblékli abáje, pak vytáhla dvě rudé nitě ze své thauby a uvázala je chlapcům kolem hlavy jako korunu. „Všechno pod těmito nitěmi unikne pozornosti vojáků. Sulajmán se o to postará. Nesmíte však ta vlákna sundat dřív, než se dostanete do bezpečí, a za žádných okolností nesmíte nikdy rozvázat uzlík, který na nich je,“ nařídila jim Umm Mamdúh.

Když Mamdúh vyšel ven oblečený jako žena s tenkým rudým provázkem přes čelo, viděl a cítil skrze šátek nový svět popela, kouře vyhasínajících ohňů a chabých životů. Zlost, jež mu chodidly vzlínala z černé země do těla, mu ztěžovala pohyb a nepochopitelná ztráta života a země mu prosakovala do plic a nutila ho kašlat. Stál v řadě se třemi dalšími rodinami žen a dětí, jež sehnali dohromady sionističtí vojáci a které teď házely na hromady všechny své cennosti – jídlo, šperky, oblečení, dokonce i fotografie. Mamdúhovi se podařilo jednu fotku pronést, jedinou, kterou rodina kdy měla. Udělal ji novinář, jenž občas jezdil do Bét Darásu. Vznikla v jednom z těch dní, kdy se Nazmíja snažila překvapit Marjam u řeky a seznámit se tak s Chálidem. Mamdúh na fotce stál na břehu řeky s rukou kolem Nazmíji, jež zaujímala vyzývavou pózu s rukou v bok. Matka na ní měla svou sváteční vyšívanou thaubu, kterou si sama ušila, a přesto působila dojmem, jako kdyby tam nebyla. A Marjam, osmiletou, novinář zachytil, jak si nezávazně povídá s kamarádem Chálidem, zhruba desetiletým chlapcem s bílým pramenem vlasů. Oba přitom seděli nad její dřevěnou krabičkou snů. Když jim fotograf ten obrázek dal, nedokázal si nikdo z rodiny vybavit, že by ten den Chálida u řeky viděli, a dokud tu fotku nedrželi v ruce, měli za to, že chlapec je jen výplodem Marjaminy fantazie.

Mamdúh se teď na ten obrázek díval, snažil se dotknout minulosti, přinutit hodiny, aby běžely nazpátek, zatímco šokovanými kroky kráčeli hlouběji do bažiny smutku. Beze slova odcházeli od svých životů, od nových dobyvatelů, opilých pradávným jedem, jenž v sobě mísil nenasytnost, moc a Boha.

Omámení a zmatení nepředstavitelným osudem, kráčeli vesničané do pětatřicet kilometrů vzdálené Gazy. V dálce zaslechli zvuk jediného výstřelu následovaného bezedným ženským křikem. Brzy se spojili s mnohem početnějším procesím lidského zoufalství z ostatních vesnic. Občas na ně zamířili neviditelní odstřelovači a lidé padali k zemi. Nezbývalo nic jiného, než posbírat mrtvé a raněné a pokračovat dál. Kulka prolétla Mamdúhovi nohou, a jak padal, sklouzla mu abája. Jeho švagr, stále ještě převlečený v abáje za ženu se ho pokoušel nést, ale nedokázal to. Nezvládla to ani Mamdúhova matka. Sulajmán to však dokázal. Vstoupil do ženina starého těla a zvedl jejího syna, téměř dvakrát tak velkého a těžkého, a kráčel s ním a dalšími prchajícími dušemi ke Gaze.

Cestou se objevovali arabští vojáci. Co zbylo z poražených arabských praporů, zůstalo svlečeno do spodního prádla a choulilo se ponížením. Přijeli i sionističtí vojáci, stříleli davu nad hlavami, aby se ujistili, že se nikdo nevrátí domů. Jedna taková skupinka narazila na drobnou stařenku nesoucí bez námahy v náručí zraněného muže a přikázala jí se zastavit. Otočila k nim bělmo svých očí a vojákům ve střevech vzkypěl silný vývar strachu. Jeden z nich ženu střelil, padla k zemi, krvácela a upustila syna. Vojáci se však nepohnuli, kosti se jim změnily v pěnu, srdce v led a jejich tváře zpopelavěly těsně předtím, než vzplanuli a stravováni plameny se začali svíjet.

I vojáky, kteří přišli zachraňovat vrahy Umm Mamdúh, zachvátily plameny, až na zemi zůstalo ležet dvanáct ohořelých uniformovaných mužů nového státu, kousek od místa, kde padla stará žena a její syn, ona mrtvá a on s vážně zraněnou nohou. Všichni to viděli.

Prchající vesničané z Bét Darásu nepotřebovali pro náhlé vzplanutí ohně vysvětlení. Věděli, že to byl Sulajmán, kráčeli teď však mnohem rázněji, neboť se jistě objeví další vojáci, aby se za zuhelnatělé pozůstatky pomstili. Jeden muž odhodil rodinný majetek, jejž nesl, a zdvihl mrtvolu hádždži Umm Mamdúh. Mohli za sebou nechat mnoho těl, jež lemovala jejich dlouhý pochod na cestě k životu uprchlíků, ale opustit Sulajmánovu přítelkyni nepřicházelo v úvahu. Copak starý džin nebojoval po jejich boku?

V ten okamžik uslyšeli prchající vesničané ženský hlas, který křičel: „Alwán!“ Když se otočili, spatřili Nazmíju, jak k nim běží, s vlasy rozpuštěnými a nahým tělem pod rozedranými, zkrvavenými cáry šatů.

Dvanáct

Sitto Nazmíja mi vyprávěla o všem na světě kromě dne, kdy Marjam zemřela. O dni, v němž bylo do jejího srdce zaseto jméno Alwán, jež později sklidí, aby tak pojmenovala mou matku.

Někdejší hlavní křižovatka mezi severní Afrikou, Blízkým východem a Evropou, zelená a písečná krajina Gazy představovala srdce obchodu s kořením, jež ve středověku platilo za nejvýnosnější odvětví. Palestinci v Gaze měli pověst nejlepších řemeslníků, kteří už dva tisíce let před Kristem tvořili široko daleko vyhledávané šperky. Šlechtice a poutníky to do Gazy táhlo celá staletí a učenci z celého světa procházeli po Via Maris na cestě do Alexandrijské knihovny.

Na tytéž břehy Gazy vyráželi Barakovi a ostatní lidé z vesnice občas na páteční rodinné výlety. Kdysi to bývalo místo radosti, kde plavali a rožnili jídlo, teď se však změnilo v močál strachu a zoufalství, jež ulpívalo na Nazmíje s každým pohybem a marnou snahou najít v davu Marjam. Když konečně objevila sousedy a zjistila, že Marjam Bét Darás neopustila, její zoufalství se ještě prohloubilo. Dávala si za vinu, že Marjam nepřinutila, aby šla s ní. Proklínala svou malou sestru za to, že je tak tvrdohlavá, a představovala si, jak ji vytahá za ucho, až ji najde. Věděla, co musí udělat, ale bude muset počkat, až zapadne slunce, aby ošálila Atíjovu rodinu, která by ji jinak určitě zastavila. Šla brzy spát, aby si před další cestou odpočinula, a poprvé v životě si pamatovala, co se jí zdálo. Vyděšeně se probudila mezi oddechujícími těly, která ležela kolem ní. Děvčátko, jež vypadalo jako Marjam, s černými vlnitými vlasy a cizím jménem, ale bez různobarevných očí, ukázalo Nazmíje papíry a zeptalo se jí: „Sitto, to je od Chálida. Chceš, abych ti to přečetla?“ Přikývla na souhlas. „Píše se tu, že Marjam na tebe čeká,“ prohlásilo děvčátko. „Vylezla ze studny.“

Přestože Nazmíja slíbila Atíjovi, že na něj bude čekat v Gaze, vydala se potmě zpátky do Bét Darásu, překračovala těla a proplétala se mezi nočními můrami rodin, které spaly na zemi.

Noc byla černá, hustá a hebká a Nazmíja kráčela pouštní cestou zpátky do rodné vesnice. Hvězdy se jí leskly nad hlavou, neviděla však, co má před sebou, ani co jí leží pod nohama. Zastavila se, aby se pomodlila, klaněla se a ohýbala v uctivé prosbě. Prosila o odpuštění za své hříchy. Žádala Alláha, aby ji vedl. Žadonila, aby našla svou sestru Marjam živou, a pak zapřísahala zemi, aby jí očistila cestu od škorpionů a divokých zvířat. Brzy spatřila v dálce záři ohně a zamířila k ní. Věřila, že to Alláh jí osvítil stezku.

Cestou narazila na další Palestince, kteří mířili opačným směrem. Věděli ve tmě jeden o druhém, ale strach je ochromil. „Kdo je tam?“ zeptal se ženský hlas arabsky a Nazmíja se uvolnila, když uslyšela přízvuk palestinských felláhů. „Snažím se dostat zpátky do Bét Darásu, abych našla svou sestru,“ odpověděla a ženy k sobě přišly tak blízko, až se uviděly. K ženině thaubě se tisklo několik dětí, zůstávaly zticha, když se ty dvě, jež se vůbec neznaly, objaly, jako kdyby byly ztracené příbuzné. Žena jí vyprávěla o nepředstavitelných hrůzách, k nimž v její vesnici došlo, a varovala Nazmíju, aby se nevracela. „Nedokážu říct nahlas, co dělají ženám,“ hlesla. Nazmíja jí popřála šťastnou cestu, obě se za sebe samu a za tu druhou pomodlily, než jedna vyrazila k volajícím vodám gazanského pobřeží a druhá ke vzdáleným plamenům.

Už skoro svítalo, když se Nazmíja dostala k bétdaráské studně, v níž se Marjam často schovávala, když si hrávala s ostatními dětmi. Tiše do studny zavolala, ale žádné odpovědi se nedočkala. Byla unavená, špinavá a měla žízeň, na chodidlech se jí udělaly puchýře a nos měla plný písku. Oheň dohoříval a Nazmíja uviděla vojáky, kteří se potulovali po ohořelé zemi. Většina z nich rabovala na kopci větší domy. Drancování se ještě nedostalo do masríjínské části, takže měla čas se napít ze studny, než nepozorovaně proklouzla domů. Prošla všechny pokoje, šeptala Marjamino jméno, ale nedostala žádnou odpověď. Podívala se do kuchyně a koupelny, pak přešla k vykotlanému místu ve zdi mezi kuchyní a velkým pokojem, k místu, kde spolu potají špicovaly uši. Zastavila se, než se podívala za roh. Bylo to poslední místo, kam se mohla podívat. Prosím, Alláhu, dej, ať tam je.

A tam, schoulená do klubíčka, spala Marjam se svou dřevěnou krabičkou snů a s koleny přitisknutými na prsou. Nazmíja se svezla na podlahu a sestru objala. „Ach, Marjam, habibtí!“ rozvzlykala se, strach a vyčerpání se jí svezly z ramen.

Marjam se probudila, přitiskla se k Nazmíje a pohřbila své vzlyky do jejích prsou.

Z okna viděly, že pár vesničanů mohlo odejít. Vojáci si vzali jejich věci a šperky, ale pustili je. Nazmíja ucítila naději. Udělala dobře, že se vrátila. Že věřila v Alláha. Všechno bude v pořádku. Dají vojákům všechno, co mají, a vydají se do Gazy. Ještě jednou ten den ujde třicet pět kilometrů. Zvládnou to. Alláhu akbar.

Nazmíja si přitáhla sestru blíž, jako kdyby si chtěla celou Marjam vsunout do svého těla. Políbila ji, z očí jí tekly slzy a hledaly si cestičku v sazích na Marjaminých tvářích.

Ani jedna neviděla nebo neslyšela dva vojáky, dokud jeden z nich neškubl Nazmíje za šátek a nestrhl jí ho z hlavy. Marjam zalapala po dechu. Nazmíjiny bohaté měděné vlny se nadechly, vydechly a prořízly vzduch, když se otočila, aby se na útočníky podívala. Její pronikavý pohled přiměl vojáky o krok ustoupit, vyměnili si pohled. A úsměv. Vojáci mluvili odlišnými jazyky, zdálo se, že jeden druhému nerozumí a vzájemně se domlouvali gesty. Zakryla tělem sestru a začala si sundávat tři zlaté náramky, šabku ze svého věna. Manžel porušil tradici a navlékl jí je na zápěstí před plánovanou svatbou. Jeden z vojáků si je vzal, ale druhého zlato nezajímalo a z Nazmíji nespouštěl oči. Přešel k ní blíž a přitáhl si hrst jejích vlasů k obličeji. Vdechl, zavřel oči, popadl Nazmíju za zátylek a přinutil ji se otřít o jeho poklopec.

Když se s ní vojáci vypořádávali, strhávali z ní šaty, přinutili ji lehnout si na záda a odhalili její holé tělo, poručila Nazmíja Marjam, aby se otočila, zavřela oči a ucpala si uši tak pevně, jak jen to dokáže. Řekla jí, že bude brzy po všem a že pak půjdou svou cestou. Tohle vydrží, pomyslela si.

Nazmíja nechápala, co voják křičí, než ho do ní vrazil. Zatnula zuby, drtila jimi agónii znásilňování ze strachu, že by ji zradil hlas a něco donesl k Marjaminým uším.

„Křič!“ rozkazoval jí voják ve svém jazyce a přirážel čím dál prudčeji. „Křič!“ Vytáhl ji za vlasy nahoru, ale Nazmíja nerozuměla ani jeho slovům, ani jeho touze slyšet, jak trpí. Místo toho dál snášela útok tak tiše, jak jen dokázala. Neviděla Marjam a nebyla si jistá, kam její sestra zmizela. Zavřela oči a vybavila si svého manžela Atíju, nádherného muže, během jejich první společné noci. I tehdy byla zticha, protože věděla, že jeho matka a sestry nejspíš poslouchají za dveřmi. Nevyzpytatelná spletitost paměti ji přiměla prudce škubnout hlavou, aby onen obraz odtrhla od téhle reality. Voják si myslel, že se brání, což ho potěšilo.

Druhý voják zaujal místo prvního, který se jí pokoušel vecpat do úst. Nepřestával ji fackovat. „Křič!“ přikazoval jí. „Křič!“

Spatřila jeho oči, šedivé škvíry v záhybech tuku. Rty měl vlhké od slin a z obočí mu stékal pot. Čelisti se jí samy od sebe sevřely ještě pevněji a voják se od ní naštvaně odtáhl. „Vím, jak tuhle kurvu přinutím křičet!“ mumlal si pro sebe ve svém jazyce.

Vrátil se a vláčel za sebou Marjam za vlasy jako zplihlou loutku, krabičku snů si přitom nepřestávala tisknout k prsům. Na nekonečný okamžik se pohledy sester setkaly, přesto ne na dost dlouho, aby stihly cokoliv říct, než kulka prolétla Marjam hlavou s výstřelem znějícím na věčnost. Dřevěná krabička snů spadla, otevřela se a její obsah se vysypal. Z děsivého vědomí, že už v jejím životě nikdy nevyjde slunce, se z Nazmíjiných hlubin vydralo neovladatelné zakvílení.

Voják s šedivýma očima se rozesmál, nadšený křikem, který se z ní tak zoufale snažil vymámit, odstrčil druhého chlapa, aby mohl ošoustat zkrvavené tělo téhle smyslné Arabky. Nazmíja dál naříkala, když do ní ejakuloval, pak se do jejího poskvrněného těla nacpal druhý, zatímco ona nespouštěla oči od Marjam ležící ve zvětšující se karmínové kaluži. S vyčerpávajícím odhodláním křičela, jako kdyby její hlas mohl rozsápat realitu tak, že by se s ní už nemusela vypořádávat.

Objevili se další dva vojáci, vzrušení vulgárností té scény ji popadli za vlasy a otočili do nové polohy. Dokonce i vzdorné kudrny poraženě visely zplihlé potem. Do jejího těla se cpali další vojáci, odírali z ní život, dokud neměli dost. Zůstala tam ležet, prázdná, vydlabaná věc se stružkami vyplakaných slz, sražené krve a zaschlého strachu. Poslouchala syčení vlastního dechu, odevzdala se tiché touze po smrti, čekala, až i ji zabijí.

Pak se Marjam pohnula. Její sestřička ze zvedla ze svého mrtvého těla na zemi a dřepla si před Nazmíjou. Vzala sestřinu nateklou, uplakanou tvář do malých hubených rukou. „Jsi ten nejúchvatnější člověk, jakého jsem kdy poznala, má velká sestro,“ opakovala tiše slova, která si už jednou pověděly. „Pamatuj si, jak výjimečná a milovaná jsi. Vždycky budeme spolu.“

„Já to nechápu. Jak se mnou můžeš mluvit?“ zeptala se Nazmíja, aniž cokoliv řekla.

„Všechno se stalo tak, jak mělo. Tohle všechno jednoho dne skončí. Nebudou už žádné hodiny, žádné východy slunce. Nebudou žádní vojáci ani země. Nejmučivější bolesti a nejblaženější radosti se vytratí do nicoty. Jediné, na čem bude záležet, je tahle láska,“ vysvětlovala Marjam, přestože její tělo leželo bez života v prolité krvi.

Nazmíja se pokusila vzít sestřino tělo do náručí, přestože její duch nepřestával mluvit. „Prosím, nech mě tady, nechci opustit Bét Darás,“ žádala ji Marjam. „Ty teď musíš jít. Měj dceru a pojmenuj ji Alwán. A teď běž!“

„Běž!“ Izraelský důstojník, který právě dorazil, zařval na vojáky, aby nechali Arabku na pokoji a odnesli tělo děcka, aby bylo spáleno s ostatními. Beze slova, aniž se na někoho podívala a beze strachu v sobě Nazmíja nashromáždila tolik ledového vzteku, že dokázala sesbírat sestřiny papíry, sešity a tužky. Zakryla si prsa Marjaminou krabičkou a tím, co jí zbylo z rozedraných šatů. Propůjčená síla jí umožnila se narovnat – po nohách jí stékalo semeno a krev – a vratkými kroky odejít pryč, aniž se ohlédla.

Nezdálo se, že by jí vojáci věnovali pozornost. Nikdo ji nenapadl, ani za ní nezavolal. Bylo by jí jedno, kdyby se tak stalo. Krok za krokem se Nazmíja nechala nést sestřinými slovy. Dotekem Marjaminých dlaní na tvářích. Dospělostí jejího hlasu. Láskou. Když si konečně uvědomila, kde je, ušla už na cestě do Gazy, kam směřovali další prchající Palestinci, šest kilometrů. Tehdy spatřila hlouček mužů stravovaných plameny. Když přišla blíž, uvědomila si, že jsou to sionističtí vojáci, a uviděla, jak na zemi leží její matka a Mamdúh. Byl tam i Atíja a pokoušel se jejího bratra zvednout. Nazmíja se k nim rozběhla, snažila se zavolat, ale hlas měla pořád uvězněný v hrdle. Hněv a odhodlání, které ji donesly až sem, se vytratily a nohy se jí roztřásly. Pokračovala dál, její hlas se probil na svobodu a to, co se jí vyhrnulo ze rtů, byl příslib jiného času a jiného místa.

„Alwán!“ bylo to jediné, co dokázala zakřičet, a dál to jméno volala do větru, než se jí podařilo dostat se k tomu, co zbylo z její rodiny.

II

Ale násilí cizího příběhu spálilo ty malebné časy a Středozemní moře u břehů Gazy zakrylo rány naší minulosti

Třináct

Sitto Nazmíja věšela každé ráno oblohu, jako safírové prostěradlo, na prádelní šňůru, která se točila ve větru.

Uprchlíci se celé dny uprostřed naprostého chaosu přemísťovali z místa na místo. Trvalo týdny, než mezi ně rozdělili stany, a lidé tak spali na holé zemi mezi kameny, hmyzem a zvířaty. Těla přivyklá na tvrdou práci a projevy zbožnosti, se dál budívala před rozbřeskem, jen aby je čekala neustálá liknavost nicnedělání, která vyplňovala jejich dny strávené postáváním v nekonečných frontách. Denně se pětkrát seřadili na salát. Dvakrát denně se postavili do řady na chléb a polévku. V řadách čekali i na veřejné záchody. Fronty jim pronikly do snů a formovaly jejich odbojné představy, takže když někdo snil o tom, jak provedou odvetný úder, viděl se, jak se nejprve seřadí, aby vyfasoval zbraň, a pak bude mašírovat v zástupech bojovníků. Když dorazili představitelé Spojených národů, uprchlíci se postavili do fronty, aby uvedli své jméno do matriky, ručně psaných záznamů v tlustých sešitech. Na oplátku dostali knížku, do které za každý příděl vyfasovali razítko. Jak realita tíživé situace, v níž se ocitli, s každým uplynulým rokem jasněji krystalizovala, uprchlíci se zuby nehty drželi každého kousku vzpomínky na domov, jejž by předali dětem. Přídělové knížky se tak změnily v částečky identity a dědictví a občas se objevily zarámované na stěnách muzeí.

Když Nazmíja v onen osudný den roku 1948 odešla od svých znásilňovatelů, aniž ji byť jen jednou zastavili, pochopila, že Marjam je pořád s ní, že to, co viděla, nebyl přelud. Marjamina nepoddajná duše ji ochraňovala. Věděla to s naprostou jistotou a nikdy nepochybovala, že ji sestra slyší. A tak s ní často mluvívala. Atíju zpočátku zneklidňovalo, když vídával svou ženu, jak mluví sama se sebou, když uklízela, koupala se nebo prala prádlo. Po každém salátu říkávala: „Habibtí, Marjam.“ Před milováním volávala na Marjam, aby se nedívala. Časem si na to Atíja zvykl, a dokonce přemítal nad tím, že Marjam z neviditelné říše možná na jejich rodinu dohlíží. Koneckonců, připomínala mu Nazmíja, nepřišel kdysi při pohledu na Sulajmána o řeč?

„Nezpochybňuj něčí existenci jenom proto, že ji nevidíš nebo neslyšíš, manželi,“ kárala ho Nazmíja. „Vím, že jsem v ten den Marjam viděla a slyšela tak, jako teď vidím a slyším tebe. Ona je důvod, proč jsme cestu sem přežili, když se tehdy sionisti dali do vražedného řádění poté, co Sulajmán podpálil jejich vojáky.“

Když se jí narodilo první dítě, chlapeček s šedýma očima, Nazmíja viděla jen oči svého znásilňovatele a křičela do stínů: „Tohle je syn ďábla. Zkouší mě Alláh? Jak můžu tu věc milovat? Jak můžu milovat syna ďábla?“ Astaghfiru‘lláh! Porodní bába položila Nazmíje dítě na prsa, ale ta ho odstrčila a dál naléhala na to, co neviděla. „Marjam, pověz mi to!“

„Blouzníš kvůli porodu, ale měla bys s těmi hloupými řečmi raději přestat, než to dítě umře hlady, ženská!“ varovala ji porodní bába.

Nazmíja se od ní odvrátila a zkoumala cosi v tmavém koutě pokoje. Zazubila se a pak se rozesmála. Byl to přerývaný a úplně nepatřičný smích. Porodní bába, žena z Bét Darásu, která si pamatovala na hádždžu, jež se vykadila do řeky a mluvívala s džinem, usoudila, že Nazmíja je dcerou své matky a že v tu chvíli mluví s nepřístupnou sférou. Podívala se do rohu místnosti, aby spatřila, na co se Nazmíja dívá, a uviděla jen pár poházených papírů s dětskými kresbami v otevřené dřevěné krabičce. Porodní bába mumlala koranické verše, rychle si u toho sbalila věci a vytratila se v takovém spěchu, že si až zapomněla od manžela, jenž čekal venku, vzít poplatek.

Atíja zavinul prvorozeného a zůstal stát nad Nazmíjinýma prázdnýma očima. Novorozenec nebyl k utišení a Atíja se snažil přesvědčit manželku, aby miminko nakrmila. Hladil ji po vlasech, pokládal dítě do jejího nepřívětivého ochablého náručí a bral si ho zpátky. Snažil se miminko uklidnit, ale naléhavý hlad zaťal drápy do otce i syna.

„Jak našeho prvorozeného pojmenujeme, Nazmíjo? Co třeba Mázin? Chtěla bys být Umm Mázin, lásko? Dovol mu, aby se teď od své matky najedl.“

„Pojmenuj ho Iblís!“ vyštěkla. Ďábel.

Atíja nervózně přecházel sem tam, nedokázal utišit chlapečka, jehož pláč se teď nesl ozvěnou z propasti opuštění. Atíja nakonec vzal jejich syna jednou rukou a druhou šlehl manželku přes tvář, facka přistála s plnou silou jeho úzkosti. „Nazmíjo! Okamžitě to dítě nakrmíš, ženská, nebo, přísahám při Alláhovi, se s tebou rozvedu!“

Nazmíja se podívala manželovi do tváře a spatřila ocelové oči lesknoucí se slzami. Natáhla ruce, pomalu přiložila plačící dítě k prsu a to se přisálo s dravostí, jež Nazmíje zpočátku připadala odporná. Brzy však sání jejího syna získalo rytmus, jenž se jí rozléval do celého těla, dokud se nezměnila v řeku, plynoucí a klidnou. Houpala se matnou kadencí mateřství, fascinovaná jeho pusinkou přisátou k jejímu prsu. Dál se kývala, matka se synem se stali jedním, a tváře jí smáčely tiché slzy. Atíja ji vzal za ruku a jeho prsty tančily s jejími, jako to dělávaly v nenávratném čase a místě každý první čtvrtek v měsíci.

Později řekla Marjam: „Hlavně se mnou zůstaň, sestřičko.“

Nazmíja občas Marjam prosila, aby jí dala znamení, že nezmizela. „Nikdy o tom nebudu pochybovat, sestřičko,“ prohlašovala, když dřepěla v devátém měsíci těhotenství se čtvrtým dítětem a umývala první tři, které od sebe dělilo pokaždé deset měsíců. Všechno to byli chlapci a s každým dalším těhotenstvím se Nazmíja modlila za holčičku, jež měla předurčené jméno Alwán. „Možná bys mi mohla dát znamení, sestřičko.“ Občas otevírala Marjaminu dřevěnou krabičku a listovala papíry, na nichž stála slova, kterým nerozuměla. V těch chvílích si Nazmíja přávala, aby uměla číst. Opatrně papíry ukládala zpátky, dávala pozor, aby nic neroztrhla, a stavěla krabičku na nejvyšší polici mimo dosah dětí, kde ji chránily hromádky srovnaného oblečení.

Když přivedla na svět pátého chlapce, porodní bolesti jí začaly připadat jako chlad v zimě nebo pot v létě, občas těžko snesitelné, ale důvěrně známé a zvládnutelné. Chodila, dřepala si a opakovaně tlačila, dokud nebylo miminko připravené a porodní bába ho nemohla vytáhnout. Nazmíja zadržela dech. „Co to je?“ zeptala se. Další chlapec. Vdechla nevětraný vzduch v místnosti, tvář se jí stáhla, s pevně zavřenýma očima a zamračeným čelem myslela na další těhotenství, jež bude muset brzy znovu podstoupit, dokud se jí nenarodí Alwán, její dcera. Pomalu vydechla zklamání a poprosila Alláha, aby další miminko bylo děvčátko.

Čtrnáct

Vdovu po včelaři s námi spojovala pouze láska. Tato bezdětná žena dokázala být šťastná kdekoliv, dokud mohla zabořit ruce do plodné země, mít pod nehty životodárnou půdu a mluvit s rostlinami, jež pěstovala.

Mamdúh zíral na svou přídělovou knížku, kterou mu vydal Úřad pro palestinské uprchlíky na Blízkém východě (UNRWA) a jež ustanovovala, že je hlavou domácnosti. On však neměl žádný dům, ani nic, čím by ho vybavil. Žil ve stanu, o který se dělil se svou sestrou Nazmíjou, jejím manželem Atíjou, jejich dětmi a Atíjovými rodiči. Mamdúh se tam však objevoval jen výjimečně. Většinu z prvních dvou let po vyhnání z Bét Darásu spal na písku gazanského pobřeží pod příkrovem hvězd. Našel si práci jako pomocník místního kováře, třetinu výdělku dával Nazmíje a třetinu vdově po včelaři. Považoval za správné ctít památku muže, jenž mu byl náhradním otcem. A měl k tomu ještě další důvod. Během let, které strávil jako učedník, se do sebe Mamdúh s Jasmínou, nejmladší včelařovou dcerou, zamilovali. Nikdy o tom nemluvili, a rozhodně se podle toho nechovali, neboť ji zasnoubili a provdala se. I potom, co jejího manžela zabili Židé, si s Mamdúhem projevovali city jen kradmými pohledy, když přišel, aby dal její nevlastní matce peníze.

Vdova po včelaři byla veselá žena, jež milovala vaření a navzdory válce, vyhnanství, vdovství a chudobě se nezměnila. Stala se včelařovou třetí manželkou v době, kdy nebyla o moc starší než Jasmína. A přestože se o sebe obě mladé ženy v lepších časech nezajímaly, minulost je po válce jako jediné přeživší členy rodiny svázala a společně ze sdílených ran, ztrát a vdoviny vášně pro jídlo stvořily láskyplný domov. Dny vdova trávila vařením a sháněním co nejlepších ingrediencí do jídel na další den. Několik týdnů poté co vklouzli do životů uprchlíků, posbírala střepy svého zlomeného srdce a prošmejdila okolí, aby našla kus země, kde by si mohla založit zahrádku.

Vdova po včelaři denně sklízela plody své dřiny při vaření, vyrábění bylinných léků a směňování. Používala svou zeleninu při smlouvání a dohadování se o čerstvé kozí mléko, ze kterého stloukala máslo, vařila z něj tvaroh a jogurt, cedila na laban a filtrovala a sušila na sýr. Směňovala řepu, kapustu, okurky a brambory za kuřata a vejce. Zatímco jiné ženy čekaly ve stanech, obtěžkané šokem, bahnem a ponížením, zcepenělé nehybnými dny plnými čekání na zítřejší noviny, na příští příděl, čekáním, až někdo něco udělá, na déšť nebo na západ slunce, čekáním na to, až se budou moct vrátit domů do Bét Darásu, vdova po včelaři začala naplňovat vzduch vůní normálnosti. Inspirovala další ženy, aby se pustily do budování provizorních přístřeší, a zanedlouho se ženy začaly scházet tak, jako to vždycky dělávaly, aby vypraly prádlo, poklevetily, srolovaly vinné listy a probíraly rýži, aby z ní odstranily kamínky a hmyz. Manželé jim natáhli šňůry na prádlo, vystavěli společné kuchyně a vyhloubili podzemní trouby na pečení chleba. Uprostřed národních otřesů a kolektivního smutku, jež se zaryje do kořenů dějin a rozšíří se na další generace, se uprchlíci z Bét Darásu vrátili k vtipkování a probírání skandálů. A zatímco čekali, až se budou moct vrátit domů, rodily se děti a plánovaly svatby. Vlečné lano každodenních banalit je vytáhlo z polních lůžek do společných prostor, kde se všichni pohromadě modlili, pili ranní kávu a odpolední čaj. Válka se stala velkým rovnostářem a všichni se bez ohledu na rodinné jméno a majetek ocitli ve stejných plátěných stanech vystavěných na stejně velkém prostoru ve stejných řadách na pláních bez stínu. Všechny děti si hrály spolu a brzy začali všichni, hoši i děvčata, chodit do školy, kde vyučování probíhalo buď pod širým nebem, nebo ve stanech. Mizerové, svatí, pomlouvači, matky, coury, zbožní, požitkáři, komunisté, egoisté a všichni další -isté se v tomhle novém, nešťastném běhu života vrátili ke svým dřívějším zvykům.

Časem nahradily plátěné stany hliněné cihly a vlnitý plech a uprchlické tábory stvořily subkulturu poznamenanou nezlomnou hrdostí, odporem a neochvějným lpěním na důstojnosti domova bez ohledu na to, jak dlouho to bude trvat nebo jak vysoká bude cena. Tábory se stanou epicentrem jednoho z nejzašmodrchanějších problémů na světě a někteří z největších arabských básníků a umělců přijdou na svět v jejich středu. A tam, v srdci celonárodního bezdomovectví, láska a péče vdovy po včelaři vnášela do každého jídla, kterým budovala své panství, pramen života, z něhož se vůně cibule, rozmarýnu, skořice, kardamomu a koriandru nesla táborem a probouzela vzpomínky, příběhy a naději. V době jídla u ní bývalo vždycky plno. Sousedé, noví i staří přátelé. A jednou za měsíc se samozřejmě zastavil Mamdúh. Přicházel nesměle a musel se pekelně soustředit, aby kráčel tak souměrně a elegantně, jak jen dokázal. Kulka, která ho během naqby trefila do nohy, zasáhla růstovou ploténku a znemožnila jí dál růst, zatímco druhá se natáhla o několik centimetrů, zkroutila mu držení těla a způsobila, že se pohyboval nemotorně. Ani vložka, kterou si dal do jedné boty, nestačila.

Vdova po včelaři připravovala Mamdúhovi jeho nejoblíbenější jídla a používala přitom zvláštní hašwu z vlastní směsi koření s rýží a masem, kterými plnila zeleninu ze zahrádky. Mamdúh nejvíc miloval její kúsu, plněnou cuketu s pálivou rajčatovou omáčkou. Čas, který mohl v den, kdy dostával výplatu, strávit v jejím domě, představoval stejnou odměnu jako výdělek; nejen kvůli jejímu báječnému jídlu, ale proto, že měl příležitost spatřit Jasmínu. Všeobecně se vědělo, přestože to zůstalo nevysloveno, že jednoho dne, až našetří dost, aby mohli založit rodinu, přijde požádat o její ruku.

Třetí část platu skutečně dával stranou právě z tohoto důvodu a ani ne za rok našetřil Mamdúh dost, aby si mohl hledat práci v Káhiře, kde získal místo ve velké stavební firmě. Než odjel do Egypta, který v té době Gazu spravoval, vzal sestru a jejího manžela s sebou, aby požádali o Jasmíninu ruku. Nabídl jí skromné věno dvou set egyptských liber a zásnubní šabku sestávající ze zlatého náramku v sadě s dlouhými náušnicemi. Aby Jasmínu přivítala v rodině, sundala si Nazmíja jeden z náramků z vlastní šabky, jež jí manžel koupil náhradou za ty, které jí ukradli vojáci, a láskyplně ho navlékla na zápěstí své budoucí švagrové. Ženy spustily zaghrúttu, trylek, který nesl k nebi radost srdce, aby ji všichni mohli slyšet.

Trylkování ohlašovalo světu, že Jasmína souhlasila a spontánní oslava mohla začít. Sousedé se už napjatě srocovali venku, protože záležitosti manželství v palestinských komunitách nikdy nezůstaly dlouho utajené a teď, když žili v uprchlickém táboře, tak blízko jeden druhého, všichni o sobě navzájem věděli v podstatě všechno. Tančilo a zpívalo se dlouho do noci. Vdova po včelaři a Nazmíja, jakožto ženské představitelky nevěsty a ženicha oznámily, že oficiální zásnubní oslava proběhne za dva týdny, pak Mamdúh odcestuje sám do Káhiry, kde bude pracovat a šetřit na veselku a nový domov.

V den oficiálních zásnub koupila vdova po včelaři maso na dluh od řezníka, kterému jej později splatí čerstvou zeleninou, a připravila hostinu z měkkého jehněčího uvařeného s kmínem, skořicí a novým kořením, posypaného osmaženými piniovými oříšky a usazeného na lůžku z rýže; nachystala hromady plněných vinných listů a cuket; rozmanité saláty; mezze; a okurku s jogurtovou zálivkou s mátou a česnekem. Bylo to jídlo, o němž si uprchlíci budou povídat celé týdny. „Nikdo nedokáže vařit jako vdova po včelaři,“ říkávali všichni. A Mamdúh odpovídal: „To je pravda, protože ona vaří srdcem.“ Ženská část hostů si mezi sebou povídala o Mamdúhovi s láskou. Skvěle se k Jasmíně hodil, i když trochu kulhal a kromě sestry neměl žádnou rodinu, vykládaly. Jedna žena sykla skrze zuby v nepotlačitelné averzi vůči Nazmíje. „Všichni vědí, že ta ženská dokáže beze studu bičovat jazykem, a to není nic, na co by měla být pyšná,“ prohlásila. „Alláh nás ochraňuj před tvým jazykem,“ opáčila jiná sousedka. „Chudák ženská je tichá jako myška a tlačí od války jedno děcko za druhým. Kousni se do jazyka a kaj se. Nedovolím, abys takhle mluvila o Umm Mázin ve šťastný den jejího bratra!“

Patnáct

Poté co jim Izrael všechno vzal a učinil z nich uprchlíky bez domova, se Palestinci stali ideálními terči pro soucit a zneužívání po celém arabském světě, kde nejlepší palestinské mozky sloužily prospěchu jiných národů a kdysi hrdí zemědělci se pachtili za kůrkou chleba a daleko od domoviny se z nich stávali zoufalí dělníci. Mého prastrýce Mamdúha to strhlo do proudu špatně placené práce, jenž ho unášel dál a dál.

V Káhiře pracoval Mamdúh bez oddechu. Žil v noclehárně s dalšími palestinskými dělníky. Každý den ho budil azán svolávající věřící k modlitbě, a než se vydal do práce, provedl ranní salát, a na konci dne sebral zbytky sil, aby si dal s přáteli čaj a lehkou večeři, než padl do postele. Občas zůstával vzhůru, aby přepočítal peníze, které schraňoval v peněžence, již měl neustále přivázanou k tělu, dokud nemohl výdělek nechat doručit do úschovy Jasmíně. Dva dny v měsíci si vždy vyhrazoval na cestu zpátky do Gazy, kde vdova po včelaři, Jasmína a Nazmíja trávily předcházející den vymýšlením a chystáním jeho nejoblíbenějších jídel. Čekávaly na něj s vodou ohřívanou na ohni, aby si mohl dát skutečnou vanu, jedinou v měsíci, protože z kohoutku v noclehárně tekla jenom studená. Vypraly mu prostou bavlněnou dišdášu a na šňůře na prádlo ji nechaly políbit sluncem, a když konečně přijel, taxíkem nebo v rikše, tři jeho milované ženy ho objaly a zasypaly polibky a požehnáním.

Pokaždé jim přivezl dárečky a káhirské historky. Během jedné z návštěv mluvil o zprávách z Kuvajtu, kde nafta tlačila na povrch nová města a průmysl a nová společnost zbohatlých beduínů platila Palestincům za to, že jim budovali nemocnice a školy, že v nich pracovali, i za to, že jim vařili a utírali zadky. Pár jeho palestinských přátel z Káhiry se už do Kuvajtu přestěhovalo a o poušti mluvili s láskou. „Říkal jsem si, že bychom se tam možná mohli přestěhovat všichni,“ navrhl, i když věděl, že jeho sestra Nazmíja Palestinu nikdy neopustí, a nebyl si jistý, zda by to dokázala jeho Jasmína. Vdova po včelaři byla naopak připravená nechat se zanést větrem tam, kam ji odvane, s výjimkou pouště, kde by nemohla nechávat růst jídlo ze země; a Kuvajt byl v podstatě jen poušť na břehu moře.

Když se Mamdúh s Jasmínou odstěhovali do Kuvajtu, čekala Nazmíja páté dítě. Než odjeli, vzala Nazmíja bratrovu tvář do dlaní, pak Jasmíninu. Se slzami v očích je políbila a opakovala slova, jež do ní vložila Marjam: „Vždycky budeme spolu.“

Nazmíju bodlo u srdce, když si uvědomila, že zůstala v Gaze jako jediná z rodiny, ale věděla, že Marjam ji nikdy neopustí, stejně jako její manžel Atíja, muž, jenž se postavil vlastní rodině, aby ji hájil. Nikdy Nazmíju nepřijali. Čím víc jeho bratrů si přivedlo nevěsty, tím krutější se stávala skupina žen, která jeho manželku nenáviděla. V jejím čele stála Atíjova matka, jež nikdy nestrávila, že si její syn vybral manželku pod svou úroveň. Říkaly, že Nazmíja je stejně očarovaná jako její matka Umm Mamdúh a že kamkoliv šla, přinášela s sebou zlo. Tvrdily, že její ostrý jazyk dokazuje, že v jejím nitru dlí ďábel. Podle nich natřásala při chůzi schválně zadkem a litovaly Atíju, že musí snášet takovou hanbu. Dodávaly, že nemívá dostatečně utažený hidžáb a že občas nechává vykukovat prameny měděných vlasů, aby je všichni viděli.

Avšak izolace, do níž Nazmíju s Atíjou uvrhly, ty dva ještě víc sblížila. Do prostředí, v němž bylo stěží dost jídla a kde trávili večery počítáním mincí z každodenního lovu ryb, se rodilo jedno miminko za druhým. Vedli život, jenž se odvíjel láskyplně, s jednotvárností, hloupostmi, slzami a požadavky. Dokud byli chlapci malí, přivazovala si je Nazmíja při práci po dvou na záda, a jak rostli, jeden po druhém se připojovali k otci na jeho rybářské lodi ve Středozemním moři, kde se dennodenně obklopení vodou na kilometry daleko učili vidět velkolepost a zázraky a pokorně a s vděčností se sklánět před Alláhem. Nazmíja na ně čekávala na břehu, dokud nezmizeli v nekonečnosti moře. Občas tam zůstávala o něco déle, dívala se do záhadné modré mezi nebem a vodou a zpívala si Marjaminu písničku.

Ach najdi mě,

budu v modré

mezi nebem a vodou,

kde všechen čas je nyní

a my jsme věčnost

plující jako řeka...

Šestnáct

Když sitto Nazmíja mluvila o svém bratru Mamdúhovi nebo o mém chálovi Mázinovi, oči se jí změnily. Staly se z nich prázdné pokoje, do nichž vstupovala a kvapně je zabydlovala příběhy. Ne z nostalgie, ale protože to představovalo povinnost paměti, úkol, který je měl udržet nablízku.

Tři roky poté co Mamdúh s Jasmínou odjeli, se vrátili na návštěvu s prvorozeným, ročním chlapečkem, kterého pojmenovali Muhammad, po Jasmínině otci, starém včelaři z Bét Darásu. Nazmíja, která byla jako vždycky těhotná nebo kojila a které visely na rukách děti, si Muhammada vzala a žadonila u bratra, aby se vrátil do Gazy, kde by mohl chlapec vyrůstat s bratranci a domovinou. I když už nežili v Bét Darásu, pořád to byla Palestina. Mamdúh však v Kuvajtu našel místo, kde se mu dařilo, a rychle povýšil ze stavebního dělníka na předáka. Nedostatek formálního vzdělání nahradil talentem pro matematiku a prostorovou představivostí. Rychle se naučil číst projekty a inženýrské plány a známý palestinský architekt si Mamdúha vzal v Kuvajtu pod svou ochranu.

„Palestinci staví Kuvajt doslova z ničeho,“ vyprávěl Nazmíje. „Měla bys to vidět! Můj šéf navrhl plán celé země. Další Palestinec zformoval kuvajtskou armádu a další dal dohromady policejní sbor. Přední lékaři a chirurgové jsou všichni Palestinci a stojí v čele skoro všech ministerstev od školství po vnitro.“ Mamdúh se odmlčel a pak hrdě oznámil: „Stanu se architektem.“

S tolika porody tak krátce po sobě měla Nazmíja neustále miminka přivázaná na záda, pověšená na nohou nebo přisátá k prsům. I když si stěžovala na jejich věčné požadavky a po starších se oháněla jako po otravných mouchách, když na ni příliš naléhali nebo se nechovali slušně, vždycky jí div nezlomilo srdce, když odjeli s otcem na moře. Čekávala na písečném břehu Středozemního moře v prázdnotě jejich nepřítomnosti a sledovala, jak se valí vlna za vlnou. Pro muže a chlapce Nazmíjina srdce spočívalo kouzlo rybaření i v návratech k ženě, jež na ně dychtivě čekávala s bohatými pokrmy a na Atíju s milováním, které se protahovalo dlouho do noci, měnilo tvary, dokud ho nerozbolela duše vyčerpaná láskou, již k ní cítil.

Radost jim kalil jen Nazmíjin smutek z jejich odjezdů. A tak se během let po naqbě, kdy Gazu spravoval Egypt, rozhodli, že jeden ze starších synů bude během Atíjových rybářských výprav, které se protahovaly přes noc, zůstávat doma. Při jedné takové příležitosti, v zimě, kdy její nejstarší, dvanáctiletý Mázin zůstal doma jako hlava rodiny, se Nazmíja prohnala nusajrátským uprchlickým táborem jako tornádo. Kopala do prachu ve vzteku, jenž všem, kdo ji znali, připomněl, proč není dobrý nápad zkřížit jí cestu.

Jen hodinu předtím vrazil Mázin do domu, v mladém těle bublala zlost a slzy. „Znásilnili tě?“ hlas se mu třásl nevěřícností, když konfrontoval matku. „Jsem syn násilníka?“

Nazmíja ztuhla. Ustoupila od zeleniny, kterou krájela, a zadívala se synovi do očí tak šedých, že měly skoro barvu oblohy za svítání. Její prvorozený, jenž jí sál z prsou déle než kterékoliv další dítě, teď stál na prahu dospělosti. Objala ho a nasála do sebe jeho zlobu a ponížení.

„Ne,“ spustila s nesmiřitelným klidem. „Kdo ti to řekl?“

Mázin jí prozradil jméno.

„Toho kluka znám,“ odvětila a vyšla ze dveří s Mázinem v patách.

Nemusela jít daleko, než chlapce ve společnosti jeho přátel spatřila. Rozběhl se, když viděl, že se k němu blíží. „Radši ho zastavte, nebo vám všem uřežu uši!“ zavolala Nazmíja na ostatní. „Do jednoho!“

Poslechli, vyděšení legendárním hněvem té ženy. Když přistoupila k chlapci, který se snažil partě, jež ho držela, vykroutit, čapla ho za ucho a začala ho tlouct pantoflem. Čím víc ječel, tím tvrději ho bila. Lidé se srotili. Předstoupil před ně starší muž, žádal Nazmíju, aby toho nechala, a odvolával se na jedinečnost Alláha, aby ji uklidnil. Lá illáha illá lláhi. Přestala, protože ani Nazmíja by neporušila společenské pravidlo respektování starších. Dál však na chlapce křičela a trvala na tom, aby jí řekl, od koho slyšel ten hnus, co šíří.

Později ten večer přišel chlapec ve společnosti matky a babičky k Nazmíje domů. To, jak se před ní krčil, jí připomnělo den, kdy se u nich doma v Bét Darásu objevil šokem ze Sulajmána oněmělý Atíja, aby její matku požádal o odpuštění. Nazmíja se usmála a pozvala je na čaj.

„Umm Mázin, můj syn mi pověděl, co řekl, a já přišla, abys ode mě slyšela dvě věci. Zaprvé, jestli chceš, klidně bití syna dokonči. A za druhé, nic takového si neodnesl z domova. To stará porodní bába. Vykládala před mým synem, že když se Mázin narodil, křičela jsi, že je syn ďábla,“ vysypala ze sebe žena.

„Tafaddalá, sestry,“ pobídla je Nazmíja, když podávala čaj. „S porodní bábou se vypořádám, až se vrátí manžel.“

Když se Atíja se syny vrátil domů, čekala je místo obvyklých věcí naléhavá záležitost. Povolali muchtára města, aby vyřešil otázku příšerné pomluvy porodní báby, a na Atíjův příjezd se netrpělivě čekalo.

Sešli se muži. Atíja, muchtár, manžel porodní báby a několik starších. Nejprve společně vypili kávu a manžel porodní báby vyjádřil svou lítost. Ujistil Atíju, že ukázal ženě, kde je její místo, a žehral na její jazyk, který je oba zneuctil. Aby to napravil, nabídl Atíjovi jeden z manželčiných zlatých náramků. Neměli nic moc dalšího, co by mu mohli dát. Muchtár Atíjovi doporučil, aby nabízený předmět přijal, čímž by svár ukončil, a on to udělal. Potřásli si rukama, objali se a na důkaz bratrství se políbili na tváře. Celé setkání zakončili čajem a sladkostmi. Nazmíja se další den vypravila na trh s novým zlatým náramkem vystaveným na zápěstí, chlubila se jím celý týden, aby dala porodní bábě za vyučenou předtím, než jí ho vrátila. Tím velkorysým gestem si Nazmíja vysloužila od porodní báby úctu a trvalou loajalitu.

Nikdo si už nikdy nedovolil o té záležitosti říct půl slova a porodní bába popřela, že by si o Nazmíje myslela cokoliv zlého. Lidé na to brzy zapomněli, ale do srdce mladého Mázina to zaselo pochybnost, jež v něm vypučí v hluboký pocit osamění a tiché, ale nelítostné nutkání k odbojné činnosti. Přestal jezdit na rybářské výpravy a stal se matčiným ochráncem.

Sedmnáct

Sitto Nazmíje občas vypověděly službu nohy, musela pak přestat s tím, co zrovna dělala, a čekat, až ji začnou zase poslouchat. Tahle náhlá paralýza trvala obvykle jen několik minut, občas ale i pár dní. Léčitelka jí pověděla, že si nemá dělat starosti. Řekla jí, že na ni dohlížejí andělé a nohy jí spoutávají proto, aby se nemohla dostat do nebezpečí. Má sitto tomu věřila, byla si jistá, že Marjam je její anděl, a důkaz dostala za šestidenní války.

Když Nazmíja čekala v roce 1967 desátého syna, Izrael zaútočil na Egypt a rozpoutal válku, jež trvala jen šest dní a zapříčinila, že do jejího života triumfálně napochodovala nová generace sionistických vojáků. První, kterého viděla zblízka, měl brýle s tlustými černými obroučkami, taková nepatřičná nevinnost uprostřed zlovolného militarismu. Mladou tvář infikovala moc, pokryla špína invaze; puškou mířil s hrozivou autoritou. Atíju a její nejstarší syny zadrželi a odvezli s dalšími muži v náklaďáku. Nazmíja tak osaměla s vyděšenými malými dětmi, jež se jí věšely na plášť. Upřela oči na vojáka, jenž jí štěkavě rozkazoval, aby pokračovala v chůzi. Cloumala jí dřímající zuřivost, která ji provokovala k útoku. V tu chvíli se pod ní podlomily nohy a ona upadla na zem dřív, než na ni voják stihl vystřelit. Prostě se pod ní nohy složily. Bude trvat tři roky, než začne znovu chodit. V té době čtyřicetiletá Nazmíja věděla s jistotou, že to zasáhla Marjam a zachránila ji, jinak by ji určitě zastřelili. Sousedé ji zvedli a odnesli do vyznačené zóny, zatímco vojáci s helmami v zlověstných uniformách a vysokých botách, identičtí synové sionistické čubky, prolezli a vyplenili jejich domovy, znásilňovali a zabíjeli, vypalovali zemi a obnovovali slávu arabského ponížení.

Hanba z téhle války se jim zažrala pod kůži. Všechny šokovalo, že museli vstřebávat další porážku, nový vztek a strach. Lidé sledovali v televizích, jak židovská armáda složená z Poláků, Rakušanů, Němců, Francouzů, Britů, Italů, Rusů, Ukrajinců, Íránců a dalších napochodovala do Jeruzaléma a zničila tamní nežidovské čtvrti. Byl to otřesný okamžik, jenž rozdělil svět vedví: na ty, co slavili, a ty, co plakali.

Palestinci plakali, ale slzy vždycky vyschnou nebo se změní v něco jiného. Nakonec se abnormální normalizovalo a neutuchající brutalita izraelských vojáků se stala součástí života. Lidé ji snášeli a vzdorovali jí.

Když Nazmíja porodila jedenáctého syna, byla pořád ještě ochrnutá, což vyvolalo řeči, jež se nesly celým táborem a potvrdily Nazmíjinu pověst mistryně v záležitostech manželského lože. Ženy si připomínaly, jak její muž kvůli ní opustil celou svou rodinu. Jak se nikdy na jinou ženskou ani nepodíval, natož aby si vzal druhou manželku, jako to dělali někteří jiní. Dokonce i teď když Nazmíja nemohla hýbat nohama, objevili s Atíjou způsob, jak počít další dítě. Ženy z tábora ty otázky fascinovaly, ale neodvažovaly se je položit. Jak to udělala? Pokoušely se představit si technickou stránku věci a čím dál víc žen k ní chodilo pro rady v intimních záležitostech a tělesných potěšeních.

Většina žen považovala za velké štěstí, že Nazmíja přivedla na svět tolik synů za sebou. Ona sama však byla zničená z porodů a litovala, že nedokáže přivést na svět dceru, kterou by pojmenovala Alwán. Plakala, když porodní bába oznámila, že se jí narodil další syn. Měla pocit, že je její děloha rozedraná. Nohy necítila vůbec. Srdce ji bolelo, když před sebou viděla Marjam a k prsu si přikládala novorozeně, aby mohlo sát. Vydechla vyčerpáním dlouhých roků a začala mluvit s neviditelnou sestrou, zatímco porodní bába, nyní už zvyklá na podivné poporodní monology své přítelkyně, vařila z placenty léčivý odvar, jejž prodávala jako lék na mnohé nemoci od chřipky po neplodnost. Nazmíjina plodná děloha představovala pro porodní bábu slušný zdroj příjmů, neboť byla považována za extrémně požehnanou.

„Ach, Marjam. Vidíš to, sestřičko?“ mluvila Nazmíja do vzduchu. „Co mám teď dělat? Další už nemusím přežít. Kozy mi nevyschly už dobrých dvacet let.“ Nikdo nechápal, proč Nazmíju přestaly poslouchat nohy, ani jak mohly stejně záhadně začít znovu fungovat. Ať už byl důvod jakýkoliv, nezáleželo na něm. Příběhů a vysvětlení se vyrojila přehršel a Nazmíje jen dodávaly na zajímavosti a posilovaly její pověst.

Osmnáct

Osud se naplnil v sittině dvanáctém a posledním těhotenství, z něhož se konečně zrodila má matka, Alwán. Stalo se to ve stejném roce, kdy můj prastrýc Mamdúh zavolal z Kuvajtu, aby oznámil rodině, že se budou brzy stěhovat do Amríky. Do „Severní Karolíny“, řekl. Má sitto nevěděla, kde to je, jen že to bude od ní ještě dál. Jeden z jejích synů se zasnoubil a plánoval odjet za prací do Saúdské Arábie. Místo, aby se rodina vracela a stmelovala, odjížděla a rozptylovala se. Měla pocit, že se Palestina drolí tím víc, čím blíž je Izrael. Zabrali kopce a na nejúrodnější půdě zbudovali kolonie výhradně pro židovské osadníky. Vytrhali i s kořeny původní písně a zasadili do země lži, aby vyrostl nový příběh.

Nazmíja tiskla svůj vzácný šperk na prsa, Alwán, vymodlené dítě. „Je tady, Marjam! Konečně přišla, sestřičko,“ mumlala Nazmíja po porodu, zatímco porodní bába sbírala placentu a uklízela kolem. Stejně jako s ostatními miminky, leželi Nazmíja s Atíjou spolu a počítali prstíky, hledali mateřská znaménka a ukládali do paměti všechny nepodstatné detaily dalšího mezníku své lásky.

„Teď, když máme Alwán, nebudeme už mít sex,“ oznámila Nazmíja.

Atíja se nebojácně ušklíbl. „To říkáš teď. Oba ale víme, že bez toho nemůžeš žít,“ prohlásil. „Kromě toho, co bys řekla všem těm ženám, co k tobě chodí pro radu? Tvá abstinence by mohla ovlivnit palestinský populační růst a mohli bychom pak přestat Izrael demograficky ohrožovat.“

Nazmíja se rozesmála. „Tak dobře. Dopřeju ti trochu těch radostí pro větší dobro Palestiny,“ usoudila.

Hnutí odporu v Gaze sílilo a po podzemních železnicích se pašovaly zbraně a organizovali bojovníci, kteří se připojovali k buňkám OOP. Plán na sabotáž izraelské okupace získal na naléhavosti. V době kdy Alwán slavila první narozeniny, se palestinským bojovníkům podařilo zničit několik trubek, jež zásobovaly plynem nedaleké židovské osady, a způsobili Izraeli pořádnou škodu. Z radosti, po třech týdnech zákazu vycházení, se Nazmíja rozhodla uspořádat na pláži narozeninovou oslavu pro Alwán, která se právě začínala učit chodit.

Synové nachystali oheň na grilování ryb a zeleniny. Dva z nich byli zasnoubení a přivedli své nevěsty. Dvacetiletý Mázin si budoucí ženu ještě nevybral a bratři si z něj utahovali, že se jako Jásir Arafat „oženil s odbojem“. Rodina seděla na dekách, kouřila, smála se a poslouchala vábení vody, která byla příliš studená, než aby se v ní dalo plavat. Na pláži uspořádali piknik i další rodiny, šťastné, že mohou po příšerném zákazu vycházení vyrazit ven z domu. Skupinky mužů se procházely bez rodin a vojáci jako vždy výhružně postávali na svých stanovištích.

„Krásnější než moře je jenom moje žena,“ nechal se slyšet Atíja. Nazmíja mlaskla. „Co bys rád, manželi? Vím, že budeš něco chtít, když vedeš takové sladké řeči.“

Usmál se, vyfoukl obláčky dýmu z nardžíly a mrkl na ni. „Prozatím by mi stačil jeden z těch rybích kebabů.“

Koketně manžela sjela pohledem a sáhla po kebabu, v tu chvíli si všimla za Atíjovými zády skupiny mužů, jež se k nim nenuceně blížila. Jeden z jejích synů se zeptal bratra, jestli ty muže zná. Byli tu cizí. Ani Nazmíja je nepoznávala. Jeden z nich se usmál a zamával na pozdrav. „Mázine Atíjo! Salám, bratře! Jak se ti daří?“ zavolal bezchybnou palestinskou arabštinou.

Mázin doslova zkameněl. Jeho bratři se k němu přesunuli blíž a i jejich tváře ztvrdly. Atíja se napřímil a přikázal Nazmíje, aby malé odvedla pryč. Cizáci mohli vypadat jako místní a mohli mluvit správným jazykem, ale opravdový Palestinec by nikdy kamaráda takhle nepozdravil, kdyby ho viděl s jeho rodinou. Pokud vůbec, vyjádřil by nejprve náležitou úctu rodičům nebo alespoň celé sešlosti, a i tak: pouze ti nejbližší z přátel by se hlásili k muži, který má kolem sebe celou rodinu. Tito muži zavolali Mázinovo jméno, aby ho přiměli se ukázat, a když si uvědomili, že je prokoukli, vytáhli zbraně.

Ozbrojení izraelští agenti v přestrojení se hnali s křikem vpřed. Snoubenky začaly ječet o pomoc a Nazmíja odtrhla vykulené děti od výtvorů z písku. Ženy z ostatních rodin, které v tu chvíli na pláži byly, sehnaly děti, zatímco přítomní Palestinci se shlukli v marné snaze ukázat sílu. Blížili se k nim další vojáci. Nardžíla zůstala ležet na zemi. Jednoho z bratrů srazili do doutnajícího uhlí pod grilem a bolestný křik se nesl ozvěnou nad vlnami. A pak se z chaosu vynořil odhodlaný vzdor. Byl to Mázin. Skočil, aby bránil otce, vztyčil se ve strkanici, a když mu jeden z přestrojených sionistů přiložil zbraň k hlavě, Mázin se zatvrdil s nemilosrdnou rozhodností. Bezprostřední ohrožení Mázinova života způsobilo, že dav okamžitě ztichl, a dvacetiletý mladík projevil odvahu, o níž vždy doufal, že mu v srdci žije. Nebo, napadlo ho, je to nedostatečné pouto k životu, lehkomyslné přijetí smrti.

„TOHLE!“ Plácl se dlaní do prsou. „JE JENOM TĚLO!“ S každým slovem se bil do místa, kde měl srdce. Jeho šedivé oči vypadaly, že jsou si natolik jisté milosrdenstvím, tak odevzdané osudu, že i útočníci ztuhli v tom nepředvídaném okamžiku a balancovali na hraně mezi životem a mnohočetnou smrtí.

Lidé viděli, že si Izraelci uvědomili, že dostali, pro co přišli. Pokud si předtím nebyli jistí, teď věděli, že sabotáž plynového potrubí vedoucího do izraelských osad skutečně zorganizoval Mázin. Vojáci odstrkovali ostatní, spoutávali Mázina, ale jeho hlas zněl dál.

„STŘÍLEJTE! VAŠE ZBRANĚ MĚ NEMŮŽOU ZABÍT!“ křičel. „ALE ŽE NAKONEC ZABIJÍ VÁS, JE STEJNĚ JISTÉ, JAKO ŽE MOJE TĚLO ZEMŘE!“

Uprostřed strkanice, tahání, poutání, zavazování očí, vrážení, bití, zůstávala určitá nehybnost, jako kdyby se vzduch přestal pohybovat a zůstal viset na místě přivázaný vlákny Mázinova jasně vyřčeného názoru. Jako kdyby slunce přestalo plout po nebesích, aby mohlo naslouchat. A všem, kdo se stali svědky těch okamžiků, bylo jasné, že Mázin stál v čele tajného hnutí odporu. Pochopili, že jeho vzdor a neochota se tiše podrobit znamenají jen to, že jej budou Židé o to víc mučit.

„VAŠE KULKA NEMŮŽE ZASÁHNOUT MOU LIDSKOST! NEMŮŽE TREFIT MOU DUŠI! NEMŮŽE VYRVAT KOŘENY Z PŮDY TÉHLE ZEMĚ, PO KTERÉ BAŽÍTE! NEDOVOLÍME VÁM UKRÁST NÁM NAŠI ZEM!“

Mázinovi, kterého vláčeli pryč spoutaného a se zavázanýma očima, pěnily v koutku úst sliny. Nazmíja viděla, jak se mu ve vystouplých žilách žene krev, snažila se přeprat vojáky a visela na synovi. Břeh moře nebyl dost velký, aby dokázal pojmout lásku, kterou cítila. Silou té lásky se snažila přivolat Marjam, úpěnlivě prosila Alláha, aby ochraňoval jejího syna, aby je všechny chránil před těmi ďábly.

Voják vrazil Mázinovi mezi žebra hlaveň pušky, ten se zašklebil bolestí, ale neumlčelo ho to. Měli problém ho odtáhnout, jako kdyby jeho nohy zapustily kořeny do země, což povzbudilo ostatní, aby se pokusili únosu zabránit. Sbíhali se a křičeli: „Alláhu akbar! Alláhu akbar!“ Izraelci začali střílet do davu, několik mužů padlo, vojáci spěchali k vozům a vláčeli za sebou zajatce. Dokonce i když Mázina strkali do džípu, bylo slyšet, jak křičí.

„NĚKDO VÁM LHAL! ŘEKLI VÁM, ŽE SE ZBRANĚMI BUDETE SILNÍ. SKUTEČNÁ MOC ALE ZBRANĚ NEPOUŽÍVÁ. SKUTEČNÍ MUŽI NEPOUŽÍVAJÍ SÍLU PROTI ŽENÁM A DĚTEM! VŠICHNI JSTE UVNITŘ MRTVÍ A VAŠE PRÁZDNÉ MRTVÉ DUŠE NAKONEC ZABIJÍ TENHLE KRUTÝ VOJENSKÝ STÁT!“

Izraelci odjeli. Celkem toho dne zabili čtyři, zranili jedenáct a unesli osm synů a dcer Palestiny. Lidé stáli na březích, na nichž se stýkaly tři kontinenty a kde se od pradávna obchodovalo s kořením a kadidlem. Teď tu zbyly jen matky plačící nad strašlivou vznešeností odboje a krví v písku, již brzy smyje příliv. „Alláhu akbar! Alláhu akbar!“ volaly a pustily se do zmírňování nekonečně úmorné porážky, postaraly se o zraněné, omyly mrtvé před pohřbem, uklidnily děti, odešly domů, proklínaly Židy, uvařily večeři a nakonec dokázaly přečkat noc. Myšlenky a řeči o Mázinu Atíjovi, synovi Nazmíji, podněcovaly představivost, plnily telefonní linky a dominovaly kavárenským debatám. Všichni si pohrávali s myšlenkou, že jsou něco víc než kulky, dokonce i když jejich těla nejsou, a že Židé jsou něco míň, právě kvůli těm zbraním, kterými ostatní utlačují.

Příběh o tom, jak se Mázin na pláži postavil ozbrojeným izraelským vojákům, koloval od úst k uším, a získával nové a nové rozměry, dokud se z něj nestala místní legenda. Potvrdilo se, že patřil ke špičce lokálního odboje. Přirozeně existovala obava, že by ho mohlo izraelské mučení zlomit; mnozí jeho druhové se proto skryli. Izraelci si však pro ně nikdy nepřišli. Mázin je v izraelských žalářích nezradil a to jeho hrdinství jen posílilo. Lidé mluvili o rozlícené odvaze, kterou ten den prokázal, a naplňovalo je to pocitem moci, již každý jedinec má, byť je jakkoliv malá. Nikoho nepřekvapilo, když Mázina o tři měsíce později obvinili ze spiknutí proti státu a na základě tajných důkazů ho odsoudili na doživotí.

Tehdy se Nazmíja začala vážně snažit přivolat na pomoc Sulajmána.

III

Osud se nevyhnutelně roztříštil a některé kousky se ztratily na opačných stranách Atlantského a Tichého oceánu

Devatenáct

S Núr jsme spolu nikdy nemluvili, leda v jejích snech, ale přivedl jsem ji domů. A pak znovu. Núr představovala náš chybějící článek, jeden kolíček na prádlo navíc, který sitto Nazmíja potřebovala, když věšela oblohu. Viděla barvy stejně, jako to dokázala Marjam.

V Charlotte, v Severní Karolíně, nesvítilo toho rána slunce plnou silou, jako kdyby se dni ještě nechtělo začít. Kapky deště, jež bubnovaly do střechy, měly v Núřině srdci růžovou a šafránovou barvu, ráno bylo vlhce šedé a stejně takový jí připadal i dědeček. Když ji ale spatřil scházet po schodech, jeho barva se rozjasnila.

„Dobré ráno, habibtí .“ Usmál se na Núr, která stála v pyžamu s ťapkami, jednou rukou si mnula oči a druhou svírala medvěda Mahfúze.

„Dneska je PSČ sobota!“

Palačinky s čokoládou mívali na snídani každou sobotu. Její džiddo vstal z křesla. Núr ráda pozorovala jeho vratkou chůzi bez hůlky a speciální vysoké boty. Měl zdravou jenom jednu nohu. Druhou měl kratší, protože ho zlý voják střelil do růstové ploténky. Ve způsobu, kterým se zhoupl, aby došlápl na krátkou nohu, a potom se narovnal do plné výšky na zdravé noze, se skrýval určitý rytmus. Když šel, jeho tělo se pohybovalo nahoru a dolů, ze strany do strany a zepředu dozadu s plynulou kadencí, jež Núr připomínala píseň.

„Co budeme dneska dělat, habibtí ?“ Zvedl ji a zamířil do kuchyně, kráčel s ní na melodii své chůze.

„ Džiddo , můžeme jít do parku s kachničkami a svézt se na šlapadle a krmit kačenky a ty mi budeš vyprávět o tom, jak se ti rozbila rostoucí plotýnka? A můžeme prosím taky koupit zmrzlinu? A pak půjdeme tam, co mají keramiku a nakreslíme si nějaké další hrnečky. A–“

„Dobře, to bude pořádně nabitý den, ale starý džiddo si bude muset někdy mezitím schrupnout. A je to růstová ploténka, ne rostoucí plotýnka.“

Núr si představila krásně vybarvenou keramickou plotýnku, která roste uvnitř jeho nohy. Občas měla strach, že by se mohla zlomit i ta její.

Posadil ji ke stolu a vrátil se s palačinkami. Byli tam jenom oni dva a její medvídek, jenž měl pravé oko ze zeleného knoflíku, který tam našila její babička Jasmína, aby ladil s Núřinýma očima, jeden zelený a druhý hnědý s oříškovými tečkami. Sitto Jasmína žila už nějakou dobu v nebi, Núr nevěděla s jistotou jak dlouho, ale v ten den, kdy našla džidda plakat na gauči, mu slíbila, že se o něj postará tak, jako to dělala sitto . Zatím ale vařil džiddo a taky se staral o většinu věcí. Uměla uvařit cereálie, které většinou jedli, když trvala na tom, že nachystá večeři. Džiddo ale říkával, že nejdůležitější je, aby se naučila slova. V pěti letech už dokázala přečíst svoje obrázkového knížky.

„ Džiddo , jedl tatínek taky palačinky s čokoládou? A co dělal Mahfúz?“ zeptala se a chtěla slyšet odpověď, které se dočkala každé PSČ sobotní ráno.

„Ano, habibtí . Úplně je zbožňoval. A pořádali jsme úplně stejné PSČ sobotní rána jako je tohle. Akorát Mahfúz sedával vedle stolu a čekal, až mu dáme zbytky, ale to jsme nemohli, protože čokoláda není pro pejsky dobrá. A tak jsme mu místo toho dávali psí dobroty,“ vyprávěl.

„A  džiddo , proč Mahzúf umřel?“

„Když psi zestárnou, zemřou a přijdou do nebe.“

„A tatínek byl starý?“

„Ne, habibtí . Občas se stávají nehody… Co kdybychom si o PSČ sobotách povídali raději o veselých časech?“

Přemýšlela o jeho odpovědi a komíhala nohama. „Tak jo. Poslouchej. Tohle je veselé.“ Núr našpulila rty a foukla.

„Páni! Myslím, že jsem slyšel malé zapískání!“

Pořádně si ukousla palačinky, tváře se jí nadouvaly, jak kousala, a nepřestávala přitom kývat nohama. „ Džiddo , jak to, že tatínek neviděl barvy?“

„To nedokáže většina lidí, habibtí . Víš, že já to taky nesvedu.“

„To vím. Ale jak to? Jak dokážou lidi poznat, že se na ně někdo zlobí, když nevidí barvy?“

Její džiddo se usmál oslnivě růžovou se safírovými okraji. „ Habibtí , jen hrstka lidí dokáže vidět barvy jako ty. Moje sestra Marjam to uměla. Je to tak výjimečný dar, že si myslím, že by to mělo zůstat naším tajemstvím. Co ty na to?“

Později když seděla schoulená na džiddově klíně, zatímco si dělali u rybníka piknik, se zeptala: „Budeš mi ještě vyprávět o tom, jak tě střelili do rostoucí plotýnky?“

Dědeček jí ten příběh chtěl vyprávět, a tisíce dalších z Bét Darásu, zas a znovu, a její zvědavost ho těšila. Chtěl, aby věděla a nikdy nezapomněla na místo, jež plálo v jeho srdci. Trval také na tom, že spolu budou mluvit jenom arabsky. „Příběhy jsou důležité,“ pověděl jednou Núr. „Skládáme se z příběhů. Lidské srdce tvoří slova, jež do něj vkládáme. Jestli ti někdy někdo poví něco ošklivého, nedovol, aby ta slova pronikla až do tvého srdce, a dávej pozor, abys taková slova nevložila do srdce někoho jiného.“

„Tentokrát nebudu brečet. Vyprávěj, prosím,“ žadonila.

„Dobře, habibtí . Ale jestli tě nějaká část rozesmutní, pověz mi to a já přestanu.“

Núřin dědeček si upravil oblečení a napil se z šálku turecké kávy. Rád s sebou na tyhle výlety brával malý plynový vařič, aby si mohl připravit kávu, protože mu to připomínalo staré časy v Bét Darásu, kdy býval malý chlapec a jídlo se vařívalo venku na otevřeném ohni. Dědeček se lehce nadechl, nasál do sebe závan dávno minulých časů a spustil.

„Nezbývalo nám nic jiného, než odejít. Bez ohledu na to, jak zuřivě jsme bojovali, nemohli jsme se měřit s jejich zbraněmi. Dokonce ani když nám přišli na pomoc vojáci ze Súdánu – to je jméno země, habibtí . A tak jsme se chystali k odchodu s ostatními. Zbyl jsem jen já a má matka–“

„A co Sulajmán?“

„Jistěže, ano, na Sulajmána jsem nezapomněl. I on šel s námi. Ne, není to skutečný člověk. Spíš něco jako anděl, ale viděla ho jenom má matka. Až do tohoto dne. To jsme ho spatřili všichni.“

Núr vyvalila oči. „Pak se zvětšil a vstoupil do tvojí maminky a všichni řekli: ‚Týjo‘ a bylo to děsivé.“

Džiddo se usmál a políbil ji do vlasů. „Na tuhle část musíš počkat. Tam ještě nejsme. Lidé se připojovali ze všech směrů a společně kráčeli po té samé cestě do Gazy. Pořád jsme slyšeli střelbu. Cestou se objevili zlí vojáci, stříleli nám nad hlavami, aby se postarali o to, že se nevrátíme zpátky domů.“

„Proč to dělali?“

„Protože ukradli naši zem.“

„Můžou ukrást i Ameriku?“ chtěla vědět Núr, krabatila přitom malé čelo tak, že to na džiddově tváři vykouzlilo úsměv.

„Nemusíš se bát, že by sem přišli nějací vojáci,“ ujišťoval ji. „Každopádně potom jsem najednou zjistil, že má noha odmítá udělat další krok a spadl jsem na zem. Střelili mě… do růstové ploténky, a proto moje noha už dál nerostla.“

„Líbí se mi, jak chodíš,“ prohlásila Núr. A než jí na to mohl džiddo něco povědět, zazubila se. „A taky vím, že tě to těší,“ dodala.

„Tak to máš pravdu, ale pamatuj si, že o barvách si budeme povídat jenom spolu, ostatní lidé by to nepochopili.“

„Jsem opravdu dobrá strážkyně tajemství, džiddo !“

„Ale ne před svým starým džiddem , platí?“

„Ty ale nejsi starý!“ pronesla rozhodně Núr a nepatrné zaškubání v bradičce prozradilo, že myslí na jejich psa Mahfúze, který zemře, protože zestárl.

„Kdybych byl starý, dokázal bych tohle?“ zeptal se džiddo a začal lechtat vnučku, jejíž smích mu rozkvétal v srdci.

„Co se stalo potom, co tě zlí lidé trefili do růžové ploténky?“

Pokračovali tak dál, tam a zpátky do minulosti, a malá Núr poslouchala o dnech v Bét Darásu, kdy byl její džiddo malý kluk jménem Mamdúh, včelařův učeň, který měl dvě sestry a matku, jež dokázala mluvit s džinem.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .