Americká ambasáda, Peking

Velvyslanec miloval večírky. Stejně tak velitel Jimmie Links, ale z jiných důvodů.

Pravdou bylo, že večírky byly jenom záminkou. Tento rozlučkový večírek se konal na jeho počest – zakončoval své dvouleté působení na pozici přidělence obrany – ale bez ohledu na to, z jaké země pocházeli hosté, bez ohledu na jejich hodnosti či vliv, všichni v místnosti měli být podrobeni sběru dat. Brýle, šperky, hodinky, či cokoliv jiného – vše neustále zaznamenávalo a analyzovalo rozhovory. Nasbírat toho co nejvíce a nechat filtry, ať to vytřídí. Příliš se to nelišilo od způsobu, jakým lidé nakupovali na internetu. Postupně zužovali svoje síto, dokud nenalezli slevy.

Links sledoval překrásnou Číňanku, které táhlo na třicet let, jak klouže po místnosti v šatech z průsvitného SpecTran vlákna, dlouhých až na zem, a všiml si výmluvného pásu tuhé kůže na jejím krku. Noví lidé, vstupující do třípísmenných agentur, beztak neměli jinou možnost. Lidské tělo je s tou správnou technologií výjimečně dobrou anténou. Naštěstí se tomu Links jako americký důstojník, který vstoupil do služeb ještě před politickou změnou, vyhnul, alespoň prozatím. Námořnictvo ho nevynechávalo jen tak jemu pro radost, šlo pouze o to, že zatím nikdo nezjistil, jestli se čip nebude rušit s citlivými leteckými přístroji či s lodními systémy. V určité chvíli tradice tak jako tak prohraje s technologiemi.

Někdo zaklepal na sklenici a hluk v místnosti se uklidnil v šepot. Links se podíval na své martini s vodkou a zkoumal citrónovou kůru. Otázka nezněla, zda je to nahrávací zařízení, ale čí je.

„Pozvedněme společně číše a potvrďme tak naše společné zájmy a cíle,“ pronesl přípitek generál Wu Liao, velitel vzdušných sil Direktoriátu, o kterém Links věděl, že se chystá oznámit další vlnu čistek při potírání korupce. Links znal dokonce jména mužů, kteří měli být za tři dny popraveni, a to vše díky Wuově řidiči, který nechal kvůli kouření pootevřené okénko. To jen ukazuje, jak kvalitní sběr dat byl.

„Připíjím na počest důstojníka námořnictva. Což není něco, co byste často slýchávali z úst důstojníka vzdušných sil jakékoliv armády.“

Ozval se zdvořilý smích příslušníků patnácti národností. „Společná americko-čínská cvičení, sloužící k nastolení pořádku ve vodách kolem bývalé Indonésie, jsou známkou toho, že naše společná budoucnost bude silná,“ řekl generál Wu. „To samé ovšem nemohu prohlásit o našich severních sousedech.“

Wuův zlostný pohled směrem k ruskému důstojníkovi, stojícímu v rohu, svedl stejným směrem i pohledy ostatních a zároveň ustřihl veškeré zbytky smíchu. Rus lhostejně přikývl a ležérně si přesunul sklenici z jedné ruky do druhé, jako by se staral spíše o teplotu své vodky než o pronášenou řeč.

Po přípitku přešel Links k Rusovi. Generálmajor Sergej Sečin byl na sérii večírků pravidelným účastníkem. Pohyboval se se sebevědomím někoho, kdo nosí uniformu po většinu svého života, a neustále se usmíval, jako by právě slyšel košilatý vtip. Sečin strávil v Pekingu více než deset let, musel tedy být ve své práci velmi dobrý, když dokázal udržet spokojené své šéfy a zároveň byl schopen proplouvat vzestupem moci Direktoriátu. Mimo násilné čistky vedení staré komunistické strany se rovněž událo nemálo smrtelných dopravních „nehod“ členů zahraniční diplomacie.

„Za tamto se omlouvám,“ řekl Links. „To bylo od Wua slabé.“

„Nová garda Direktoriátu, zejména její jádro, jako je Wu, říká, že ji nezajímá, co si kdokoliv myslí. To je ovšem vede k tomu, že myslí pouze na vlastní plány,“ řekl Sečin. „Komunistická strana měla ty své také a podívejte se, jak to s nimi dopadlo…“

„Naše povznášející rozhovory mi budou chybět, Sergeji,“ řekl Links. „A ten smog a ta zima.“

Kolem prošel číšník s podnosem plným nápojů a Sečin na něj odložil svou i Linksovu prázdnou sklenici, aby je vyměnil za další dvě ledově vychlazené vodky.

„Jednoho dne se všichni přes tuto nepříjemnost přeneseme,“ řekl Sečin a podával sklenici Linksovi, zatímco tu svou již vyprazdňoval a na Linkse kýval, aby udělal to samé.

„Za vas,“ pronesl Links přípitek s ruským akcentem. Znovu se objevil číšník s dalšími dvěma sklenicemi. Jeho načasování bylo dokonalé, nejspíš šlo o další profesionální špionáž v praxi.

„Možná že v tom budete hrát nějakou roli…“ Sečin se soustředil na sklenici. „Víte, co je největší americký vývozní artikl?“

Links přivřel oči. „Největší, nebo nejdůležitější? Někdy to není totéž. Největší v číslech? Ropa a zemní plyn. Nejdůležitější? Demokracie,“ řekl Links.

„Ne, ne, ne,“ oponoval Sečin. „Je to ve skutečnosti myšlenka. Sen: Star Trek,“ zahleděl se Linksovi upřeně do očí.

„Když myslíte.“ Linkse by zajímalo, co si o této konverzaci pomyslí počítačový analytik, až ji bude přepisovat. Sečin zkoumal svou, nyní už prázdnou sklenici, a pokračoval vážným tónem. „Star Trek byl televizní seriál, který Američané sledovali v době, když se moje a vaše země držely, jak rádi popisujete ve vaší národní obranné strategii, ‚ve střehu‘.“

Nemohu říci, že bych ho kdy sledoval,“ namítl Links. „Alespoň ne ty staré díly. Táta mě vzal na pár nových filmů.“

„Ta vize byla tak pozitivní, posádka složená ze všech národů, vyslaných světovou federací. Američan, kapitán Kirk, byl jejich vůdce. S ním tam byla posádka z celého světa, z Evropy, z Afriky, což je vzhledem k tehdejšímu rasovému napětí ve vaší zemi pozoruhodné. Také, a to je zde možná relevantní, tam byl pan Sulu. Byl představitelem celé Asie, která kvůli americké válce ve Vietnamu udělala z tohoto velmi schopného muže symbol nadcházejícího míru.“

„Mírumilovný? To se zrovna tady nikomu nepodobá,“ poznamenal Links a nahnul sklenici směrem k Wuovi.

„Já vám to dopřeji. Ale to není to, co chci, abyste si pamatoval. Nejdůležitější je, že vy, americký důstojník, a já, Rus, jsme přátelé“, řekl Sečin. „Stejně jako navigátor ze Star Treku, Pavel Andrejevič Čechov byl přítelem kapitána Kirka.“ Ten Čechov ovšem nebyl skutečná osoba, samozřejmě,“ pokračoval Sečin. „Ale mnoho lidí věří, že ta postava byla pojmenovaná podle vynikajícího ruského vědce té doby, Pavla Alexejeviče Čerenkova. Slyšel jste o něm? V roce 1958 získal Nobelovu cenu, to bylo v době, kdy si byla má země stejně jistá svým osudem, jako si je nyní jistý osudem Číny Wu.“

Sečin mávl sklenicí a označil tak kliku kolem Wua. „Můj názor je, že bez Čechova by si kapitán Kirk ve vesmíru poradil jen velmi těžko. Náš Čerenkov byl klíčem k budoucnosti!“

Links zachytil pohled číšníka, který přinesl další zásobu vodky.

„Teď je řada na mně,“ řekl Links. „Ale v tom příběhu – nevznikla Federace hned po třetí světové válce?“

„Ano, ano…,“ řekl Sečin. „V každém případě byste měl vědět, že ačkoliv pracujeme pro rozdílné strany, nejsme všichni špatní.“

„Je práce,“ řekl Links, položil prázdné sklenice na číšníkův podnos, vzal si dvě plné a jednu z nich podal Sečinovi, „a jsou přátelé. Vy jste přítel.“

„Ano, pamatujte na to, prosím. Za pár měsíců, až budete zpátky v teple své kanceláře v Pentagonu, čtvrtý koridor, okruh D… netvařte se překvapeně, my tyhle věci víme. Až se vrátíte ke svým přátelům v námořním zpravodajství, myslete na mě a myslete také na Čechova. Slibte mi to.“

USS Coronado, Malacký průliv

Simmons seděl u malého stolu ve své kabině a sledoval každodenní video s přáním dobrého rána od svých dětí. Zatímco Coronado plulo pod hvězdnou oblohou, Claire a Martin, šestiletá dvojčata, si mezi sousty vaflí stěžovali na školu. Jejich hlasy mu sevřely žaludek smutkem.

„Hodně štěstí s Rileym,“ popřála mu žena. „Nebude to jednoduché, já vím. Ale milujeme tě a nemůžeme se dočkat, až se vrátíš zpátky.“

Jeho žena se stejně jako každé ráno odhlásila a z rohu obrazovky mu ještě poslala polibek, jakmile se děti rozloučily. A potom byl opět sám uvnitř šedého trupu lodi.

Přinutil se zvednout a přešel chodbou na můstek. Byl tam Riley a kouřil skutečný doutník. Můstek nebyl oficiálně místem pro kuřáky, ale lodní kapitán prostě mohl kouřit, kde se mu zrovna zachtělo.

„Nákladní loď, Direktoriát, nákladní loď, nákladní loď, Direktoriát,“ vyjmenovával Riley a ukazoval na směs lodí připravujících se na zítřejší plavbu přes Malacký průliv. „Co vidíte, když se podíváte na ty lodě?“

„V průlivu bude těsno, pane,“ odvětil Simmons. „Myslím, že pokud posádky Direktoriátu skutečně zvládají své lodě tak dobře, jak si myslíme, všechno bude v pořádku.“

„To není všechno, co vidím,“ řekl Riley. „Jsme tady my i oni. Pracujeme společně. Co to bylo na té poradě? Víte, jak moc potřebují naši ropu. Nakonec, všichni víme, že se vzájemně držíme pod krkem.“

„Spíš za koule. Ale je to tak v pořádku?“ odpověděl Simmons.

„Já to vidím jako povinnost tohohle konvoje. Oni jsou závislí na nás a my zase na nich. Možná různým způsobem, ale výsledek je stejný. Jsme propojení, dokonce i s Direktoriátem. Navíc, Číně dlužíme, kolik že, devět bilionů dolarů?“

„A ten dluh roste,“ řekl Simmons.

„Správně. Nejsou naši nepřátelé, jsou to naši největší investoři. Každá z těch lodí tam,“ řekl Riley a zeširoka mávl rukou, „je důvod, proč nejít do války. Lidé milují vydělávání peněz. Zejména Direktoriát.“

„Obchod je jenom obchod. Víte, jak jsem dnes srovnával naši dnešní pozici s tou britskou před sto lety,“ řekl Simmons. „Kdo byl největším obchodním partnerem Britů před tím, než začala první světová válka? Německo. Nebo pokud byste to radši porovnával s druhou světovou válkou, největšími obchodními partnery Německa byli jeho přímí sousedé, které Německo brzy napadlo, zatímco pro Japonsko to byly Spojené státy.“

„Nepotřebuji další lekci historie, profesore. Direktoriát je právě teď starostí pro Rusko. Máme ještě pár týdnů a potom budeme na Havaji, což je hrozně daleko od jakéhokoliv sporu, který se rodí někde na Sibiři. Strachujte se spíše o to, abyste se nespálil na sluníčku,“ nestál o další debaty Riley.

„Uvidíte se tam s Johnem?“ zeptal se Simmons, aby změnil téma.

„Ano, přiletí tam,“ potvrdil Riley.

„To je dobře,“ řekl Simmons. „Půjdete spolu surfovat?“

Riley chvilku počkal a potom beze slova nabídl Jamiemu jeden ze svých vzácných doutníků a pomohl mu ho zapálit. Takže teď to bude zase opravdu vážné, pomyslel si Jamie.

„Poslyšte, dávejte pozor, ať tomu dobře porozumíte: chápete, co děláte, když odmítáte plnit příkazy a požadavky, které na vás klade Pentagon? Říkám vám to jako přítel, ale také jako váš kapitán. Pokud nebudete povýšen, celá komunita pozemní armády vás bude považovat za mrtvého. Vaši kariéru položí na oltář,“ řekl Riley.

Simmons si zhluboka potáhl z doutníku a vydechl.

„Lindsey má těžký případ toho, čemu říká mořská nemoc, což je v jejím pojetí nemoc z toho, že já jsem na moři. Dětem to nevadí, ale ony nic jiného neznají. A to je možná ten skutečný problém.“

Riley znovu potáhl z doutníku, potom se zastavil a hodil ho přes palubu.

„Nemyslíte, že celé posádce chybí jejich děti, jejich partneři, psi, a všechno to, co zůstalo na pevnině? Abyste svou práci dělal správně, musíte jí dát všechno; tak to bylo vždy. Myslíte, že se to mé manželce líbí? Taky to nenávidí,“ řekl. „Žádná technologie, kterou vynalezneme, tu vzdálenost nezkrátí.“

„Já vím,“ řekl Simmons. „Myslel jsem, že to dokážu vybalancovat, nebo spíš, že to musím udělat, abych dokázal, že jsem lepší než táta. Ale když se dívám na videa mých dětí, které vyrůstají beze mě, všechno, na co myslím, je, že jim nechci provést to samé, co udělal táta mně.“

Rileyho tvář zrudla. „Námořnictvo vás sem poslalo jako mého zástupce z nějakého důvodu. Máte to, co to obnáší. A pokud odmítnete splnit rozkaz, nezničíte jenom svoji kariéru, ale také tu mou. Já se starám o svoje věci. Už nikdy to nebudu dělat pro někoho jiného.“

Loď se vracela do přístavu a Riley se instinktivně chytil zábradlí. „Jamie, musíte si to ještě naposledy promyslet. Víte, odkud jsem sem přišel. Já musím myslet na loď a na námořnictvo. Budu se starat o celé papírování, dokud se nevrátíme do San Diega. Využijte ten čas k tomu, abyste si to srovnal v hlavě. Nepotápějte svou kariéru jenom proto, že máte ještě nějaké otcovské záležitosti.“

Simmons přikývl: „Rozkaz, kapitáne.“

Zamířil do své kabiny a uvařil si čerstvý šálek kávy. To aroma a solný povlak na jeho oblečení mu připomněly otce. A to rozhodlo; tahle plavba bude jeho poslední.

Námořní základna Jü-lin, ostrov Chaj-nan

Viceadmirál Wang Siao-čchien zavřel oči na poslední chvíli klidu a palcem přejížděl po povrchu těžké mince ve své dlani. Dokázal na ní rozeznat orlí křídla a reliéf vysokých lodních stožárů. Podle vojenských zvyklostí potřeboval mít svou minci, tak zvanou challenge coin, kterou obdržel od velitele námořních operací amerického námořnictva, aby se s ní mohl prokázat, až se příště setkají.

Náraz kol letadla o přistávací plochu ho přivedl zpět do stavu plné pohotovosti. Čyřmotorový dopravní letoun Y-20 byl sice upraven pro VIP lety, ale dlouhý let zpět ze Spojených států si i tak vybíral svou daň. Otázkou bylo, proč byla jeho cesta náhle ukončena, to, že neznal odpověď, ho trápilo.

„Admirále, vítejte doma,“ řekl jeho pobočník, čekající na posledním schůdku.

„A?“ odvětil admirál Wang.

„Máte naplánovanou schůzku, ale ta není určena pro mé oči. Vaše příprava je zde,“ vysvětloval pobočník a poklepal na kovově bílou obálku. „Vytištěná.“

„Takže jsem jejich terč?“ řekl Wang.

„Vy? Terč?“ řekl nevěřícně pobočník.

„Oceňuji vaši důvěru, ale vy bohužel v Prezidiu nehlasujete. Alespoň se mohu těšit, že by ta schůzka mohla být zajímavější než můj výlet. Američtí admirálové chtěli jenom další ‚strategický dialog‘, čímž prozrazují svou neschopnost rozhodnout se, co jako národ skutečně chtějí a co chtějí od nás. Máte štěstí, že jste zůstal doma.“

„Mám vzít k vám domů nějaké dárky?“ zajímalo pobočníka. Když byl dolar teď tak slabý, admirál Wang ze svých cest obvykle vozil malé suvenýry pro svou ženu a také pro svou milenku.

„Ne, nebyl čas nakupovat,“ řekl admirál Wang.

„Dobře, pane, postarám se o to,“ zareagoval pobočník, který slyšel nevyslovený rozkaz, aby našel vhodné dárky pro ženy admirálova života.

Oba dva nastoupili do zadní části vojenského SUV značky Geely, které následně s rozsvícenými světly odjelo.

„A co je nového u generála Fenga?“ zeptal se Wang.

„Nejdříve ho vzali na –“ začal pobočník.

„Tyhle detaily nepotřebuji. Už ho zabili?“ zeptal se přímo Wang. Pobočník přikývl.

„Dobrá,“ řekl Wang. „Myslel si, že dokáže prodat tomu zvířeti, co řídí Severní Sulawesi, sto tun palných zbraní za dvojnásobnou cenu, aniž bychom to zjistili. Vnímavost k chamtivosti je to, díky čemu můžeme náš program indonéské nestability popírat. Když se Fengova chamtivost stala skutečností, stal se přítěží… Ukažte mi ty papíry, co vám dali,“ řekl Wang.

SUV zamířilo na dopravní okruh uvnitř jeskynního hangáru, vestavěného do úbočí hory. Samotný ostrov nebyl nic jiného než maskovací síť nad největší ponorkovou a leteckou základnou Direktoriátu.

„Řekli, že to nemáte otevírat, dokud se nedostaneme pod zem,“ upozorňoval pobočník.

„Opravdu?“ na oko se zeptal Wang a otevřel obálku. „Podle mé definice pod zemí jsme.“

Pobočník se snažil vytáhnout malou červenou svítilnu, aby si mohl Wang zprávu přečíst.

„Celé Prezidium? Tady?“ podivil se Wang.

Pobočník přikývl. „Přilétají další a další tryskáče,“ potvrzoval.

„A ty ostatní, ty jsou čí?“ zeptal se Wang. Nemohl si nevšimnout, že mezi zaparkovanými letadly se nachází osm nových čínských upravených verzí dopravních IL-76 a jeden starší, originální model tohoto ruského letounu.

„Musím se omluvit, ale letectvo nebylo natolik laskavé, aby sdílelo průvodní dokumenty, admirále,“ zdůraznil pobočník Wangův námořní titul.

Wang se zasmál náznaku frustrace svého pobočníka a pomalu se zahříval, jak v něm stoupal adrenalin z té nejistoty a přebíjel únavu z dlouhého letu.

SUV zastavilo a Wang začal vystupovat. Ohlédl se na svého pobočníka, protože ten se ani nehnul.

„Je mi líto, pane. Bylo mi řečeno, že dál už vás doprovázet nemohu.“

„Vidíte, co se můžete dozvědět,“ řekl Wang. „Najdu způsob, jak vás dolů dostat. Zasloužíte si toho být součástí… zejména pokud se mě chystají zastřelit.“

„Pochybuji, že dojde až na to,“ řekl pobočník, když Wang vystoupil z auta.

„Krmili jsme tu bestii tak dlouho, že ji v jisté chvíli musíme pustit z vodítka,“ odpověděl Wang. „Nebo nás pokouše.“

Wang přistoupil k čekajícímu elektrickému vozíku a pohledem sotva zavadil o velké diesel-elektrické vojenské náklaďáky, zaparkované opodál. Štíty podzemní základny proti střelám a výbušninám jako by polykaly všechen zvuk, při chůzi nerezonovaly ani jeho kroky.

Řidič vozítka se mu představil: „Admirále, jsem poručík Pching Chaj. Je to pro mě čest vás doprovodit.“ Říkal to pomalu, jako by to byla naučená fráze.

„Děkuji, poručíku,“ řekl Wang. „Ale raději se projdu. Posledních osmnáct hodin jsem nedělal nic jiného, než seděl.“

„Pane?“ ozval se Pching, zmatený tím, že admirál nedodržuje plánovaný scénář. „Chůze je zde velmi obtížná.“

„Ale zkusit to můžeme, ne?“ nedal se Wang.

Wang se vydal podél luminiscenčních značek na okraji čtyřproudé silnice, klesající mírně směrem dolů. Když ušel asi deset kroků, po jeho boku se objevil vozík, jehož elektrický motor tiše hučel. Mladý důstojník za něj nesl plnou odpovědnost a očividně jej nedokázal opustit. Admirál se na poručíka plného očekávání nespokojeně zamračil, ten si to ovšem vyložil jako impuls ke konverzaci.

„Admirále, vloni jsem si s velkým zájmem přečetl vaši esej ‚Třetí ostrov řetězce‘,“ řekl Pching. „Byla velmi odvážná. Vizionářská. Ani náhodou mi nepřišla kontroverzní.“

S každým krokem rostla ve Wangovi touha po tichu. Věděl ovšem, že nervózní poručík nepřestane hovořit, ať už bude jeho reakce jakákoliv.

„Vítám vaše hodnocení,“ řekl Wang. Pokud kdy někdo potřeboval důvod, proč by měl Direktoriát zrušit politiku jednoho dítěte, byl jím právě tento poručík, pomyslel si Wang. Mladý důstojník žvanil dál. Zprvu bylo obtížné rozeznat, jakým mluví akcentem, ale čím déle mluvil, tím zřetelněji se projevovaly kořeny jeho rodiště. Provincie Chu-pej. Chtěli snad tím, že mu jako asistenta poslali tohoto idiota, něco vyjádřit? Proč byl Wangův vlastní pobočník zanechán na povrchu, a takovémuto hlupákovi bylo umožněno, aby ho doprovázel do samotné svatyně Direktoriátu?

„Zmlkněte,“ řekl Wang. „Nastoupím do toho vozíku. Máte pravdu, času není nazbyt.“

Když vozík dorazil do výtahu, který by pojmul dvě bojové stíhačky, osvětlení se rozjasnilo na úroveň denního světla.

„Admirále, naše cesta končí tady,“ řekl Pching a završoval nesourodé pojednání o své strategické vizi silových dispozic podél severní hranice.

„Děkuji,“ řekl Wang. „Díky vám mám hodně o čem přemýšlet. A proto si zasloužíte toto.“

Mladý důstojník si vzal nabízenou minci, kterou Wang dostal od amerického velitele námořních operací, s náležitou úctou. Najednou ztratil řeč. Konečně.

Wang si vzpomněl na staré pořekadlo: Ve válce může být užitečný dokonce i idiot.

Zasedací místnost Prezidia, ostrov Chaj-nan

Když opouštěl výtah, dopřál si Wang potají jednu tabletu stimulantu. Obyčejně se takovým látkám, které modifikovaly výkonnost, vyhýbal, věděl totiž, že obyčejně také oklamou emoce. Dlouhý let ho ale vyčerpal a on moc dobře věděl, že potřebuje být pokud možno co nejpohotovější.

Kvarteto členů námořního komanda, které ho doprovázelo, bylo složeno z ramenatých chlapů v přiléhavých neprůstřelných uniformách. Jejich vnější ochranné obleky z kapaliny vypadaly, jako by byly vyrobené ze žraločí kůže. Jejich přítomnost bral pozitivně, byl to pro něj uklidňující důkaz toho, že vliv námořnictva zde zůstal silný.

U vstupu do rozlehlé zasedací místnosti ji Wang začal pečlivě zkoumat pohledem, stejně jako když pátral z kapitánského můstku po hrozbách na horizontu. Spatřil admirála Lin Po-čchianga se skupinou dalších vyšších námořních důstojníků. Lin, hlavní velitel flotily, patřil mezi nejvlivnější členy Prezidia, společné rady civilního a vojenského vedení Direktoriátu. Na druhé straně místnosti stál shluk armádních důstojníků okolo generála Wej Minga, velitele pozemních sil. Tyto dvě skupiny spolu komunikovaly jen vzácně, což platilo dokonce i o společných schůzích. Pro Wanga byl ovšem rozdíl jednoduchý. Wej a armáda měli vliv ve vnitřní Číně, ale jako součást sil, které se potýkaly s velkými vzdálenostmi, měli Wang a jeho kolegové, důstojníci námořnictva, lepší chápání politiky a moci.

Pozoruhodný byl ve vojenské velicí místnosti spíše počet civilních obleků. Členové Prezidia se zřídkakdy setkávali osobně, ti civilní si chránili svůj píseček, a ti vojenští zase ten svůj. Původní dohoda byla sepsána narychlo v konferenční místnosti během šanghajských nepokojů, přesto byla z obou stran stále dodržována, neboť každá frakce byla soběstačná a ovládala své vlastní ekonomické a bezpečnostní sféry s maximální účinností a společným cílem růstu a stability.

Mezitím přišel admirál Lin a pozdravil Wanga ledabylým zasalutováním, které se od jejich společného studia na akademii nezměnilo.

„Musím se omluvit, že jsem musel tvůj výlet zkrátit, ale vidíš, že tohle je přesně ta velká schůze, na kterou jsi už dlouho čekal.“

„Ano, když mě povolali, myslel jsem si, že se může stát, že přijdu sem dolů a nikdo už mě nikdy neuvidí, stejně jako našeho přítele, generála Fenga,“ řekl Wang a každé slovo pečlivě vážil. Popraveného důstojníka zmínil proto, aby otestoval, na čem je.

„Zatímco Fengovy kratochvíle měly žalostné výsledky,“ poznamenal Lin, „cíl tvé operace, destabilizace jihu, byl splněn. Teď ale Prezidium potřebuje, abys je informoval obšírněji. Tvoje názory na věc jsou nejpřesvědčivější uvnitř našich služeb, ale civilisté to teď potřebují slyšet přímo od tebe. Obrátil se na svého pobočníka a pokynul mu, aby ztlumil světla, což byl signál pro započetí schůze. Členové Prezidia zaujali svá místa u stolu ve tvaru U, vyrobeného z černého mramoru.

Úvod byl krátký a soustředil se na Wangovu klíčovou roli při reorganizaci velitelské struktury Direktoriátu, evidentně šlo o pokus založit mezi civilisty pocit, že je pro ně důvěryhodný. Wang věděl, že jeho efektivita při čistkách v generálním politickém oddělení, při kterých odcházeli staří komunističtí pohlaváři ČLOA, bylo to, čím si tuto pozici vysloužil, přál si ale, aby Lin spíše vyzvedl jeho reputaci jako předního myslitele a schopného námořního velitele.

„Jak víte, jsem admirál,“ řekl Wang na úvod své prezentace, „dnes bych ale chtěl začít obecným citátem: ‚V krajině, ze které není návratu, se pusť do boje s nepřítelem.‘ Jedná se o citát z knihy Umění války od Sun-c‘, napsané těsně před velkým obdobím válek v naší historii. Poprvé jsem tuto moudrost použil – po téměř dvou a půl tisících let poté, co ji mistr Sun napsal – když jsem jej citoval ve své práci o tom, čemu se říkalo Národní univerzita obrany ČLOA.“

Připomínka jejich vzájemné starobylé i nedávné historie byla opět promyšlenou volbou, aby si připravil půdu, na kterou je chce zavést.

Wang zatáhl pravým ukazováčkem za imaginární spoušť a chytrý prsten na něm vyslal bezdrátový signál, který inicioval spuštění prezentace, již mu předem poslal pobočník. Za ním se objevil trojrozměrný holografický obraz Tichého oceánu. Přes mapu zářily červené linie, vyznačující historii čínských obchodních tras a vojenského dosahu v průběhu tisíciletí. Linie se rozpínaly a zase vracely zpět. Ke konci se objevil modrý oblouk, ukazující šíření amerických obchodních tras a vojenských základen v průběhu posledních dvou století. Modré čáry se nakonec rozšířily po celém světě. Následně, když se desetiletí překlopila do současnosti, začaly se červené linky tlačit zase ven a překřížily se s těmi modrými. Wang tuto grafiku nemusel vysvětlovat, každý její význam chápal.

„Začal jsem starověkou moudrostí mistra Suna, abychom si připomněli, že zatímco bychom si všichni rádi mysleli, že jsme znovu získali naši historickou velikost, ve skutečnosti čelíme situaci, ‚ze které není návratu‘. A vskutku, Američané měli pro popis situace, jako je ta naše, kdy naše síla roste, ale možnosti jsou stále omezenější, příhodnou frázi: Manifest Destiny, zjevné poslání.

Osud vás žene kupředu, ale svazuje vám ruce. Opravdu, jejich vlastní velký námořní stratég Alfred Thayer Mahan předpověděl, jak jim vzestup k velké moci nedá na výběr. Jak začala jejich ekonomika a potom i vojenská moc růst do světových rozměrů, říkal svým lidem, že bez ohledu na to, jestli se jim to líbí nebo ne, ‚Američané se nyní musí porozhlédnout mimo své hranice. Rostoucí produkce země to vyžaduje‘.

Musí. Vyžaduje. To jsou slova síly, ale také zodpovědnosti. Nyní musíme čelit požadavkům, které formují náš vlastní osud. Američany osud vedl k tomu, že hledali zemi, poté obchod, pak ropu, nyní ovšem odmítají pochopit, že nové požadavky doby leží stejně tak i na nás. A i když už nepotřebují ani ty zahraniční zdroje energie, na které už jednou dosáhli a vzali si je, stále musíme snášet jejich vměšování se do našich zájmů v Jordánsku, Venezuele, Súdánu, Emirátech a bývalé Indonésii.

Naposledy jsme to zažili v našich vodách na východě, kde se vměšovali do záležitostí, které jsou daleko od nich, ale blízko k nám.“

Mapa se zaměřila na Jihočínské moře a objevil se snímek válečné lodě amerického námořnictva, doprovázející filipínské plavidlo pobřežní stráže, které bylo poškozeno v šarvátkách na Červené linii záhy po bombardování Dahránu.

„Jak si jistě vzpomínáte, diskutovali jsme tehdy o tom, jak odpovědět na to, že se jejich námořnictvo vměšuje do místních záležitostí a povzbuzuje nás k akci. Ale všechny naše argumenty potvrzovaly, že to byla situace, ‚ze které není návratu‘, stejná, jakou mistr Sun popsal ve své knize. To, že se to stalo přímo uprostřed našeho domácího teritoria, znamená, že jsme neměli jinou možnost, než se s tím smířit.“

Obraz se poté změnil na scénu s dalajlámou, který u Lincolnova památníku hovoří k jásajícímu davu, a potom se objevil nový prezident USA, třesoucí si rukou s posledním ministrem zahraničí komunistické Číny, který se v exilu nějakým způsobem změnil v aktivistu za lidská práva.

„Jejich vměšování ovšem nekončí u břehu. Jejich neschopnost porozumět naší nové strategické i domácí realitě nám opět nedává možnost volby, neboť ohrožuje to, co jsme v této místnosti vybudovali. Dokonce i dnes, kdy jsme opět jeden celek, vyhrožuje nám jejich Kongres energetickými sankcemi při sebemenším rozmaru a mává kolem sebe ekonomickým mečem jako opilý námořník.“

Obraz se ponořil hluboko do projekce Mariánského příkopu, prošel přímo skrz jeho skalnaté stěny a odhalil plný rozsah toho, co našlo plavidlo COMRA, zvýrazněný rudou září, aby se následně opět vzdálil a porovnal masivní měřítko nálezu s ostatními známými nalezišti zemního plynu po celém světě.

„To, co jsme tady našli, určuje nejen budoucnost našeho národa, ale také celou světovou ekonomiku a tedy také naši bezpečnost a stabilitu,“ vysvětloval Wang. „To, co jsme lokalizovali v místech, na která nikdo jiný ani nepomyslel, a na co dokážeme dosáhnout my, sami o sobě, nám dává novou možnost, jak přemýšlet o budoucnosti, o budoucnosti, ve které si můžeme volit náš vlastní kurs.“

Poté se za ním objevil hologram starého vůdce komunistické strany Si Ťin-pchinga spolu s nahrávkou řeči, kterou pronesl na starém stranickém kongresu v roce 2013: „Jakkoli hluboká bude voda, my ji přebrodíme. A to proto, že nemáme jinou možnost.“

Obraz dávno mrtvého prezidenta vyvolal v místnosti nervózní šum.

„Mnoho z vás je s tímto proslovem, který Si nazval ‚Čínským snem‘, obeznámeno. Staří straničtí vůdcové se mýlili v mnoha věcech, ale v tomto měli pravdu. Vzestup Ameriky přišel nejdříve se zajištěním kontroly jejích domácích vod a následně s rozšiřováním její globální ekonomické přítomnosti. A pak už země neměla jinou možnost než svou novou zodpovědnost převzít, což zahrnovalo i ochranu systému před těmi mocnostmi minulosti, které by jej mohly ohrozit. Již jsem se zmínil o jejich mysliteli Mahanovi. Brzy poté, co Spojené státy postavil před nové nároky, následovala válka se Španělskem, jak jistě víte, a Američané se dostali přes Tichý oceán, tisíce mil za hranice svých domovských vod a rozšířili se do Filipín, kde hlídali nejen naše přístavy, ale dokonce i naše vlastní řeky. Podobně jako to řekl Mahan jim, ani my nemáme jinou možnost než tyto nároky uspokojit.

Wang se rozhlédl po místnosti a hledal známky pochopení, ale i nesouhlasu.

Civilista na druhém konci místnosti vzal ticho jako výzvu. Čchen Š‘ byl přesedou Bel-Conu, čínského předního výrobce spotřební elektroniky, který vznikl během poslední krize sloučením desítek firem. Jeho role v Prezidiu Direktoriátu spočívala ovšem v rozšiřování své pověsti jako stratéga a vizionáře v podnikání, což přesně odpovídalo hybridní povaze Direktoriátu jako vojenské autority a efektivity inspirované trhem.

„Admirále, začal jste citací z Umění války, takže vás doplním: ‚Ti, kteří vědí, kdy bojovat, a kdy ne, ti vítězí.‘“ Odmlčel se. „Tady vaši logiku nechápu. Vždy máme na vybranou. Je vůbec vaše stará vize moci důležitá, ve světě, kde si můžeme koupit cokoliv, kdekoliv? Názory, které popisujete, riskují vše, čeho jsme dosud dosáhli.“

Admirál Wang přikývl. „Pokud jsem to dostatečně nevysvětlil, potom je chyba ve mně, a pouze ve mně.“ Otočil se k mapě a na chvilku se odmlčel, aby si utřídil myšlenky. Podél zdi stáli bez hnutí členové komanda a nervózně drželi své zbraně v pohotovosti. Wang se na ně usmál a pokračoval.

„Všichni, co jsme zde, jsme vytvořili Direktoriát tím, že jsme z chaosu vytvořili opět pořádek. Rozhodli jsme se jednat. Jednali jsme ale proto, že nakonec žádná jiná volba neexistovala,“ řekl. „Na druhé straně, kdo může prohlásit, že tohle není účel Direktoriátu? K tomuto bodu nás dovedly tisíce let. Chránili jsme Čínu před vůdci strany, kteří drželi zemi zpátky, ale my bychom na další velký krok pokorně čekat neměli.“

Místnost prořízl mladý ženský hlas. „Touha a schopnost nejsou to samé, admirále,“ řekla Mu-i Ling. Mu-i ještě nebylo ani třicet, ale díky bohatství svého otce byla v čele Weibotu, největšího výrobního konsorcia. „Neřekl generál Sun také, ‚Vyvaruj se přílišné důvěry, neboť ta povede ke katastrofě‘?“

Zatracené chytré brýle. Starý muž znal možná Sun-c‘ zpaměti, Wang ovšem pochyboval, že by to platilo také pro ni. Všiml si, že člen komanda Direktoriátu nejblíž k němu lehce přesunul váhu. Možná to navzdory jejich uniformám nebylo námořní komando. Nemohli být ze 788. pluku, který chránil Prezidium? Nenechávali ho náhodou oběsit sama sebe, slovo po slovu, kvůli tomu, že ohrožuje status quo, ze kterého tolik členů Prezidia profituje?

„To je vždy problém. Jak ale Sun také řekl, ‚Nedělej žádné závěry o všech nebezpečích použití vojenské síly. Potom také nebudeš dělat závěry o výhodách použití zbraní.‘“

Usmála se, viděl ale, že se nedívá přímo na něj a dál hledá ve svých brýlích. Nejspíš zkoumala, jak by mohla zareagovat. Uvědomil si, že tu diskusi musí posunout na jinou úroveň a přestat si vyměňovat citáty. Wang se otočil k širšímu publiku.

„Ano, jistě, všichni jsme si vědomi toho, že z uvedených důvodů pro nás nikdy nenastane ten pravý čas. Říká se, že náš demografický vývoj není optimální. Říká se, že naše obchodní cesty jsou příliš zranitelné. Říká se, že naše potřeba energie zvenčí je příliš vysoká. Všechna tato tvrzení jsou pravdivá. A pravdivá budou stále, pokud se k našim povinnostem a zjevnému poslání obrátíme zády. To nejhorší, co můžeme udělat, je bát se vlastního potenciálu.“

Naposledy klikl prstem s chytrým prstenem a v prostoru okolo nich se odehrála známá scéna, kdy tank na Lidovém náměstí drtí vůz pro potírání nepokojů a dav demonstrantů, který zprvu vypadá překvapeně, vzápětí oslavuje fakt, že armáda je na jejich straně. Všiml si několika instinktivních přikývnutí na znamení souhlasu, když si dotyční znovu připomněli moment, ve kterém přetvořili Čínu podle své vize.

„Už jsem váš čas zneužil, takže svou prezentaci zakončím třemi otázkami. Za prvé, stejně jako jsme tehdy jednali tak, abychom naplnili očekávání, která měl lid od svých národních vůdců, musíme se zeptat: ‚Co od nás lid očekává tentokrát?‘ Za druhé, co očekáváte, že udělají Američané, až se dozví o našem energetickém objevu? Za třetí, ta nejdůležitější a velmi jednoduchá historická otázka: ‚Jestliže ne teď, potom tedy kdy?‘

Na tyto otázky znáte odpovědi, a proto také víte, že ve skutečnosti, v plné síle, nemáte možnost volby.“

Za Wangovým ramenem se objevil admirál Lin a položil mu ruku na záda. Wang si všiml, že jsou obklopeni členy komanda. Možná zašel příliš daleko.

„Admirále, Prezidium vám děkuje za vaše názory,“ řekl Lin. „Tito muži vás doprovodí ven.“

Když Wang kráčel chodbou, vklíněn mezi členy komanda, v hlavě si znovu přehrával svou prezentaci. Na svém výkonu pár chyb najít dokázal, byl ale klidný.

U dveří výtahu stálo komando v tichosti. Wanga zajímalo, kam ho asi vedou. Pak si všiml, že jak se čísla na výtahu blíží k jejich poschodí, roste jejich napětí. Dveře se otevřely a objevila se další ozbrojená formace; tito bodyguardi byli etnicky europoidní a měli na sobě civilní obleky, bylo ale jasné, že se jedná o příslušníky armády. Zatímco obě skupiny se vzájemně ostražitě sledovaly, Wang pozoroval staršího muže uprostřed, kterak se ani neobtěžuje zvednout oči od zastaralého tabletu a dál na něj kliká. V jeho tradičních brýlích se odrážely rudé diamanty a purpurová srdce. Na svůj věk byl překvapivě fit, zdálo se ale, že starý ruský špion je závislý na hrách na zlepšení paměti, ve snaze odvrátit to, co rozvědka Direktoriátu považovala za demenci. Tělo stále silné, mysl ovšem již ne.

Takže tohle nebylo strategické zasedání, uvědomil si Wang, to byl test. Prezidium bylo již rozhodnuté.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .

Velitelství Direktoriátu, Honolulu, Havaj, zvláštní administrativní zóna

Generál Jü přidržel Markovovi před obličejem igelitový sáček. Prst vypadal, jako by byl posypaný pepřem a obalený v hladké mouce. Přesto to byl nepochybně spálený prst. Celý levý ukazováček Carrie Shinové.

„Otisky prstů odpovídají,“ řekl Jü. „Stejně tak DNA. Zdá se, že jsem vaši dívku dostal dřív než vy.“

„Kde je tělo?“ poznamenal Markov.

„Smíchané se zbytky ostatních,“ řekl generál Jü. Hodil prst v sáčku Markovovi. „Vyrobte si z něj náhrdelník.“

Markov chytil letící sáček levačkou, aniž by přerušil oční kontakt. Pravačku měl volně svěšenou podél těla, mohl by klidně během jediné sekundy tasit svůj Makarov a vypálit dvě kulky. Při lákavé představě, že v jedné ruce drží useknutý prst sériové vražedkyně, a v druhé svou pistoli, se s pomalým výdechem soustředil a mlčel.

„Můžete si to vzít s sebou zpátky do Moskvy,“ řekl Jü. „Tady jste skončil. Ale abych vám ukázal, že nejsem tak hrozný, jak si myslíte, pro zpáteční cestu použijete můj tryskáč. Ať je váš poslední pohled na Havaj z mého sedadla.“

Markov zavrtěl hlavou. „Tolik pospícháte, abyste se mě zbavil, generále? Víte, jak jí říkají? Černá vdova. Váš pavouk ji možná našel, ale vaše hloupost dává vzniknout takovým, jako byla ona, každým dalším dnem.“ Hodil sáček zpátky po generálovi, který sebou trhl, když narazil na jeho sudovitou hruď a odrazil se na stůl.

Generál Jü se začal třást, oči vyboulené hněvem, potom si ale rukama přejel přes čerstvě oholenou hlavu a uklidnil se.

„Rozmyslel jsem si to, plukovníku, moje letadlo už není k dispozici,“ řekl. „Zítra večer odplouvá zásobovací loď do Jang-šanu. Její plavba by vám měla dopřát dostatek času na přemýšlení o tom, jaký vás čeká trest za útok na velícího důstojníka. Stráže!“

Vesmírná stanice Tchien-kung-3

Bez helmy byl Čchang mnohem klidnější. Věděl, že je v pasti, ale v této chvíli si to tolik neuvědomoval. Cítil, jak se mu uklidňuje pulz, dokud jedním z pozorovacích okének nezahlédl pohyb. Venku se vznášel rozšklebený obličej s vyplazeným jazykem. Pak někdo zaklepal na nerozbitné sklo lesknoucím se krátkým mečem.

Čchang přepnul obraz na kameru, která tu oblast stanice sledovala kvůli dopadům malých vesmírných úlomků a mikro meteorů. Zaměřil kameru a spatřil muže ve skafandru černém jako uhel, helmu a hledí měl očividně pomalovanou nějakým zvláštním vzorem. Sledoval, jak astronaut připevňuje zvnějšku na trup Tchien-kungu nějaké zařízení.

Potom se k životu probudil reproduktor na polici před ním.

„Posádko Tchien-kungu, tady je Sir Aeric, ehm... Tady kapitán Cavendish. Správně. Mí muži na vaši stanici právě připevnili dvojici pomocných trysek. Teď se vzdáte a předáte nám stanici. Pokud to uděláte, budeme s vámi zacházet jako s válečnými zajatci a budeme se řídit Ženevskými konvencemi. Pokud nám nevyhovíte, zastavíme rotaci stanice a podle mých vědců to znamená, že začne pomalu růst teplota uvnitř, až vás upeče při osmi stech stupních, a to všechno díky našemu druhu ve zbrani, slunci, které je vždy na straně těch správných hochů... Toto je naše poslední komunikace. Dejte nám přístup a neodporujte nám. Nebo zemřete. Je to na vás, opravdu.“

Z reproduktorů se ozvalo syčení tak hlasité, že je Čchang vypnul. Zadíval se na monitor, aby viděl, co dělá Chuan. Jediné, co mohl konstatovat, byl fakt, že zbytek posádky se s Chuanem dohaduje a že na sobě ještě nemají skafandry.

Otřes vrátil Čchanga zpátky k oknu. Natáhl krk, aby zjistil, jestli se přízrak vrátil. Neviděl nic. Pak ho při pohledu na jemné zkreslení hvězd za stanicí polil studený pot. To byl jeden z přídavných raketových motorů, který začal postupně zpomalovat rotaci stanice.

Spustil se alarm, který indikoval, že pozice stanice se liší od předprogramované oběžné dráhy.

Slíbili, že se k tchajkonautům budou chovat spravedlivě, ne? Nebylo lepší žít jako vězeň než zemřít jako – jako prase, upečené zaživa v krabici s uhlíky?

Neměl jinou možnost. Chuan se s ostatními stále dohadoval o jakémsi ztřeštěném útoku, ale ve velicím centru měl teď moc Čchang. Ten odemknul přechodové komory Tchien-kungu. Nestaral se o to, jestli bude jeho syn hrdý nebo ne, jenom ho chtěl ještě někdy vidět.

Sundown Lounge, Honolulu, Havaj, zvláštní administrativní zóna

Plukovník Vladimir Markov spolkl kostku ledu, která se posledních pár minut pomalu rozpouštěla v jeho sklenici vodky. Takhle opilý nebyl už léta. Od následků toho debaklu v Jaltě. Byl nenapravitelně opilý, mysl měl ale tak jasnou, až se divil, kolik dní promarnil ve stavu, kdy věci neviděl zdaleka tak jasně jako právě teď.

Ve vzácné sbírce Puškinových básní jemně obrátil další list a ignoroval kroky, jež se k němu zezadu přibližovaly, a chlad, který se mu dral od prstů na nohou až k prstům na rukou. Věděl, že to není barman, kterému nařídil, aby odešel.

„Ťien, můj stín, chyběl jste mi. Co vás sem přivádí?“ řekl Markov, aniž by vzhlédl od stránek.

Rozvrat byl postupný proces, přesně jak předvídal Puškin. Básníkův finanční pád a následné ponížení ze strany cara muselo ze skvělé mysli ukrást tolik slov a vět. Nebo ne? Možná mu to právě dalo jeho skutečný hlas. A potom, byla to odvaha, když básník souhlasil se soubojem, o kterém věděl, že jej nemůže vyhrát? Šlo o volbu, zda zemřít postupně, nebo smrt akceptovat v náhlém úderu? Když uslyšel v místnosti Ťienovy kroky, položil Markov ruku na prázdné pouzdro na pistoli u pasu a prsty přejížděl tam, kde by byl kovový závěr, kdyby mu na základně pistoli neodebrali.

„Plukovníku! Generál Jü mi nařídil, abych vás našel,“ řekl jeho bývalý pobočník.

„A tak se stalo. Ale za jakým účelem? To je skutečná otázka,“ řekl Markov. „Nechte mě to zdůvodnit, Ťiene. Nemůže mě znovu vyhodit, a pochybuji, že by byl mužem, který změní názor o konečném cíli dlouhé a pomalé cesty k nevyhnutelné smrti, na kterou mě poslal. Á, to je ono. Chybí mu trpělivost čekat na přirozený průběh věcí, které pro mě dal do pohybu.“

Vzhlédl a viděl, že pobočník již vytáhl svou pistoli. „Ano, konečně máte na něco správnou odpověď, Ťiene. Výborně. Tak je to, jak vidím. Generál Jü se uklidnil a nyní chce mít jistotu. Je to pro něj mnohem lepší, když zemřu zde, při nešťastném incidentu – snad při dalším útoku povstalců. Tak nebude riskovat, že prozradím pravdu nesprávným uším.“

„Nezpochybňuji rozkazy, které obdržím,“ řekl Ťien. Ustoupil dva kroky od Markova, jako by si nebyl jist, jak daleko by měl být od muže, kterého má zastřelit.

„Aspoň se napijte,“ vybídl ho Markov a natáhl ruku po láhvi. „Pro nás oba by to mohlo být naposled.“

Pobočník znovu ustoupil, aby si byl jist, že je mimo Rusův dosah, a nataženou rukou s pistolí namířil přímo mezi Markovovy oči, než aby volil trup. Jen další amatérský tah, pomyslel si Markov. Usmál se na Ťiena a zasalutoval mu sklenicí s vodkou. Ťien vypadal na okamžik zmateně, když tu mu zezadu projel hrdlem nůž.

Jakkoliv opilý Markov byl, ten detail byl pro něj náhle velmi důležitý. Měla ebenové vlasy do pasu a zelené kontaktní čočky. Z toho, jak nevěnovala Ťienově krvi, vytékající jí kolem bosých nohou, když vytahovala dlouhý nůž z jeho krku, ani pohled, věděl, že to musí být ona. Překročila přímo přes pobočníkovo tělo a nepřestávala se dívat Markovovi do očí. Také si všiml, že na levé ruce, která na něj teď mířila pistolí, chybí prostředník.

Sedla si na barovou stoličku vedle Markova, oblečená ve volné letní sukni a plátěné košili. Zblízka si všiml, že jí chybí obočí, které nahradilo jemné nalíčení. Pomalu vzala do ruky své vlasy a stáhla si paruku. Hlavu měla hladce oholenou. Žádné strniště, jen plešatá bílá hlava, která zářila v zrcadle nad řadami lahví za barem jako keramická. Skutečně mohla být duch, nezanechávající jiné stopy než krvavé šlépěje.

Usmál se a pozvedl sklenici jejím směrem na pozdrav.

„Je mi potěšením vás znovu vidět, slečno Shinová. Nepřestáváte mě překvapovat. Nebo bych vám měl říkat tak, jak vám říkají ostatní?“

„Černá vdova,“ řekla Carrie. „Sedí to víc, než si myslí. Víte, proč jsem tady?“

„Ano. Myslím, že vím,“ řekl Markov. „Co se stalo v tom kostele, bylo zvěrstvo. Nemůžete zabíjet takhle a vyhrát tuhle válku. Možná jiné války, ale ne tuhle. Snažil jsem se jim to říct, ale neposlouchali.“

„Špatně!“ zavrčela a zarazila nůž do baru; čepel se chvěla centimetr od jeho ruky. Byl to bajonet typ 98, takový, jakým byla vybavena čínská komanda, a pistole byla také čínská, QSZ-92. To tedy odpovídalo na další otázku ohledně Ťienova doprovodu; Markov pochyboval, že by sem přišel sám. Stále mířila pistolí na jeho hrudník. Někdo ji dobře učil. Nebo to byla přirozenost? Tu otázku jste mohli položit ohledně tolika věcí, které se jí týkaly.

„Na tom už nezáleží,“ řekl. „Než tohle vyřídíme, nechte mě dopít můj drink.“ Otočil se zpátky k baru, aby dopil sklenici vodky, zavřel oči a vychutnával si současné pálení alkoholu a chlad kostky ledu, kterou měl zastrčenou ve tváři.

Okolo krku ucítil její ruku. Zalapala po dechu, když se maso zbytků jejího spáleného prstu do jeho krku zarylo. Nebyl to ale vzdech bolesti, uvědomil si Markov. Ona si bolest vychutnávala.

„Chci můj kartáč!“ zašeptala mu do ucha. V tom okamžiku v něm zamrazilo a vodka z něj vyprchala.

Vesmírná stanice Tchien-kung-3

„Sire, vím, že se těšíte na převzetí své kořisti, ale musíte nechat jít Ticka prvního,“ řekl Aaron Best nacvičeným tónem velitele, potýkajícího se s velmi složitými situacemi. Byl uvázán hned za hlavní přechodovou komorou Tchien-kungu a snažil se zůstat mimo dohled okénka vedle ní. Přístupový panel přechodové komory zeleně zářil a ukazoval tak, že vstup do komory mezi vzduchoprázdnem vesmíru a okysličenými hranicemi čínské stanice je bezpečný.

„Ale je to moje mise, že ano?“ nedal se Sir Aeric Cavendish.

„Potvrzuji. Ale jakmile jsme opustili loď, provedení mise se stalo mou zodpovědností. Sire. Nevrtali jsme do vás, když jste se chtěl zúčasnit nalodění, teď ale budete muset počkat a viset venku, dokud se věci uvnitř neusadí. Tímto způsobem máte nejvyšší pravděpodobnost úspěchu. Můžeme to udělat s menším počtem mužů, ale ne větším.“ Ukázal na poklop zářící stříbrnou dýkou, která zachytila záblesk slunce a na okamžik Sira Aerica oslepila. „Jsme ale poctěni, že jste součástí našeho výsadku, Sire Aericu.“

Bestova logika byla stejně očividná jako jeho sarkasmus. Cavendish souhlasně přikývl.

„Seřadit,“ řekl Best. Člen výsadku jménem Tick byl v přechodové komoře první, brzy v ní byli napěchováni všichni čtyři.

Když byli uvnitř, zastavili se a počkali, až se komora odtlakuje. Ihned si sundali helmy, svlékli objemné skafandry a připevnili je na zeď komory.

Na sobě měli přiléhavé šedočerné kombinézy s tygřími pruhy, odolné proti proseknutí, pokrývající i jejich hlavy, díky čemuž vypadali jako nějací zlí rychlobruslaři. Nasadili si balistické masky podobné motokrosovým helmám, které byly odolné proti kulkám do ráže devíti milimetrů, všechny byly pomalované tak, aby dodávaly jejich majiteli vzhled divocha. Další z nápadů Sira Aerica, ale muži je nosili s chutí. Tickova černá obličejová maska byla překryta ta moko, obličejovým tetováním maorských válečníků. Hugger, který se hrbil za Tickem, používal zlatou metalízu, aby pod zapadlými očními důlky vytvořil tesáky, jaké má hyena. Hook měl černou masku s téměř abstraktními bílými tahy štětce, které znázorňovaly oči a ústa jako u divokého herce Kabuki. Nejlepší byl poslední, čtvrtý člen komanda v první vlně. Jeho maska byla přestříkána zářivou bělobou ve stylu staré brankářské hokejové masky. Jednou to viděl ve starém hororu; neexistující výraz ve tváři vraha ho dělal tak nějak hrozivějším. V efektu tito muži, ačkoliv to byli očividně lidé, vypadali jako imunní proti rozumu a prosbám. Pocit byl posílen tím, že všichni měli v rukou pistole Taser X26 a u boku jeden z třiceticentimetrových zákopových bodáků s titanovou střenkou a ocelovým ostřím Sira Aerica.

První, čeho si při otevření přechodové komory Tick všiml, byl pach moči. Jednou rukou se, vznášeje se bez tíže, vytáhl do hlavní výzkumné buňky a podíval se na tři tchajkonauty, kteří tam byli. Očividně se snažili navléci se do skafandrů.

„Vzdáváte se?“ zeptal se jich v čínštině. Všichni tři na Ticka zírali.

Tick to zopakoval, zatímco do místnosti se dostali i další tři členové výsadku, každý z nich se jednou rukou držel u zdi a druhou měl namířenou s Taserem.

„Vzdáváte se?“ zeptal se jich ještě jednou v čínštině.

Tchajkonauti zůstali potichu; ani se nepohybovali, až na těkání očí a olizování si suchých rtů. Pak se otevřel poklop vedle nich.

„Kontakt,“ řekl Best. „Před tebou, Ticku.“

Tick zatlačil proti stěně stanice, roztočil tělo a otočil se, aby se mohl odrazit. Ale tchajkounaut, pohybující se průlezem, se k němu blížil mnohem větší rychlostí, než vzhledem k absolvovanému výcviku očekával. A pak uviděl proč. Ten muž měl na sobě boty, patřící ke skafandru, jejichž mikro raketové trysky hořely. Na zádech měl konstrukci z titanového pletiva, na které byly připevněné objemné robotické rukavice, navržené pro opravy ve vesmíru. Jedna z těch rukavic ovládala masivní klíč.

Tick vypálil svým Taserem; stlačený vzduch v komoře vypálil elektrickou šipku na tenkém drátu, ta se ale odrazila od rukavic a vznášela se bez tíže ve vzduchu.

Oba muži se srazili a energie tchajkonauta narazila Ticka na přepážku.

Dopadem si Tick zlomil pravé předloktí; snažil se vytáhnout krátký meč, ale musel ho nejdříve uvolnit. Tick křičel a snažil se s tchajkonautem zápasit pomocí nohou, ale jedna z tchajkonautových bot mu narazila do levého chodidla a rozdrtila mu maso i kosti.

Tickova agónie byla utlumena díky čerpadlu implantovanému v břiše. Bylo spouštěno senzorem v míše a uvolňovalo masivní dávku opiátů, takže mohl pokračovat v boji. Drobné servomotory tchajkonautovy rukavice ho nyní sevřely, a i když se Tick svíjel a ohýbal, nedařilo se mu z toho sevření uniknout. Jak ti dva zápasili, ostatní členové komanda se přiblížili ke svým protějškům a vzduch naplnily zvuky vzdechů a bodných ran. Tick se snažil přitáhnout doprava, kde viděl vznášet se svůj meč, pouhých pár centimetrů od nezraněné ruky. Nemohl se ale uvolnit, aby na něj dosáhl, a pak se roztočil opačným směrem, odrazil se od vzdálené přepážky a rozbil si vzadu helmu. Poslední věc, kterou Tick viděl, byl klíč, rychle se blížící k jeho obličejovému krytu.

Pláž Ehukai, Oahu, Havaj, zvláštní administrativní zóna

Příslušníci SEALs a Conan se zanořili hlouběji do hustého porostu. Robotický humr seděl nečinně u nohou jednoho z žabích mužů, dokud ho nezvedl a nedal si ho na záda; klepeta měl kolem něj omotaná jako popruhy.

„Butter je docela strašidelný, že?“ řekl Duncan.

„V téhle chvíli pro mě strašidelné není už vůbec nic,“ řekla Conan. „Přibyly nějaké nové hračky, zatímco jsem žila pod kamením?“

„Jen tohle,“ řekl Duncan a hodil Conan malý nylonový sáček velikosti pěsti.

„Co je to?“ zajímalo Conan, rozbalila to a objevila pláštěnku.

„Pamatuješ na Harryho Pottera? To je neviditelný plášť,“ řekl Duncan. „Tedy, neudělá to z tebe opravdu neviditelnou, ale oblafne to senzory Direktoriátu. Metamateriály v ní rozhodí elektromagnetické spektrum, trochu jako když kouzelník používá při triku zrcadla.“

„Docela dobře si vystačíme s tímhle,“ řekla Conan a přitáhla si kolem ramen vlněnou deku. Byla tak ztuhlá potem a hlínou, že se zdálo, jako by si oblékala obrněný plášť.

„Tahle ale nesmrdí jako chcíplá koza,“ řekl Duncan. „Máme i další pro zbytek tvé jednotky.“

„Není potřeba; jednotka jsem teď jen já,“ řekla Conan.

Duncan pochopil, že dál se ptát nemá. Na tenhle druh konverzace nebyl čas. Ze způsobu, jakým při její odpovědi poklesl Conan hlas, věděl, že se po zbytek svého života bude snažit vyřešit svou vlastní válku.

Ozvalo se zašustění v křoví u přechodu na pláž, Conan vylétla zpod své deky, shodila ji na zem a k rameni si dala zbraň. Duncan se skrčil vedle ní. Viděla pomalu se přibližující postavu, držící se ve stínu. Silueta útočné pušky naznačovala, že dotyčný je ozbrojen. Conan se ohlédla na Duncana a prstem mu ukázala, aby ji následoval. Zavrtěl hlavou.

Sakra, tohle je její parketa a její válka. Vyskočila a vší silou udeřila postavu do obličeje pažbou své pušky.

„Co kurwa, do kurwy nedzy!“ sykl muž ze země a z očividně zlomeného nosu se mu valila krev.

Rus. Věděla, že tady fungovali jako poradci Direktoriátu. Conan na něj namířila pušku a přitlačila mu hlaveň na čelo.

„Nevím, jestli mi rozumíš,“ zašeptala, „ale musíš okamžitě zavřít hubu, nebo je tohle to poslední, cos viděl.“

Conan ucítila na krku něco studeného a ostrého. „Majorko, musíte se stáhnout.“ Muž, který si říkal Duncan, držel na jejím hrdle nůž.

USS Zumwalt, Severní Tichý oceán

Mike si hřbetem ruky otřel čelo. Ve věži děla bylo horko. Kabeláž, vinoucí se prostorem, jako by z prostoru vysávala vzduch. To ale nebylo to, kvůli čemu se potil.

„Prosím, vezměte si to,“ řekl Mike. Cítil se trapně, nikdy předtím se totiž takhle prosit neslyšel. „Je to plovací vesta.“ Tahle plovací vesta nebyla stejná jako ty ostatní na palubě. Byl to tmavě zelený nafukovací model, jakým byli vybaveni letci námořnictva, žádná objemná vesta v jasně oranžové barvě, která žralokům jen usnadnila hledání. Letecká vesta měla víc než deset kapsiček nacpaných nezbytnostmi, které pomáhaly pilotům uvolnit se a přežít v divočině nebo v oceánu při nouzovém přistání. Odepínatelné kapsičky byly připevněny suchými zipy na horizontálních pruzích našitých na vestu, otvíraly se do různých směrů a každá skrývala tajemství, takže se podobaly letcovu adventnímu kalendáři.

„Nosí je piloti,“ řekl Mike. „Stejně jako někteří od SEALs. Máte tam tyhle kapsy, které –“

Nenechala ho domluvit. „Kde jste to sehnal? Nikdo jiný ji nemá, nebo ano?“ řekla Vern. „V téhle... svěrací kazajce budu jenom já?“

„Je to od kapitána, který ví, že jste nejdůležitější osoba na lodi.“

Byla to pravda alespoň z části. Ve skutečnosti ji sehnal od dodavatele zásob na Mare Islandu, se kterým sloužil na misi ve Venezuele a který se neptal, proč potřebuje nejlepší vestu ve skladu ve velikosti S.

„Když vytáhnete tohle poutko, nafoukne se sama. Tak, tohle je plynová maska, tohle je vysílač polohy, tohle je stroboskop, ...“

Nechával tu vestu stranou a čekal, až bude vědět, že ji ona bude potřebovat, nebo spíš, dokud si ona konečně neuvědomí, že by ji mohla potřebovat. Ta chvíle přišla teď.

Vern si vestu nasadila, opatrně a pomalu, jako by vážila desetkrát tolik.

„Dobře, poděkujte mu za ni,“ řekla. „A děkuju vám.“

„Ještě mi neděkujte,“ řekl s mrknutím. „Je to vládní záležitost, což znamená, že to získali za nejnižší nabídnutou cenu, aby si nějaký přeplacený žokej tryskáče myslel, že námořnictvo zajímá, co se s ním stane.“

Usmála se. „Myslím to vážně. Děkuju, Mikeu.“

S překvapivou silou kolem něj ovinula své štíhlé paže. Výzva k tomu, aby se všichni okamžitě dostavili na palubu, jim zabránila, aby kdokoliv z nich něco řekl. Odstoupili jeden od druhého, podívali se na sebe a potom vyrazili každý jiným směrem, v nejistotě, jestli se ještě někdy uvidí.

Vesmírná stanice Tchien-kung-3

Když Čchang viděl odehrávající se bitvu, křičel na obrazovku, ale nikdo z nich ho neslyšel.

Nejdříve, když viděl Chuana plout nad bezvládným tělem jednoho z členů komanda se šílenou maskou, si myslel, že Chuanův pomatený nápad může fungovat.

Ale za Chuanem, jak ukazoval monitor, ostatní tři tchajkonauti už tak dobře nedopadli. Jeden se bezvládně vznášel, vyřazený Taserem. Druzí dva byli obličeji proti jedné ze stěn stanice, na každém z nich seděl obkročmo jeden z vojáků a z jejich obleků proudily do vzduchu kuličky krve.

Chuan odstrčil bezvládného piráta zpátky ke komoře, která se otevřela, jako by ho chtěla spolknout. Místo toho ale do stanice vklouzl další muž. Tento byl mnohem subtilnější než ostatní a neměl masku; na okamžik vypadal překvapeně, oči doširoka otevřené. Pak odrazil bezvládné vznášející se tělo stranou a začal zápasit s něčím, co měl u boku. Odrazil se oběma nohama jako žába od dveří komory proti Chuanovi, celé tělo jako oštěp, jehož hrot tvořil krátký meč.

Chuan se odstrčil pažemi od stěny a snažil se ho kopnout jako první. Hmota jeho boty narazila do ostří a ta síla poslala oba muže nekontrolovaně v opačných směrech. Chuan narazil do tvrdého plastu úložny potravin, jeho rukavice rozpárala rehydratační jednotku, zatímco subtilní člen komanda narazil hlavou do zdi.

Než stihl Chuan vytáhnout ruku z potravinového boxu, voják s bílou maskou byl u něj. Zabodl meč do Chuanovy nohy, přímo skrz jeho oblek a do izolace přepážky. Chuan, jehož tělo teď bylo našikmo přišpendlené ke zdi, se snažil vykroutit, ale marně. Čchang sledoval, jak bíle maskovaný člen komanda vytahuje z vesty patnácticentimetrový kovový kolík a vráží jej do Chuanovy hrudi a proráží tak jeho plíci.

Čchang teď viděl, jak se Chuan dívá z obrazovky přímo na něj a očima prosí, jako by Čchang mohl udělat něco, čím by jej zachránil. Pak se Chuanova hlava bez života svěsila na stranu.

Muž v bílé masce vytáhl meč a kolík z Chuanova těla a přes díry v obleku nalepil pásku, aby zabránil úniku dalších krevních kuliček do atmosféry stanice.

Ostatní začali zalepovat zbylá těla. Šeng Chu, tchajkonautka, která byla v šoku a v bezvědomí, sebou mírně trhla, když do ní bílá maska vrazila další kovový kolík.

Opravdu jsou to monstra, pomyslel si Čchang. Nejvíc ho ovšem znepokojoval ten nejmenší, bez masky. Měl přes pravé oko malou ranku, ale usmíval se a živě gestikuloval, jak přehrával bitvu, která se právě odehrála. Vypadal, že si to všechno náramně užívá.

Muži s ním krátce promluvili a jeden z nich, ten s bílou maskou, připlul ke kameře a zaťukal na ni krvavým kolíkem. Podržel před ní tři prsty a začal odpočítávat. Tři. Dva. Jedna.

Čchang byl osamocen a nevěděl, co jiného by měl udělat. Pustil ta monstra dovnitř.

Honolulu, Havaj, zvláštní administrativní zóna

„Svědí to, že? To je problém amputací, jak se říká. Ne bolest, ale to svědění.“

Markov dělal přesně to, co chtěla. Co se Carrie týká, měla pocit, že byl snad dokonce rád a že by její příkazy plnil i bez ústí pistole od čínského strážného, přitisknuté k ledvinám. Jeli pomalu nocí v jeho maskovaném zelenošedém SUV Geely a Rus se na ni vždy, když se silnice narovnala, podíval. Nebyl to chtíč ani strach; ty dva výrazy znala dobře. Spíš to byla jakási vědecká zvědavost.

Projeli kolem parkoviště plného vozidel Direktoriátu. Vypadalo povědomě a ona si uvědomila, že je to to místo, kde poslouchala v obrněném transportéru jazz.

„Vezeš nás delší cestou,“ sykla Carrie. „Jestli tam brzo nebudeme, tak –“

„Co? Zabiješ mě tou pistolí, protože spěcháš?“ skočil jí do řeči Markov. Řídil dál, krátce zastavil na rohu Queen a Ward a projel kolem Alto Café.

„Jsem si jist, že mě ještě zabít nechceš, a už vůbec ne tou zbraní. Nebyl by to ten správný pocit, že? Takže jestli mi dáš ještě trochu času, vezmu tě tam, kam doopravdy chceš. Nebo spíš za tím, ke komu doopravdy chceš.“

Řídil dál a broukal si pro sebe. Projeli kolem Addiction, nočního klubu, přistavěného k Modern, hotelu, kde před třemi týdny škrtila toho důstojníka námořnictva. Na další křižovatce se otočil a podíval se na ni.

„Kam dál? Možná do hotelu? Nebo jsi někoho zabila i doma?“ Zasmál se. „Ježíši, jak by byli sousedi překvapení. Víš, že si všichni myslí, že jsi zrádkyně, která si užívá naší společnosti.“

„Jak je libo. Můžou si myslet, co chtějí,“ řekla.

„Takže, pokud nejsi zrádkyně, tak jsi lovkyně? Zabíjíš jenom zdravé? Zkažená povstalecká princezna noci, která nosí červenomodrobílou pláštěnku?“

„Vlajka má se mnou jen málo co do činění,“ řekla. „Chci jenom, aby všechno bylo jako dřív.“

„Chceš říct, že chceš zase žít tak, jak jsi žila? Před válkou?“ řekl Markov. „Jaké to bylo? Jediné, co znám, jsou obrázky ze složky. Není tam nic ze srdce a duše Carrie Shinové.“

„Jenom se nedíváš pořádně,“ řekla.

„O tom pochybuji,“ řekl se smíchem Markov.

Položila si pistoli na klín a sledovala ho s jemně vykrouceným krkem, jako by hodnotila cíl.

„Měla bys ji zajistit, jestli tam bude jen tak ležet,“ řekl Markov. „Pro dobro nás obou.“

„Předpokládám, že jsi profesionál,“ řekla Shinová. „Skrz naskrz.“

„U něčeho ses zastavila na dostatečně dlouhou dobu a stala ses tímhle. Ale jistě v tom nejsi amatér,“ řekl Markov. „Tahle válka čekala na někoho, jako jsi ty. Nebo jsi ty čekala na válku? Udělala to z tebe, nebo to tam už bylo a jenom to čekalo, až to bude moct ven?“

„Moc mluvíš. Řekls to sám, všechny nás změnila válka,“ řekla Carrie. „Některé víc než ostatní.“

„Takže ta válka, to je celé o tobě? Vzala ti něco důležitého?“ zeptal se Markov. „Spousta lidí se tak cítí. Možná nejsi tak jedinečná, jak jsem si myslel.“

Zpomalil auto na rychlost chůze, když projížděli kolem Duke‘s, přeplněného opilými námořníky, mariňáky a vojáky. Dupl na brzdy, aby nenarazil do malého, podsaditého námořníka, který padl na kolena, aby se na křižovatce vyzvracel.

„Snad bychom to mohli otestovat. Mám tě nechat třeba tady?“ řekl Markov. „Myslím, že si rychle uděláš nové přátele, možná i navštívíš staré duchy.“

Neodpovídala, ale v zrcátku si upravila paruku, jako by ji ta nabídka trochu lákala. Když to dělala, Markov si všiml řezných ran na předloktí.

„To řezání, začalo to před, nebo po tvé ztrátě?“ zeptal se. „Víš, ten hlad nezmizí, ani když všichni odejdou zpátky domů. Co budeš dělat potom?“ Jak se mu hlaveň pistole zaryla do žeber, trhl sebou.

„Tvá malá projížďka končí,“ řekla. „Ať je další zastávka tam, kde jsme se dohodli, nebo tě opravdu zabiju. Neužiju si to, ale udělám to.“

Přikývl a nepřestával si při řízení broukat, když jeli nocí. Po deseti minutách se znovu otočil a zajel s autem ke kraji vozovky.

„Jsme tady,“ řekl a ukazoval k první bezpečnostní kontrole mimo komplex Direktoriátu. „Jsi si jistá, že to chceš udělat?“ Carrie přikývla a vlezla zpátky na zadní sedadlo. Vytáhla kovová pouta.

„Spoutej mě,“ řekla. „Jemně.“

Pláž Ehukai, Oahu, Havaj, zvláštní administrativní zóna

„Peachesi, asi bude lepší, když se Majorce Doyleové představíš,“ řekl Duncan, nůž stále na Conanině hrdle. Conan stále mířila puškou na čelo muže v hlíně.

„Majorko, jsem poručík Pietor Nowak od Jednostka Wojskowa Formoza.“ Natáhl k ní ruku, aby si s ní potřásl, ale Conan na něj pořád mířila puškou.

„Polské námořnictvo, speciální operace. On nás svezl,“ řekl Duncan a pomalu dával nůž pryč z jejího krku.

„Musím pochválit vaše skrýše a špionáž, majorko,“ řekla ta postava v hlíně. „Mohla byste teď prosím dát stranou tu zbraň?“

„Tyhle kecy vám nežeru,“ řekla Conan a stále na něj mířila. „Proč si hrát? V MSP už nikdo nezbyl. Prostě mě zabijte a jděte dál. On ale zemře se mnou.“ Zabodla do postavy špičku hlavně.

Duncan přešel k postavě na zemi, klekl si k ní, nůž zastrčil do pouzdra a nastavil se do palebné linie Conan.

„Žádné hry, majorko; hodně se toho změnilo. Direktoriát zjistil, jak trasovat naše jaderné ponorky. Takže jsme museli najít novou ponorku. Nebo spíš starou rezavou plechovku s dieselovým pohonem.“

„Neměl by sis z Orzela dělat legraci,“ řekl muž v hlíně. „Je to překrásná loď; dostala nás sem, nebo ne?“

Duncan se na něj otočil.

„Překrásná? Vím, že jste to tady měla těžké, majorko,“ řekl a podíval se znovu na Conan, „zkuste ale strávit dva měsíce v ponorce třídy Kilo, plující z Baltu do Tichého oceánu. Bože, ten puch. Nemyslím naftu, ale výpary z posádky, která jí jenom boršč, pirohy a uzený sýr. Nejhorší plavba mého života. Budu si muset promluvit s cestovkou, až se vrátím do Dam Neck.“

„Myslela jsem, že se NATO zhroutilo a neposkytuje nám žádnou pomoc. Tak to aspoň tvrdí propaganda Direktoriátu,“ řekla Conan.

„To je pravda. Polákům se ovšem nelíbilo, jak se věci vyvíjejí, a tak s námi uzavřeli soukromou dohodu o zápůjčce služeb jejich malé lodě.“

„A co dostali Poláci výměnou?“ zeptala se Conan, tělo se jí začínalo uvolňovat a puška klesat.

„Velmi dobrou dohodu,“ řekl Nowak.

„Majorko, díváte se na důstojníka nejnovější světové jaderné velmoci. To je to, co dostali. My dostali služby mizerné staré dieselové ponorky třídy Kilo, kterou nelze sledovat z vesmíru, a na sonaru se zobrazuje jako ruská. A Peachese, samozřejmě. To všechno výměnou za deset jaderných bomb B-83, každá o síle 1,2 megatun. Plánovači to nazývají nukleární smlouva o půjčce a pronájmu.“

Polský důstojník se usmál. „Máme velmi nebezpečné sousedy. Teď si ale naši sousedé dobře rozmyslí, jaké s námi budou mít plány.“

„A co jste to říkal, když jste šel k zemi?“ zeptala se Conan.

„Překvapila jste mě, tak jsem polsky zaklel – ne na vás, to bylo na mě. Duncan by to nejspíš přeložil jako ‚Co to do prdele je?‘“

Conan zcela sklonila pušku a natáhla ruku, aby Polákovi pomohla na nohy.

„Jak se polsky řekne ‚děkuji‘?“ zeptala se.

„Dziękuję.“

„Tak tedy, dziękuję.“

Velitelství Direktoriátu, Honolulu, Havaj, zvláštní administrativní zóna

Během většiny cesty s Černou vdovou byl stále částečně opilý. Teď, když plukovník Vladimir Markov shlížel na devatenáctiletého čínského desátníka, který ho vyslýchal, uvědomil si, že je konečně střízlivý. Měl bych být, pomyslel si, tohle je třetí kontrolní stanoviště, přes které jsem ji musel provést.

„Víte, kdo to je?“ zeptal se Markov desátníka. „Docela trofej.“

Nebyl si jist, že se dostanou vůbec přes první stanoviště. Ale prošla tělesným skenerem, dva mariňáci ji prohledali, jestli nemá zbraň, a nechali je jít dál. Na druhém stanovišti se více obával o sebe, nejistý si tím, jestli bude jeho identifikační odznak stále funkční, a zvědavý, jestli ho stráže zastřelí rovnou na místě, pokud tomu tak nebude. Jak ale čekali, přišel hovor od pobočníka generála Jü, majora, který byl na Markovovu přítomnost upozorněn automatickým bezpečnostním systémem základny, a nakonec je tedy pustili skrz. Nejdříve je ale major nechal znovu proskenovat, aby se ujistil, že u sebe nemají žádné zbraně.

Na třetí kontrole stál Markov vedle své vězenkyně a zatahal ji za pouta, aby z ní dostal známku podřízenosti. Na povel zakňourala a sklopila oči. Desátník se na ni podíval zblízka a pokoušel se spojit si příběhy, které slyšel o ženě, která zabila tolik vojáků, s nesmělou postavou před sebou.

„Ta je pro generála,“ řekl plukovník Markov. „Kluci jako ty se můžou jenom dívat.“ Začaly ho štípat oči a v močovém měchýři mu cukalo, jak se jeho dehydratované tělo snažilo vyrovnat s kocovinou. Desátníkův obličej pod vysokou helmou zrudl a rty se mu sevřely. V levé ruce držel těsně u úst vysílačku, jako by se zastavil před dalším soustem. Pravou dlaň měl položenou na pouzdře s pistolí na stehně. Měl napjatý postoj někoho, kdo byl v okamžiku krize úplně sám.

„Musíte počkat,“ řekl desátník. „Musím provést další bezpečnostní sken.“

„Fajn. A zatímco budeme čekat, já zavolám generálovi a řeknu mu, proč zdržujete speciální zásilku jen pro něj,“ řekl Markov. „Já dostanu za to, co jsem udělal, medaili. S tím, co děláte vy, budete mít štěstí, když vás nezastřelí.“

Desátníkova ruka na pistoli vystřelila ke krku, kde si poškrábal ránu těsně za čelistí, dva centimetry od strupu, který mu zakrýval stopu po zubním implantátu. Zdálo se, že se tím rychlým poškrábáním snažil potlačit svou úzkost, a potom přikývl k černé kouli na tyči před sebou.

„Ne, plukovníku, oni vědí, že jste to vy. To je důvod, proč vás sledují. Pokud vím, tak se generál dívá také,“ řekl desátník.

„To doufám,“ řekla polohlasně Shinová. „Chci, aby byl připravený.“

„Drž hubu!“ zakřičel Markov. „Nebo ti ji zalepím.“ Carrie sklonila hlavu a šourala se dopředu do skenovací budky. Po dalším prohledání je strážný posunul dál.

„To byla poslední kontrola,“ řekl Markov. „Chovej se nejlépe, jak dovedeš.“

„Tak dlouho, jak to jen půjde,“ řekla ona.

Šanghajská univerzita Ťiao Tchung

Velící důstojník Chu neřekl, proč se změnily rozkazy, tak se přes jeho přístupový bod nabourala do sítě velitelství. Američané byli očividně v pohybu, a co bylo důležitější, jednali tak, že to Chai-nan překvapovalo.

Takže teď srovnají Ameriku zase do latě a provedou devastující útok, vymyšlený tak, aby dal americké veřejnosti lekci jednou a provždy. V systémové knihovně byl zobrazen seznam cílů. Chu vstoupila do trojrozměrné reprezentace univerzitní knihovny, kde ležely cílové soubory na něčem, co vypadalo jako dřevěné regály, prohledávala jejich aktuální teploty a značila si ty, které byly pod bodem mrazu. Tamhle, modře zářící na polici vpravo od ní: elektrárenská společnost v Akronu v Ohiu. To bude pro začátek nejlepší bod.

Bylo to příliš snadné, zdaleka to nevyužívalo její schopnosti. Než se připojila k jednotce, byla v cíli vytvořena zadní vrátka. Teď už stačilo jenom jednoduše vložit nový program. Po vzoru amerického malwaru Aurora, který byl poprvé testován v roce 2007, útočný program využíval vlastní generátory elektrárny jako zbraně. Škodlivý software způsoboval, že se rychle připojovaly a odpojovaly od elektrické sítě, všechny mimo fázi. To mělo zničit nejen generátory, což by vedlo ke kolapsu elektrické sítě, ale také synchronní indukční motory, které poháněly stroje všude, od továren po ropná těžební zařízení.

Její prsty se míhaly v miniaturních pohybech, chytré prsteny na nich vysílaly příkazy pro započetí útočných protokolů a zároveň si jimi prohlížela své osobní album fotografií. Přidávala do něj obrázky, které podle geoznačky patřily do oblasti Akronu. Chtěla zachytit poslední potěšení Američanů z tepla.

Pak ale album zbělelo. Hned jak začala Chu hýbat prsty tak, aby systém resetovala, začal se bílý kryt alba zmenšovat a ukázaly se černé okraje. Prsty její pravé ruky pokračovaly v útočném protokolu, zatímco se fascinovaně dívala, jak se v albu začal formovat obraz. Začalo to jako prázdná bílá maska na černém pozadí, ta se potom ale pomalu vyplňovala a objevilo se klenuté obočí, široký knír, na koncích zakroucený, a tenká, špičatá bradka. Ten obličej měl nadměrný úsměv, který se nějakým způsobem zdál strašně krutý.

Chu se začala potit v podpaží a žaludek se jí sevřel. Zamrkala, aby se ujistila, že to není halucinace. Musel to být nějaký žert. Učila se o nich ve výcvikových kurzech, ale byli už více než deset let off-line.

Zvedla si hledí a vrhla pohled dolů do hlediště, aby zjistila, jestli její velící důstojník vidí to samé, co ona. Ne; byl zabraný do pomalého rozbalování žvýkačky. Ostatní, sedící kolem, byli stejně neteční, symfonie helem a prstů, pohupujících se nahoru a dolů a dopředu a dozadu, jak pokračovali v přípravných procedurách pro útok.

Chu si znovu stáhla hledí a promítla se zpět do virtuálního světa. Její prsty začaly znovu tančit, každý prsten v akci, jedním příkazem převzala řízení operačního systému alba a ukončila program, současně pak odstartovala ověření celého systému.

Chu prudce stiskla a vytáhla prostor před sebou, jak se z něj valily mnohonásobné příkazy. Byla naštvaná, ale zároveň byla nadšená, a když iniciovala nové příkazy, stimulační čerpadlo ji nakopávalo. Zalila ji vlna euforie a cítila se silnější než kdy před tím.

Když se album na její příkaz zavřelo, objevila se další bílá maska, tentokrát se vznášela nad souborem Akronu, který vytáhla z cílové knihovny. Prsty Chu tančily a s každým dalším postupem ji zaplavovala další vlna euforie.

Jakmile díky jejímu protiútoku zmizela ta nová maska, objevily se znovu technické specifikace cíle v Akronu. Pak se maska změnila a rozdělila se do dvou identických masek. Prsty jí ve vzduchu tančily, jak znovu zaútočila. Když se maska rozdělila na čtyři, Chu pocítila další dávku ze stimulačního čerpadla; tak intenzivní štěstí. Á, tohle je ono. Každá akce jen vytváří další masky, uvědomila si. Věděla, že by měla přestat, ale ta usmívající maska se jí vysmívala. Ať byl za ní kdokoliv, bylo třeba mu uštědřit lekci, a její tělo navíc bažilo po další vlně stimulantů, které přicházely s každým příkazem.

Brzy tam byly tisíce bílých masek, zaplavujících kdysi krásnou digitální krajinu. Bylo to, jako by celý virtuální svět povstal v revoltě. Chu se ale nikdy necítila tak úžasně.

Velící důstojník pod ní právě začínal žvýkat svou žvýkačku, když si všiml, že helmy nad ním v řadách amfiteátru se nevlní obvyklým způsobem. Některé byly nakloněné a evidentně zmatené; jiné se prudce houpaly sem a tam. Přelétl očima místnost a viděl, jak je jedna z helem nakloněná na stranu a hlava jejího majitele bezvládná.

Tělo Chu se zhroutilo ze židle a její helma se odrazila od dřevěné podlahy; důstojník nevěděl, jestli běžet k ní, nebo k ovládací stanici. Než se rozhodl, střed místnosti ozářil projektor. Masivní bílý záblesk vykrystalizoval do hologramu a kužely světla vytvořily usmívající se černobílou masku.

Skrz reproduktory v místnosti i do všech helem se rozlehl hlas:

„My jsme Anonymous. Jsme Legie.

Neodpouštíme. Nezapomínáme... A jsme zpět!“

Místnost poté potemněla.

Velitelství Direktoriátu, Honolulu, Havaj, zvláštní administrativní zóna

Takže ten Rus to opravdu dokázal. Pobočník generála Jü je sledoval na bezpečnostní kameře, její identita byla potvrzena, ale úplně jistý si nebyl, dokud je nespatřil zblízka.

Ta myšlenka uvízla majorovi v žaludku, když ty dva vedl do generálovy kanceláře. S rukou na pistoli sledoval, jak Rus vytáhl klíče a připoutal ji k jednomu z dřevěných křesel proti generálovu stolu. Major znovu zapochyboval, jestli je to skutečně ona, jestli testy umístily na místa těch hrůz správnou osobu. Byla pevně schoulená v křesle, kolena přitažená k hrudníku, postoj, jako by byla úplně zlomenou dívkou. Rus jí s gustem strhl paruku, odhalil holou lebku a hodil jí falešné vlasy na kolena. Ona jen submisivně zkoumala podlahu.

To dělalo pobočníkovi starosti. Když předal vysílačkou zprávu o nečekaném příjezdu Rusa s tou dívkou, nařídil generál Jü, aby je přivedli k němu do kanceláře. Teď si ale pobočník nebyl jist, jak generál zareaguje na ni osobně. Nevypadala tak, jak si ji on, nebo i generál, jak odhadoval, představovali.

„Můžete nám přinést nějakou vodu?“ zeptal se Rus. Žena zůstávala schoulená do klubíčka na svém křesle. Vypadala, že je doslova vyděšená k smrti.

„Je mi líto, plukovníku, ale to není možné. Generál Jü tady bude za minutku, není čas.“

„Hergot, ale ona omdlí z dehydratace. Musíme jí dát nějaké stimulanty a vodu.“

Pobočník to znovu promyslel, sledoval Markova, který vypadal, že by mohl být trochu opilý, nebo alespoň v kocovině, a opřel se o zeď. Pořád nad tím ještě dumal, když v chodbě uslyšel hlasité kroky a otočil se, připraven pozdravit se s generálem Jü. Slyšel, jak řve na mladého poručíka, aby znovu zkontroloval spojení s Chaj-nanem; dnes se objevovaly celý den problémy. Generál z toho vinil neschopnost svých podřízených, ale pobočník předpokládal, že šlo o další sabotáž povstalců. Také odhadoval, že si nepřál, aby mladý poručík byl přítomen nadcházející schůzce.

Když generál vešel, Rus promluvil jako první – chyba. „Dokázal jsem to,“ řekl Markov s náznakem vyčerpání a triumfu.

Jü téměř explodoval, pobočník se obával, že by se to snad i mohlo stát. „Vy jste to dokázal?“ řekl. „Kolik mých mužů zemřelo, protože jste to nedokázal dřív? A teď chcete uznání za její dopadení. Myslíte, že vám dáme vyznamenání, myslíte, že vás to nějak zachrání?“

Generál se začal chechtat. „Pojďme se podívat na tu vražedkyni, kterou jste mi přivedl, a pak si promluvíme o tom, co si zasloužíte.“

Klekl si před dívkou na jedno koleno, ta stále zírala do země.

„Podívej se na mě, holka,“ nařídil Jü, když se k ní naklonil. Dívka se ve svém sedadle jemně posunula a pak zvedla hlavu. Při pohledu na ni ztratil pobočník dech. Její výraz se okamžitě změnil z poddajného na nepříčetný a její zorničky téměř úplně zastínily duhovky. Dívala se přímo na generála Jü, který ji tázavě studoval, jejich tváře byly jen pár centimetrů od sebe.

Pak se pohnula hmota černých vlasů na jejích kolenou a paruka se mihla vzduchem, jak ji omotala okolo generálova krku a podrazila křeslo na bok, využívajíc jeho váhu k tomu, aby svrhla obrovského generála. Svalili se na zem ve spleti rukou a nohou. Generál Jü vrávoravě vstal a dívka na něm visela za lano z vlasů, omotané kolem jeho hrdla, nohama zapřená o jeho bok. Dřevěné křeslo, ke kterému byla stále připoutaná, pod nimi viselo jako kyvadlo a přidávalo k tahu další váhu.

Než pobočník stihl přiskočit, aby generálovi pomohl, ucítil na spánku tlak chladného kovu. Otočil se a spatřil Rusa, jak drží pistoli SIG Sauer americké výroby, generálovu trofej z vitrínky.

„Ne, ne. Nechte je být. Jsem docela zvědav, jak se to vyvine,“ řekl Markov.

Vesmírná stanice Tchien-kung-3

„Mohl by lhát, pane,“ řekl Best.

„Je to pravda,“ řekl Čchang. „Musíme odejít. Chybí asi tak pět obratů, než se oběžná dráha stanice změní natolik, že shoří.“

„Vy mi ale říkáte, že přijdu o spoustu peněz!“ vykřikl Cavendish. „Proč jste to udělal? Proč jste zničil moji stanici?“

Na deset sekund byl jediným zvukem na stanici zapínající se zip na posledním pytli na mrtvoly. Ostatní už byly zapečetěné a připevněné páskou na stěnách stanice.

„Byla to moje povinnost. Musel jsem to udělat,“ řekl tiše Čchang a mluvil teď k Bestovi, který byl zjevně voják, ať už jakéhokoliv druhu. Měl na to postavu, ale spíš to bylo ve způsobu, jak uvolněně vypadal po bitvě. Oči měl zavřené a užíval si žvýkačku, kterou zpracovával v čelistech se stabilní precizností. Hubeňour – Sir Aeric, jak si říkal – musel být něco jiného. Křičel spíš jako naštvaný obchodník než jako voják.

„Sire, cíle jsme dosáhli,“ řekl Best. „Ohledně trofeje to je škoda. Ale víte přece, že to můžeme dělat znovu a znovu.“

„Ano, Rusové snad budou rozumnější,“ řekl Cavendish a uklidnil se. „A taky jim nabídnu, že si je pronajmu, nebudu po nich jenom chtít, aby se vzdali. Tentokrát cukr a bič. Co vy na to?“

„Stojí to za pokus, pane,“ řekl Best. „Teď ale musíme opustit stanici. Tahle část vesmíru bude brzy zářit, jak budou americké rakety ASAT sestřelovat čínské a ruské ptáčky. Potom se pokusí vypustit své satelity a Direktoriát udělá to samé. Když nebude mít vesmír nikdo pod kontrolou, každá strana bude jenom sestřelovat satelity té druhé, jakmile budou vypuštěny. Brzy budou všechny oběžné dráhy nad Pacifikem jeden velký oblak vesmírného šrotu.“

„Což z vás dělá někoho, kdo si přeje, aby pracoval pro toho, kdo má předvídavost a investuje do raketového paliva,“ řekl Cavendish a v duchu počítal nové zisky. „Pak tedy, do Tallyho! Pane Ticku, jak jste na tom?“

„Necítím žádnou bolest, pane,“ řekl Tick. Měl oteklé čelo a oči podlité krví.

„Jste dobrý muž, Ticku,“ řekl Cavendish a zkoumal Čchanga. „Beste, dostaňte muže skrz komoru. Já budu poslední, kdo odejde.“

„Ano, pane,“ řekl Best. „A pane, myslím, že jsme konečně přišli na váš volací znak. Jak vám zní Zorro?“

„Velkolepě,“ usmíval se Cavendish. „Absolutně velkolepě.“

Přes Čchangův obličej přelétl záblesk úlevy. Zdálo se, že napětí v místnosti definitivně opadlo. Čchang se začal pohybovat směrem k nouzovému obleku, ale velící hubeňour, obchodník, zavrtěl hlavou. V ruce měl jednu z těch elektrických pistolí.

„Ne, vy ne. Varoval jsem vás, že pokud budete klást jakýkoliv odpor, všichni zahynete. Nedostal jsem se v obchodě tak daleko tím, že bych nedržel své slovo.“

Čchang nestihl protestovat, že to nebylo jeho rozhodnutí a že to všechno byla Chuanova chyba, protože jeho tělo zasáhlo 7,5 milionu voltů z Taseru.

USS Zumwalt, Aljašský záliv, Tichý oceán

Kapitán Jamie Simmons stál v závětří vrtulníku a zkoumal modré nebe. I když s tím, jak se přesouvali na sever, rostl chlad, rytmické vzdouvání a klesání tichomořských vln dělalo tu chvíli veskrze příjemnou. Byl to ten druh krásy, která se nečekaně vplížila do cesty válečné zkušenosti.

„Kapitáne, vizuální signál IFF právě potvrdil, že je náš,“ řekl námořník Eric Shear. Simmons si vzal obrovský dalekohled. V hledáčku byla elektronická ikona, která ho vedla k obratu na levobok a mírně vzhůru k rychle se blížícímu letadlu, pět kilometrů odsud. Opakující se trojité zablikání světel potvrzovalo IFF signál (identifikace – přítel či nepřítel).

„Už bychom byli mrtví, kdyby nebyl,“ řekl Simmons. „Ať se připraví servisní tým.“

„Už jsou připravení, pane,“ řekl Shear.

Za světly se objevil šedý stealth dron General Atomics Avenger. Letěl rychle a nízko, níž, než by si jakýkoliv lidský pilot troufl, pět metrů nad hladinou, z nejvyšších vln mu voda šplíchala na břicho. Jeho bezpilotní autonomní let se blížil svému konci. Pacifické velitelství se z nedostatku jiných možností, jak komunikovat, uchýlilo k používání něčeho, co bylo vlastně poštovním holubem za dvacet milionů dolarů. První přelet dronu přes Zumwalt proběhl necelých dvacet metrů nad zádí, trochu příliš blízko na to, aby se Simmons cítil pohodlně. Když prolétal kolem, lehce zamával křídly. Alespoň měl někdo z programátorů mise smysl pro humor.

Když sledoval další přelet, všiml si Simmons, že dron má otevřený kryt vnitřního uložení zbraní. Letoun zpomalil a vypustil dva světle žluté kanystry, potom zamířil k východu a upustil kanystry i pro zbytek lodí ve skupině. Potom přešel na plný výkon a potopil se přímo do oceánu. Dron zmizel s divokým šplouchnutím a zvuk jeho dopadu se ztratil ve slabém větru.

Když vytáhli lesknoucí se kanystry na palubu Zumwaltu a odvezli je do hangáru, dvojice techniků vypnula zařízení, která by jejich obsah roztavila do toxického odpadu s chemickým postřikem, pokud by někdo použil špatný přístupový kód.

„Napadlo vás někdy, že to může dojít až sem, kapitáne?“ zeptal se Cortez a sledoval hromadu balíčků.

„Nikdy. Kdy jste naposled otevřel skutečný dopis, první palubní?“ odpověděl mu otázkou Simmons, roztrhl folii a začal číst stručný výtah operačního plánu na povrchu. „Kdyby v Kongresu tušili, že přijde tahle válka, vsadím se, že by nikdy nedopustili, aby zkrachovala americká pošta.“

„Pochybuji, že někteří z těch kluků vůbec někdy drželi v ruce skutečný dopis, nebo aspoň takový, který napsal někdo jiný,“ řekl Cortez.

„Líbí se mi, jak jim říkáte kluci. To ukazuje, kam až jste došel, Horatio. A taky proč vím, že uděláte tu správnou věc, ať se stane cokoliv.“ Jamie se odmlčel a nechal to odeznít. Vrátil se pohledem k dopisu a pokračoval ve čtení, zatímco Cortez tam stál v trapném tichu. Potom papír složil a vrátil do obálky.

„Plky nadřízeného končí. Musíme se vrátit na můstek.“ Cortez se na něj tázavě podíval.

„PACOM hlásí, že ISR na vesmírné stanici bylo neutralizováno, což znamená, že jsme právě zmizeli z jejich výsledků pozorování shora. Je tam nová sada rozkazů k misi a nový cíl. Můžete dát vědět posádce, že si můžou sundat palčáky. Plnou parou na jih. Je čas zjistit, jestli je tahle loď tak stealth, jak se říká.“

Kahuku, Oahu, Havaj, zvláštní administrativní zóna

Túra z pláže byla stejně dlouhá jako některé předchozí výpravy, které podnikla Conan s MSP, ale trvala jim jen zlomek času. Tým SEAL se pohyboval se sebedůvěrou a ne tím způsobem popojít a zastavit se, jaký praktikovali povstalci. Tam, kde by MSP hodinu čekali a sledovali, jestli je křižovatka bez stráží, SEALs prošli rovnou skrz, před nimi pobíhal malý humří robot, kterému říkali Butter, a čistil jim cestu.

Podle Conan měli příšernou disciplínu, co se hluku týče. Ne že by byli hlasití, byli tišší, alespoň na dravce. Bylo to tím, že očividně nikdy nebyli kořistí. Oznamovali svou přítomnost drobnostmi, jako třeba způsobem, jak si utahovali řemeny nebo rukou otírali zpocená čela. Také příliš riskovali. Místo toho, aby se velkým obloukem vyhýbali pozicím Direktoriátu, zdálo se, že každé místo, kterému se MSP naučili vyhýbat, naopak vyhledávají.

Nechápala proč, dokud se nedostali k prvnímu místu, shluku domů, které Direktoriát používal jako kasárna pro pěchotní četu. S Duncanem se naklonili k okraji potůčku zhruba sedmdesát metrů od domů. Předpokládala, že se chystají na přepadení, což jí dělalo starosti. I kdyby tuhle jednotku zneškodnili, nepřineslo by to nic kromě rychlé reakce v podobě posil, mířících proti nim. O aroganci SEALs slýchala, ale tohle by znamenalo, že všichni zemřou.

Conan už se chystala stáhnout a nechat je samotné, když tu Duncan odložil pušku. Pomocí flexibilního tabletu, připevněného na předloktí, porovnal jejich pozici s mapou na obrazovce a zapíchl do ní digitální špendlík.

„Máme staré GPS souřadnice z doby před válkou skoro všeho na ostrově s přesností na centimetr – ne že bychom to mohli používat pro navigaci,“ zašeptal. „Ale nevěděli jsme, kde jsou všechny jejich jednotky. Teď to víme. Kam dál, majorko?“

Putovali celý den a Duncan pomalu plnil digitální mapu špendlíky. Conan se cítila nesvá, dokud nevklouzli na stezky v lesní rezervaci Pupukea-Paumalu, mimo veškerou populaci. Jejich cesta skončila poutí podél potoka v East ‘O’io Gulch ke starému výcvikovému centru v Kahuku. Místo o rozloze stovky akrů bylo postaveno pro výcvik stavebních dělníků mimo pohledy turistů. Do zadní části svahu bylo zasazeno několik budov, nádrž na dva tisíce čtyři sta hektolitrů vody a prostor pro učně, aby mohli řídit rypadla nakladače. Nyní bylo opuštěné a rychle se k němu přibližovala džungle.

Pro tým byla ale důležitá druhá strana komplexu. Kahuku lze přeložit jako „projekce“. Vrchol kopce vyrůstal sto metrů nad okolní krajinu. Pod nimi se vinula Kamehameha Highway, na jejíž druhé straně bylo golfové hřiště, stále zachovalé, jako by žádná válka ani nebyla. Za ním ležel na poloostrově komplex tří nízkopodlažních budov, z nichž se otevíral pohled na oceán.

„Číňani si, koukám, zabrali tu nejfajnovější nemovitost, co?“ řekl Duncan.

„Turtle Bay Resort, jediný velký hotel na severním pobřeží,“ řekla Conan. „A teď ústředí jejich regionálních sil rychlé reakce.“ Ukázala na řadu vrtulníků a malých dronů, zaparkovaných na tenisových kurtech západně od hotelového komplexu.

Duncan pokynul ostatním, aby si našli skrýše a rozložili nylonové štíty. Conan si stále nechávala svou vlněnou pokrývku. Dívala se, jak Peaches zvedl robotického humra, dal na něj malý válec, potom ho položil zpátky na zem a jemně ho popostrčil, jako by dodával odvahu štěněti. Duncan prstem umístil na svůj ohebný tablet další špendlík na komplex Turtle Bay. Robůtek pospíchal pryč a zmizel ve křoví.

„Po tom všem, co jsme spolu prožili, se ani neobtěžuje zamávat,“ řekl Duncan.

„Tak on nejde na hlídku?“ zeptala se Conan.

„Ne, Butter vyráží o něco dál, než teď můžeme my. On je klíčový pro to, aby se naše zprávy dostaly ven.“

Na obrazovce sledovali, jak se ikona robůtka přibližuje ke komplexu Turtle Bay, přičemž jeho pohyb byl sice velmi pomalý, ale stálý. Trojrozměrný pohled ukazoval, jak cupitá přes dálnici a potom vstupuje do hlavního hotelového komplexu patnácticentimetrovou drenážní trubkou, která vedla pod ostnatým drátem, nataženým Direktoriátem okolo hotelu. Robot přecházel přes různé zahrady a pěšiny, a kdykoliv to bylo možné, ukrýval se v keřích. Na otevřeném prostranství před hotelem, místě, kde se v minulosti odehrálo mnoho svatebních obřadů, se humr zastavil a prohlížel oba směry pohybu.

„Správně, buď opatrný,“ vydal Duncan na dálku povel, i když systém byl nastaven na plně autonomní mód.

Robot vycítil pohyb dvou důstojníků Direktoriátu, blížících se po pěšině, a zahrabal se do hromady mulče, který lemoval okraj zahrady. Když prošli, vylezl z hromady kůry, rychle přešel přes cestu a konečně se dostal k betonové zdi hlavní hotelové budovy. Robůtek zvedl své přední nohy a uchytil je ke zdi. Suchý elastomer způsoboval, že měl nožičky dvakrát lepkavější než gekon, takže se na beton rychle přichytily. Ty čtyři nohy poté zvedly zbytek robota, který vylezl po stěně budovy nahoru, krůček po krůčku, rychlostí pět centimetrů za sekundu. Když se dostal ke střeše, robot znovu testoval, zda není nikdo přítomen, a když zjistil, že ne, spěchal ke věži s rádiovým vysílačem, namontovaným mezi klimatizačními jednotkami. Vylezl na věž a připojil se k horní příčce. A potom čekal.

„Tak, a jsi tam, Buttere. Hodnej kluk,“ řekl Duncan, když robota, roztaženého na věži, zachytil dalekohledem. Pokynul Peachesovi, který začal na malý stativ připevňovat kovovou trubku velikosti termosky.

„Laserový značkovač? Je to cíl náletu?“ zeptala se Conan.

„Možná později, ale teď je to způsob, jak můžeme komunikovat, aniž by nás sledovali. Laser vysílá na Buttera a ten potom vysílá paprsky z jejich vlastní vysílací věže. Tímhle způsobem se vyhneme jakýmkoliv protokolům triangulace, které mají nastavené; jejich skeny ukážou jenom jejich vlastní místní signály. A když se rozhodneme, že už jejich krásné komunikační zařízení nebudeme chtít sdílet, Butter může být takový malý terorista.“

Zatímco Peaches dokončoval montáž kovové trubky a spojoval ji s flexibilním tabletem, který byl teď rozložen na zemi jako silniční mapa, Conan se naklonila k Duncanovi. „Máte nějaké stimulanty? Jsem už docela dlouho na suchu.“

„To je drsné. Při BUD/S jsme si procházeli absťákem, abychom dokázali, že můžeme být v SEALs, ale teď? Neumím si představit, že bych se bez nich mohl obejít ani na jediný den,“ řekl Duncan. „Támhle Digger vás může obsloužit. Hammere, jak jsme na tom?“ zeptal se Duncan, když si Conan od Diggera, evidentně zdravotníka týmu, vzala hrst balíčků.

„Už jsme on-line, šéfe,“ řekl Hammer, hubený muž s šedým strništěm a zjizvenou lebkou, vypadající nejméně na padesát. „Všechny frekvence jsou v zelené.“

„Tak navážeme spojení.“

Conan sebedůvěra SEALs znervózňovala. Byli to profesionálové, ale ne dost opatrní, z čehož šílela. Zachumlala se do vlněného pláště a krok za krokem se posunovala k obvodu oblasti, kterou si stanovili pro sledování případných hrozeb. Teď, když SEALs záviseli na jednom malém zařízení a jejich oči a uši byly pryč, se obávala přepadení ještě víc.

Jak si ještě jednou prohlížela obvod oblasti, něco jí poklepalo na podpatek, což jí vystřelilo po páteři dávku adrenalinu. Začala se otáčet s namířenou puškou a potom si uvědomila, že to byl Nowak, ten Polák. Usmíval se, už na ni měl namířenou zbraň a byl spokojen, že jí to vrátil. Pokynul jí, ať se stáhne, a zaujal její sledovací pozici.

„Tak co, jsi připravená podívat se, proč to všechno?“ zeptal se jí Duncan, když se k němu přiblížila.

„Zapůsob na mě.“

Podal jí lehké zařízení s taktickými brýlemi. Byla to vylepšená verze toho, co si poprvé vyzkoušela před mnoha lety. Vypadalo to trochu jako hokejová helma s anténkami o velikosti malíčků na hřebeni a třemi senzory, podobnými golfovým míčkům, nad čelem. Na postroji přes hrudník měl Duncan akumulátor, který přístroj poháněl. Nasadila si to a nahmatala spínací tlačítko na spánku. Když displej změnil tmu okolo ní na denní světlo, instinktivně sebou trhla.

Conan otáčela hlavou a virtuálně cestovala po ostrově, který viděla obložený jasnými ikonkami všech míst, která byla označena jako základny Direktoriátu; blikající ikonky označovaly aktivní radarové a raketové základny.

Na rameni ucítila ruku. „Výhled je mnohem lepší takhle.“ Duncan ji pomalu navedl tak, aby se dívala směrem k moři. Na okraji obzoru spatřila shluk jasných modrých teček, blikajících proti temnému oceánu. Soustředila se a systém, který sledoval její oční bulvy, automaticky začal obraz přibližovat a vedl ji dál a dál na moře. Jak se přibližovala, začal se oddělovat jeden modrý shluk, ze kterého se stalo dvanáct trojúhelníkových modrých ikonek podél horizontu. Spojenci. Spousta spojenců. Vyskočila na ni karta spárovaná se shlukem: Bojová skupina Longboard. Když pohled od modrého shluku oddálila, všimla si samostatné modré tečky o několik set mil vpředu; měla ikonku ve tvaru Z.

Admirál Čeng Che, 450 mil jihovýchodně od poloostrova Kamčatka

Admirál Čeng Che se prodíral vlnami Pacifiku a každá vlna šplouchala o vlajkovou loď spojené bojové skupiny Direktoriátu a Ruska skoro jako na potlesk.

Loď měla jméno po druhém synovi chudého rebela, zajatého silami dynastie Ming a v jedenácti letech vykastrovaného. Mladý eunuch byl vycvičen jako voják. Vstupem do nebezpečné politiky té doby se ale od ostatních odlišil a nakonec se stal tak zvaným tchaj-ťienem, nejvrchnějším ředitelem palácových sluhů. Díky tomu ovšem Čeng Che do historie nevstoupil, to bylo později díky jeho výpravám po moři, při kterých dal Asii nový tvar a stal se jedním z největších admirálů historie.

Začal v roce 1405, kdy se vydal na řadu výprav po světě, který tehdy Čína znala. Jeho flotila čítala dvacet osm tisíc vojáků a námořníků na více než třech stovkách lodí, přičemž jeho vlajková loď měla devět stěžňů a šlo o největší loď, která byla ve „věku plachty“ postavena. Jak masivní flotila plula z Asie do Arábie a Afriky, některá království zastrašila a podřídila si je, a těch několik, se kterými bojovala, porazila. Na konci svých výprav vytvořil admirál Čeng Che první transoceánské impérium, kruh asi třiceti vazalských států s Čínou ve středu.

Následující císaři se ale od moře a od dalších plaveb odvrátili. Imperiální Čína postupně slábla a nakonec musela snést pokoření, když se sama stala vazalem ostatních. Důstojnost toho věku způsobovala rozpaky, stejně jako vzpomínka na admirála Čenga. S tím byl ale teď konec.

Loď byla dlouhá 184 metry, skoro stejně jako Zumwalt, a byla klasifikována jako křižník, podle všech starých měřítek šlo ovšem o bitevní loď. První práce na plavidle započaly ještě během vlády komunistické strany a Američané se o ní poprvé dozvěděli, když na čínská internetová diskusní fóra unikla její fotografie, znázorňující masivní maketu lodi, stavěné v dalekém vnitrozemí na zkušební střelnici ve Wu-chanu. Direktoriát ovšem potom vyvinul snahu o její dokončení. Nesnažili se, aby loď byla radarově neviditelná, takže neměla podivné tvary Zumwaltu. Místo toho měla 128 raketových sil, 64 vepředu a 64 vzadu, Admirál Čeng Che jedenadvacátého století dával všechno do projekce moci, skutečné i vnímané.

Symbolismus toho všeho se neztrácel ani v admirálovi Wangovi, který seděl ve své kajutě hned pod bitevním informačním centrem Čeng Che. Běžně byly křižníky pojmenovávány podle měst, on ale úspěšně lobboval za to, aby tato loď, největší plavidlo postavené v Asii od druhé světové války, nesla jméno na počest admirála, který svého času ovládl moře . A pokud je tato loď nyní jeho vlajkovou lodí, co by mohlo být vhodnější? Symbolismus se neztrácel ani v jednom z nich.

Jak přemýšlel o starém admirálovi, přejel Wang nepřítomně palcem po hřbetě knížky, již měl v klíně. Alespoň že se tato schůzka může odehrát na dálku, takže nemusí přetrpět referování generála Weje pro zbytek Prezidia. Wej se snažil vyhýbat skutečnosti, že jeho pozemní síly doposud nedokázaly potlačit povstalecké aktivity na Havaji.

„Generále,“ řekl admirál, „rozhodně nezpochybňuji efektivitu naší protipovstalecké kampaně, ale teď mi dovolte, abych omezil naše diskuse na dopad našich námořních sil. Nedávný útok na naši hlavní balónovou radarovou stanici u Honolulu vyústil ve ztrátu pokrytí komunikace na dlouhou vzdálenost z ostrova. Pokud budete potřebovat, můžeme vám pomoci tu ztrátu kompenzovat pomocí dalších průzkumných letounů pro vzdušné hlídky –“

„Pomoci nám, pokud budeme potřebovat?“ skočil mu do řeči generál Wej. „Ne, myslím, že se nemusíte zatěžovat obavami ohledně ztráty jednoho balónu, admirále. Ve skutečných válkách bojujeme na zemi a ztráty se dají očekávat, ne jako v těch čistých válkách, na které čekáte na moři. Vesmírné senzory na Tchien-kungu samozřejmě pokračují v poskytování širokopásmového pokrytí. Nechte starost o pevninu na nás a svou pozornost věnujte moři, zejména pak tomu, co uděláte s útočnou skupinou starých amerických lodí, která právě opustila San Francisco.“

Nikdy nepospíchej s velkou novinkou, protože tvůj nepřítel může předvést svou nevědomost přímo před ostatními, řekl jednou Wangovi jeho rádce, když se bavili o strategii na poradách. Jak se Wang nahnul kupředu, stále měl ruce položené na malé knížce, vázané v kůži. Projekce před ním ukázala dvanáct mužů a žen v oblecích a brýlích, sedících v půlkruhu. Jestli skutečně zvažují jeho poznámky, nebo jen sledují pohyb kurzů na šanghajské burze, to bylo těžké říci.

„Děkuji vám, generále. Ano, americká flotila se skládá převážně ze starých plavidel z jejich rezervní stanice loďstva na západním pobřeží. Zachycené zprávy amerických rozvědek a analýzy napovídají, že jejich projekt slouží pro posílení Austrálie. Námořní jednotka, jejich Druhá expediční brigáda, se přesunula z východního pobřeží, stejně jako jednotka armády, jejich Jedenáctá kavalerie, stále pojmenovaná podle koní, ovšem jde o jednotku tankovou. To se protíná s daty ze sociálních sítí, kde se objevilo několik korelujících poznámek od členů rodin důstojníků bojové skupiny.“

„Tím lépe,“ řekl Wej. „Jen je nechme, ať posílají další jednotky, které zhynou spolu s Australany.“

„Ano, generále, to by se mohlo zdát jako nejlepší cesta“ – a teď udělí přímo před ostatními Wejovi lekci o tom, jak nerozumí řízení moderní války – „kdybychom ovšem věřili, že je to jejich skutečný cíl. Flotila se nicméně pohybuje severním směrem, nikoliv na jih. Nejnovější průzkumy z vesmíru současně ukazují, že skupina, složená z jejich zbylých moderních a schopných válečných lodí, opustila Atlantik a míří k Arktidě. Pokud jsou schopni orientovat se v arktickém průchodu, mohli by se objevit v Beringově úžině a pokračovat do severního Pacifiku. Pozoruhodné je, že Čerenkovovy senzory ukazují, že tato skupina zahrnuje jejich zbývající válečné lodě, starší letadlové lodě Nimitz a Enterprise a jejich poslední letadlovou loď třídy Ford, se kterou si pospíšili a dokončili ji. To by mohlo souviset s informacemi ze šanghajského ‚výzkumného‘ zařízení doktora Čchi, které referují o zájmech zajatých agentů o naši severní obranu.“

Wej byl na okamžik ze směsi údajů a zdrojů, jež Wang uvedl, a z pojítek, která mezi nimi vystavěl, zmatený, ale rychle se sebral.

„Pak se zdá, admirále, že máte konečně onu bouři, o které byste nás tak rád zpravil, a navíc bez nutnosti expandovat do jiných oceánů. Prostě spolu s našimi ruskými partnery zablokujte Beringovu úžinu a nechte je přijít k nám. Spustíme déšť Stonefishů a vaše flotila už bude muset jenom lovit jejich kousky. Nebo jak by argumentoval generál“ – Wej si dal záležet na tom, aby ten titul zdůraznil – „Sun-C‘, kterého tak rád citujete: ‚Když počkáš u řeky dost dlouho, těla tvých nepřátel sama připlavou.‘“

„Vskutku, generále Weji, nádherná připomínka. A přesto je válka na moři komplikovanější. Sám mistr Sun napsal: ‚Voda nezachovává žádný konstantní tvar, stejně jako ve válce nejsou žádné konstantní podmínky.‘ Je toho tady hodně v pohybu. Věřím, že kombinované riziko –“ Admirál Wang se zastavil. Všichni zmizeli.

Wang vzdychl a otevřel knihu na klíně, rozhodnutý, že bude čekat produktivně, když už tedy signál vypadl.

Po několika minutách začal troubit varovný klakson a poklop místnosti se s řinčením otevřel. Vešel jeho pobočník a bez dechu mu oznamoval: „Admirále, jsme bez satelitní komunikace a bez vzdušného pokrytí. Nejdřív byl off-line jen Tchien-kung. Potom ale zhaslo všechno, co je ve vesmíru. Prostě jen tak! Zkoušíme se spojit s Chaj-nanem, ale jediné, co máme, je neustálé rušení.“

Wang začal mluvit dřív, než vůbec tušil, co má říct. „V tom případě, bojová pohotovost,“ řekl admirál Wang. „Za okamžik budu na můstku.“

Nesnášel, když měl ohledně takových věcí pravdu, ale alespoň byl připraven. Opravdu špatné zprávy. Co na to mohl říci generál Wej nebo ostatní z Prezidia? Nic, a to bylo to, co už tak dlouho admirál Wang chtěl. Nyní se mu v rozhodování i v akci dostalo takové nezávislosti, po jaké touží každý stratég.

Bylo toho tolik v pohybu, možná se blížila ona poslední velká bitva, kterou považoval za nevyhnutelnou, ale otázka zněla, co přesně plánují? Američané sestavili dvě flotily, ale proti jakým cílům?

Listoval knihou v klíně a četl nahlas: „,Posílí-li čelo, oslabí týl; posílí-li týl, oslabí čelo; posílí-li levé křídlo, oslabí pravé; posílí-li pravé křídlo, oslabí levé. Zatímco všichni budou jakoby posilováni, ve skutečnosti budou všichni oslabováni.‘“

Pro tentokrát byl se starobylým průvodcem válkou nespokojen. Teď potřeboval jasné odpovědi, žádné vágní výroky, o kterých by mohl filozofovat celé dny.

Wang vstal a položil knihu na konferenční stolek, potom zamířil na můstek. Bude se muset rozhodnout sám.

Kahuku, Oahu, Havaj, zvláštní administrativní zóna

Její hlava toužila po spánku, ale poprvé za dlouhé týdny ji nechtělo nechat spát tělo. Protože byla bez stimulantů tak dlouho, měly delší účinek než obvykle.

Bylo to tak frustrující. Předtím to bylo její tělo, které bažilo po spánku, a hlava, která to nedovolovala. Ještě více frustrující byl fakt, že jí Duncan řekl, aby se trochu prospala. Conan chápala, že se snaží být milý a že ji celý tým obdivuje za to, kam až to dotáhla, ale jen jí to znovu připomnělo, že ji nepotřebují. Každou minutu, každou hodinu, každý den od útoku ji potřebovali. Vytvářela další operační plány, rozdávala finální rozkazy, čelila těm nejobtížnějším výzvám, z nichž některé znamenaly, že spánek by přivedl zpět duchy, kteří by ji pronásledovali už navždy. Teď ale věděla, že je neužitečná, že je pro SEALs jen nadbytečnou zátěží.

Tak čekala pod dekou, potila se a na práci neměla kromě vytahování lepivých kousků stimulantů ze zubů vůbec nic.

Uslyšela slabý šelest a popadla pušku; nikdo ji podruhé nedostane. Tentokrát to byl Duncan. Pokynul jí, aby šla za ním na pozorovací stanoviště, které tým zbudoval na obvodu, přesně na okraji křovin. Byl z něj teď jasný výhled na golfové hřiště a na hotel za ním. Na čtvrté jamce golfového hřiště, navrženého rodinou Faziů, hrála trojice mužů, nevšímavých k jejich přítomnosti; zřejmě šlo o vysoké důstojníky nebo nějaké pohlaváry, jelikož je ve druhém elektrickém vozíku, zabaveném v hotelu, sledovala dvoučlenná ozbrojená stráž.

„Takže tohle je ta jednotka, co dostala tvé muže?“ zeptal se Duncan a podával jí soupravu s taktickými brýlemi.

Conan pohlédla brýlemi na scénu, kterou systém vyplnil červenými a modrými ikonami, kterých bylo tentokrát mnohem víc, a přikývla. Tým měl zatím, co se šťourala v zubech, evidentně napilno.

„Nikdy jsme nezjistili, jaká je to jednotka, ale byli dobří,“ odpověděla. „Až moc dobří,“ dodala a chválila soupeře, když bylo za co.

„Tak to jim tedy dlužíš odplatu.“

„Za jak dlouho?“

„Jsou pro tebe tři minuty OK?“

„Typický chlap, bude to muset stačit.“

Sledovala a čekala, zatímco tým konečně projevil i nervozitu, když si znovu a znovu kontroloval zbraně. Duncan držel dalekohled na malém robotovi, který byl stále připevněn ke věži, jež měla být jejich přenosovou stanicí.

„OK, čas mise je dobrý, otevřít komunikační linky,“ řekl Duncan. Do sluchátek se ozval hlas, zkreslený digitálním šifrováním, ale s rozeznatelným slabým latinskoamerickým přízvukem.

„Nemesis, tady Longboard. Ověření Zulu, jedna, Bravo, dva, tři, X-Ray, čtyři, dva, Golf, Golf, pět, sedm, Papa, Delta, Mike, šest, jedna, osm, Mike.

Ověřit shodu s polským kódem.“

Peaches začal odříkávat kód v polštině. Unikátní kombinace jazyků, latinky a alfabety dávala dohromady třicet dva znaků, a ty, které byly upraveny piktogramy, byly pro počítačové dešifrovací algoritmy téměř nepochopitelné.

„Ś, jeden, pi, ą, ź, ztery ń, siedem, ę, szesna, cie, pi, ł, dwana, cie, ż.“

„Rozumím, Nemesis, kód přijat. Rychlé lidské ověření, dotaz na velitele mise: Nejlepší pizza poblíž tvého domova, přepínám?“

„Gino‘s, newyorský styl, přepínám,“ řekl rychle Duncan do komunikátoru. Otočil se na Conan. „Na ověření, že nejde o algoritmus, je jenom pět sekund. Dobře, že se nezeptali na oblíbenou mexickou restauraci, protože by nás odřízli. Je jich příliš mnoho na výběr.“

„Potvrzeno, Nemesis,“ řekl hlas. „Objednáme vám jednu, přepínám.“

„Raději bychom zvláštní dodávku dnes, přepínám,“ odpověděl Duncan.

„Potvrzuji. Máte nějaké aktualizace zaměřených dat, přepínám?“

„Žádné, všechny aktivní cíle potvrzeny,“ řekl Duncan. „Poblíž máme malou jednotku na golfu, ale nemyslíme, že stojí za váš čas. Můžeme se o ně postarat sami, pokud na to dojde, přepínám.“

„Rozumím, Nemesis. Čekáme na autorizaci, přepínám.“ Duncan se podíval na Conan, protentokrát s vážným výrazem i tónem.

„Majorko, nemám ani ponětí o tom, čím sis prošla, ale... Jen jsem chtěl říct, jak moc respektujeme to, co jsi musela udělat.“ Conanina tvář zůstala netečná.

Duncan pochopil, že pokračovat by nebylo nejlepší, a změnil taktiku. „Víš, proč jsme si jako volací znak vybrali Nemesis?“

„Řecký bůh potíží,“ odpověděla.

„Skoro. Bohyně. Technicky, bohyně osudové msty; její jméno se překládá jako ‚dát, co je dáno‘. To jsme my, ale v tomhle případě si myslím, že je dáno, že máš to privilegium vydat rozkaz.“

Conan jenom přikývla a řekla do mikrofonu: „Longboard, tady Nemesis, máte povolení ke střelbě... a ať všichni naši nepřátelé s křikem zhynou.“

Duncan se usmál, pak ale uviděl její obličej. Už se nejednalo o masku bez výrazu. Teď vedle něj byla Nemesis.

Admirál Čeng Che, 450 mil jihovýchodně od poloostrova Kamčatka

V této chvíli admirál Wang cítil, že z oken můstku vlajkové lodi je na válku nejlepší výhled. Neviděl nic až na linii, kde se modrá voda stýkala s obzorem.

Vše se odehrávalo za tím horizontem, mimo dohled. Za horizontem na něj čekali nepřátelé, nebyl si ale jist tím, jak je nalézt. Měl zbraně, které dostřelily daleko za obzor, ale nebyl si jist, jak na ně zacílit.

Cítil, že posádce se nedostává důležitých informací; očekávali, že je vždycky budou mít, se stejnou jistotou, jako jsou hvězdy na nebi. Satelitní signály spadly, rádiový přenos na dlouhou vzdálenost byl rušen a linky datového spojení byly v horším stavu, než kdyby byly přerušené – dodávaly posádce informace a navigační data, která byla zjevně chybná. O důvod víc pro Wanga vyzařovat klid.

Bylo to tak, jak to být má, cítila část v něm. To byla námořní válka, jaká tady byla po staletí, ne tak, jak si ji představovali posledních pár desetiletí, organizovaná a předvídatelná cvičení s definovanými a vyčíslitelnými šancemi. Pokud by se chtěl poměřovat s jmenovcem své lodi, bylo by to v den, jako byl tento.

„Ukažte mi poslední hlášené pozice a scénáře tři a čtyři pro přesnou vzdálenost od ztráty signálu,“ instruoval mladého důstojníka.

Na obrazovce se objevila možná místa nepřátelských bojových skupin. Pro jejich arktické síly mnoho variant nebylo. V určitém bodě museli proplout Beringovou úžinou. Ano, jistě že mohli pokračovat do Čukotského moře a pustošit severní pobřeží Ruska, pak by to ale nebyl jeho problém.

„,Dávej se na pochod, teprve když zvážíš všechna pro a proti‘,“ recitoval instruktivní citát z Umění války nahlas, spíš pro sebe než pro posádku na můstku, i když to bylo pro jejich morálku dobré, vidět svého velitele v rozhovoru s velkým mistrem. Mlčeli, aby nezasahovali do jeho myšlenek.

Skutečná otázka byla o jižních silách starších lodí. V této chvíli mohly být téměř u přístavu v Anchorage. Budou tam číhat? Nebo budou riskovat a vrhnou se k Aleutským ostrovům, možná proto, aby se spojili?

V duchu si prošel priority a znovu nahlas citoval žebříček Sun-C‘:

„,Je vrcholem válečného umění porazit nepřítele důmyslem; pak teprve přijde umění zbavit ho jeho spojenců.‘“

To bylo přesně to, co by chtěl Chaj-nan. Integrita sil a samozřejmě také spojenectví s Rusy by se podržely tím, že by své síly udržoval na místě a blokoval průchod, aby zabránil spojení dvou menších amerických flotil.

„,Nejlepší válečníci minulosti se napřed zabezpečili proti možnosti vlastní porážky, až pak čekali na možnost porážky nepřítele.‘“

Před citací generála Weje o čekání u řeky dával přednost této radě o trpělivosti. Wej si zvolil méně vhodný citát, ovšem ten byl stále pravdivý. Beringova úžina nebyla řeka, ale efekt by byl stejný. Mohli prostě počkat, až americké síly vplují do úžiny a kanál je nasměruje do jejich náručí.

A přesto byla trpělivost jako každá jiná zbraň: bylo možné ji použít správně, nebo ji bylo možné obrátit proti svému majiteli. A trpělivost není zbraň, kterou by používali jeho nepřátelé, to byl jeho předpoklad. Bylo to to jediné, čím si ohledně Američanů skrytých za obzorem mohl být jist. Tím a také faktem, že musí vědět o tom, že až doposud byl jejich pohyb na sever monitorován.

„,Veškeré válčení je založeno na klamu... Tak jsi-li nablízku, dělej, žes daleko, tak jsi-li daleko, dělej, žes nablízku.‘“ Uvědomil si, že vybranou zbraní Američanů by byl klam.

Otočil se ke svému pobočníkovi, aby to, co řekne, zachytily jeho brýle. Tato slova rozhodnou, jak si jej zapamatují dějiny. Buď bude hlupákem, který opustil své stanoviště a byl za to zastřelen, nebo velkým admirálem, který vytušil lest nepřítele a ukončil válku tím, že se zničehonic objevil za ním.

„Poplujeme plnou parou na jih. Hladinová bojová skupina musí postupovat v oblouku vpředu a chránit letadlové lodě. Chci ale jenom pasivní senzory. Pokud jsme slepí ohledně jejich přítomnosti, chci, aby byli slepí také oni ohledně té naší. Až budeme na dosah Havaje, útočné letky vytvoří protilodní útočné formace, i kdybychom ještě neměli žádné cíle,“ řekl Wang. Usmál se, aby ukázal svou důvěru v to, o čem věděl, že je hra v kostky. „Jak radil mistr Sun: ‚Kdo neriskuje, nikdy nezvítězí!‘“

Doufal, že velký stratég starověku se v tomto nemýlil.

Kahuku, Oahu, Havaj, zvláštní administrativní zóna

Taktické vidění ukázalo Conan na modré ikoně Z na moři blikající žluté světlo. Počkali několik minut na to, co se objeví.

Potom nad hlavami zazněl náhlý rachot, jako by kolem projela lokomotiva. O kilometry dál zahřměla masivní exploze, téměř jistě na starém armádním letišti Wheeler, kde měl Direktoriát mobilní radar. Jedna z červených ikonek v taktickém vidění žlutě blikla. Potom další mžik a další kolo explozí: mobilní raketové silo pro balistické střely Stonefish ve Waialua na západ od nich, cíle střelby měly jako prioritu před pevnými stanovišti cíle mobilní.

Sledovali pod sebou zmatené hráče golfu; jeden z nich se zastavil uprostřed švihu a vrhl se k zemi. Poté, co si uvědomili, že střelba není zamířena na ně, naskládali se do elektrického vozíku a odjeli směrem k hotelovému komplexu.

„Jasně, hoši, to je ono, zabalte to. Stejně jste golfisti na hovno,“ řekl Hammer.

Nad nimi pokračovala střelba, každých šest sekund svištivé zvuky, některé následovány blízkou explozí, jiné výbuchy v dálce. Stále více červených ikon blikalo žlutě. Pod nimi se základna rojila aktivitou. Dva vrtulníky na tenisových kurtech roztočily své rotory.

„Pojďte, pojďte,“ šeptal Duncan a rostla v něm nervozita.

„Nemesis, tady Longboard,“ zapraskalo ve vysílačkách. „Ověřte přátelskou pozici Augusta, přepínám.“

„Longboarde, Nemesis, potvrzuji,“ řekl Duncan. „A na té komunikační věži ať není ani škrábnutí, nebo to nezaplatíme, konec.“

Znovu minuty čekání. Projektily z elektromagnetického děla letěly rychlostí 2500 metrů za sekundu, ale měly to téměř tři sta dvacet kilometrů daleko. Další svištivý zvuk, tentokrát mířící skoro přímo na ně, a tenisové kurty zmizely v masivním oblaku ohně a zeminy. Jak se na místě začaly péct vrtulníky a vozidla, následovalo několik menších výbuchů. Potom další svist a řada stanů, postavených kolem klubovny golfového hřiště jako velicí centrum, zmizela. O šest sekund později zasáhla třetí střela z elektromagnetického děla parkoviště a zanechala za sebou zející kráter, v němž zůstal autopark celé jednotky. Tým se nacházel dostatečně daleko od oblasti zásahu, ale i tak při každé explozi pocítili změnu tlaku v uších a obracely se jim žaludky.

Duncan prozkoumal dalekohledem komplex a zjistil, že věž stále stojí a že malý robotický humr visí stále na ní. „Longboarde, Nemesis šest. Potvrzuji zasažení cílů, komunikační linky v pořádku. Pěkná střelba, přepínám.“

„Díky, Nemesis. Míříme, abychom potěšili, konec.“

Útoky začaly znovu, každých šest sekund nad nimi proletěla lokomotiva, jako hodinky, některé střely přímo nad hlavami, jiné v dálce. Pak se intervaly mezi jednotlivými dávkami začaly prodlužovat, nejdříve na dvanáct sekund, potom na osmnáct. Conan si prohlédla situaci a všimla si, že na sousedících ostrovech začínají ikony blikat též. Maui, potom Big Island, a dokonce i Lanai. Byla tak soustředěná na svůj vlastní boj, že netušila, co se děje na okolních ostrovech.

Duncan znovu upoutal její pozornost. „Je čas na ohňostroje na moři.“ Když se zhruba pět mil od nich vynořil z oceánu záblesk světla a rozpustil se do mraků, ukázal tím směrem. O několik sekund později se nad nimi objevil záblesk, následovaný zvukem vzdáleného výbuchu, a z nebe začaly pršet trosky.

Conanino hledí tvrdilo, že jde o rakety AIM-9X Sidewinder, vystřelené z Orzela za použití systému vyvinutého v rámci Programu námořnictva pro zbraně pobřežního boje. Ten umožňoval, aby byly tepelně naváděné rakety, běžně používané stíhačkami, vypáleny z torpédometů ponorky pod hladinou, k tomu jim pomáhal tlak plynu a vodotěsné kapsle, a následně pokračovaly v letu vzduchem.

„To je náš taxík,“ řekl Duncan. „Nikdy není dobrý nápad zaparkovat vzdušné hlídky nad ponorku plnou nasraných Poláků, kteří nevyhráli žádnou válku už pár set let.“

Poručík Nowak, ležící na zemi o pár metrů dál, se na Conan usmál, ukázal jí palec vzhůru a prostředníkem zasalutoval Duncanovi.

Z vody se vynořily další dva pruhy a za závojem mraků se objevila další sprška plamenů a jisker. Hledí je zaregistrovalo jako bývalé bojové stíhačky Čcheng-tu J-20.

Čekání se natáhlo téměř na hodinu. Sledovali, jak se ze sutin začínají vynořovat vojáci Direktoriátu a vytahují z nich těla.

„Jen nebuďte moc v pohodě,“ zašeptal Duncan. „Peachesi, řekni Butterovi, že sdílení už není zapotřebí.“

„Pane?“ nechápal poručík Nowak.

„Přepni humra do režimu rušení.“

Okamžitá změna v aktivitě se neudála, ale vojáci Direktoriátu se brzy zastavili a čekali na instrukce, které nepřicházely.

Na horizontu se objevil další shluk modrých bodů. Jak se přibližoval, ikony se oddělovaly.

„Majorko, myslím, že je načase, abyste přestala být jediná mariňačka na tomhle rajském ostrově,“ řekl.

Chtěla mu nějak odpovědět, ale nemohla. Jediné, co chtěla, bylo vidět je. Jak se ikony přibližovaly, odklopila hledí. Duncan čekal, že se rozpláče nebo něco takového, ale její tvář se jenom vrátila k obvyklému netečnému výrazu.

Pouhým okem vypadali jenom jako tečky v dálce. Pak uslyšeli slabé sekání listů vrtulí. Do zorného pole se pomalu posunula letka šesti nízko letících Ospreyů námořnictva s překlopnými rotory. Letěli neuvěřitelně nízko nad oceánem, mnohem níž než Conan učili, když byla ve výcviku na New River. Očividně se snažili zůstat mimo radar až do hořkého konce.

Teď čekal Direktoriát skutečný strach. Zajímalo by ji, co by si o tom pohledu myslel Finn, pak ale tu myšlenku zahnala.

„Do prdele,“ řekl Duncan. „Probouzejí se.“

Ukázal na malou kvadroptéru, která vzlétala z Kuilima Bay, evidentně ochráněná před prvními zásahy elektromagnetického děla stínem hotelových budov.

„Break-break!“ vykřikl Duncan do vysílačky a dával tak všem na frekvenci najevo, že toto je prioritní zpráva. „Letko Ares, letko Ares, tady Nemesis šest. Hlavy nahoru, mají ve vzduchu kvadroptéru.“

Slyšeli jen praskání rádiového šumu.

„Longboarde, tady Nemesis, nemůžeme se spojit s letkou Ares,“ řekl Duncan do bezpečné linky pro lodě, vzdálené stovky mil. „Můžete jim dát vědět, že k nim míří kvadroptéra z východu, konec?“

„Souhlas, Nemesis,“ ozvalo se z rádia, obě strany chápaly, že striktní rozhovor podle pravidel rádiové komunikace by v zápalu bitvy nejspíš nefungoval.

Jeden z Ospreyů spadl na břicho do zátoky Turtle Bay, pár stovek metrů od pláže, pak se překulil přes vodu a rozsypal se na části.

„Neviděla jsem žádný zásah zbraní,“ řekla Conan. „Začaly se jim protáčet vrtule, asi palivo nebo nějaký problém s motorem.“

Zbytek letky pokračoval dál a vznášel se nad fairwayemi na vzdálené straně golfového hřiště, nad sekcí, kterou navrhl Arnold Palmer.

„Sakra, pořád nevědí o tom dronu,“ řekla Conan.

Když se vedoucí Osprey dotkl greenu na první jamce, čínská kvadroptéra vyskočila ze zvířeného kouře nad zničenými tenisovými kurty a vypálila raketu. Letadlo s překlopnými rotory rychle zabralo, zvedlo se a snažilo se střele vyhnout. Z otevřené zadní rampy se překulil z výšky dvanácti metrů mariňák, a dokud nedopadl na odpaliště druhé jamky, svíral po celou dobu svou pušku. Střela z kvadroptéry zasáhla Osprey v zadní části trupu poblíž horizontálního stabilizátoru a těžce naložený letoun se tak divoce rozhoupal a potom havaroval do jedné z bytových jednotek s výhledem na fairway.

Druhý Osprey, vznášející se poblíž, provedl rychlý obrat. Jakmile letoun nastavil zadní část kvadroptéře, střelec vypálil z kulometu ráže .50, namontovaného na zadní rampě Ospreye. Letoun se ve svém visu otočil a oblouk rudých stopovek se přibližoval ke kvadroptéře, až ji v malé explozi zasáhl. Osprey se pak otočil zpět a dosedl na golfové hřiště. Z rampy se na trávu fairwaye vyvalili mariňáci. Okamžitě zahájili střelbu z ručních zbraní na verandu domku, ve kterém byli ubytováni vojáci Direktoriátu. Když se vrtule Ospreye natočily dopředu a zvedly letadlo, od hlavních budov střediska přilétla raketa. Letadlo vypálilo obranné fléry, návnady pro vyhledávací hlavici rakety, které spustily její pojistku reagující na blízkost cíle. To způsobilo explozi o desítky metrů dál, šrapnel z ní nicméně zasáhl pravý motor. Jedna z mohutných lopatek se odlomila a zařízla se do trupu Ospreye hned za kokpitem. Následná exploze rozlomila letadlo vedví.

Conan sledovala dráhu rakety a všimla si dvojice vojáků Direktoriátu na okraji bazénu, nabíjející přenosný raketový systém FN-8.

„Je čas dostat se dolů a pomoct,“ řekla Conan a kontrolovala si pušku a helmu.

Vybuchl čtvrtý Osprey v řadě; kulomet z dalšího domku zasáhl jeho nádrž. Mariňáci na zemi odpálili dýmovnice a vířící bílý kouř celkový zmatek ještě rozšířil.

Duncan zavrtěl hlavou. „Ne, majorko, to není náš boj. Máme zůstat na místě a koordinovat palbu. Vím, že to není to, co chceš slyšet, ale to jsou naše rozkazy. Mise je na prvním místě.“

„Ne teď, ne pro mě,“ řekla Conan.

Klusem vyrazila směrem k hotelovému komplexu. Duncan ji nechal jít. Pro misi už nebyla nezbytná.

Řídicí centrum USS Zumwalt, 180 mil od severního pobřeží Oahu

Ten pohled byl svým způsobem majestátní. Sloupce černého kouře nad zelenou krajinou, v dálce vrcholky pohoří Waianae. Pak obraz zhasl a obrazovka v řídicím centru lodi potemněla.

Kapitán Jamie Simmons tiše zaklel. Živý video přenos od týmu SEAL, pojmenovaného Nemesis, musel být považován za luxus, nikoliv za nutnost.

„Ztratili jsme je, nebo jen spojení?“

„Rušení, pane. Pracujeme na tom,“ odpověděl komunikační důstojník.

Simmons se rozhlédl okolo sebe. To, že nejlepší místo pro kapitána nebylo na můstku, ale v místnosti bez oken, bylo jen další známkou toho, jak jiná tahle loď je. Z druhého podlaží řídicího centra lodě viděl na všechny LCD obrazovky, které podél zdí zobrazovaly stavy různých systémů, přičemž uprostřed místnosti byla projekce holografické plastické mapy ostrova Oahu, na níž byly rozličné cíle a nepřátelské formace nepřetržitě aktualizovány digitálními červenými tečkami a trojúhelníky.

Zkontroloval obrazovku, na které běžely záznamy útoků z pohledu týmu SEAL, ale ta zůstávala černá. Mise ovšem probíhala hladce i bez toho. Úzkost, kterou cítil díky té chybějící části toku dat, byla připomínkou toho, jak rychle si lidé zvykli na záplavu informací, která k nim neustále proudila. Doufal jen, že případné vržení do tmy ještě více dezorientuje generály a admirály Direktoriátu, kteří si v této oblasti doposud užívali naprosté dominance.

„ATHENO, zobraz bojovou skupinu projektovanou v čase k bodu bravo.“ Holografická mapa se vytáhla, ostrov se smrskl a objevila se bojová skupina několik stovek mil za nimi. Systém předpovídal jenom pár hodin plavby, než se taktické síly propojí, ty hodiny ale mohly znamenat mnoho nejen pro úspěch či neúspěch útoku, ale také pro to, aby se Zumwalt dostala zpět pod vzdušný obranný deštník. Byla to čest, být hrotem oštěpu, ale bylo to rovněž velmi riskantní.

„Už to zase máme, pane.“ Na obrazovce se znovu objevily záběry týmu SEAL v Turtle Bay Resortu. Poté začalo video cyklicky zobrazovat záběry, odesílané týmy rozloženými podél celého řetězce ostrovů.

„Přesnost?“ zeptal se Simmons.

„Jsme na čtyřiceti procentech,“ řekl komunikační důstojník.

„To je málo. Nechci riskovat víc civilistů, než je nutné,“ řekl Simmons a věděl, že určitým ztrátám se nikdy nevyhne, „a nechci zůstat bez šťávy déle, než musíme, nebudeme střílet nazdařbůh.“

To byl důležitý a znepokojující fakt, loď byla v podstatě nepohyblivá, motory běžely na minimální otáčky a pouze udržovaly loď v klidu. Systém byl koncipován tak, aby maximalizoval výkon elektromagnetického děla a zároveň způsoboval, aby byla Zumwalt obtížně zjistitelná. Lodě se stále pohybovaly, to se předpokládalo, takže radarovou signaturu velikosti člunu jen tak plovoucího s proudem automatické senzory vyfiltrovaly. Aspoň v to doufali.

„Kapitáne! Jeden z průzkumných týmů u armádního letiště Wheelre, Erinyes, požaduje další salvu,“ řekl zbraňový důstojník od pultu pod ním.

„Hangáry byly zničeny podle plánu, ale ranvej jsme minuli o pár stovek metrů.“ Simmons sebou trhl a doufal, že jeden z projektilů děla nezasáhl zajatecký tábor, který v těch místech očekávali.

„ATHENA aktualizovala palebnou dráhu,“ ohlédl se Cortez na Simmonse, který přikývl.

„Uvolnit baterii hlavní zbraně,“ vydal Simmons povel. Ruce zbraňového důstojníka přejely po dotykové obrazovce před ním, čímž předal ATHENě kontrolu nad mířením děla. Inteligentní systém dělal víc než jen zaměření hlavně děla na cíl; byl také propojen s pohonnými a navigačními systémy, aby se zajistilo, že zůstane zaměřen.

„Začínáme s přenosem výkonu,“ řekl Cortez. „Za pět, čtyři, tři, dva –“

Taktický akční důstojník ho přerušil. „Viper, Viper, Viper. ATHENA hlásí dvě, ne, ve vzduchu jsou tři řízené střely YJ-12.“

Nadzvukové protilodní střely nesly dvousetkilogramovou hlavici a mohly letět rychlostí mach 4. A navíc byly kromě radaru vybaveny obrazovým vyhledáváním, takže je bylo možné vyslat naslepo na lov cílů v okruhu dvou set padesáti mil, tedy v téměř stejném rozsahu, jaký mělo elektromagnetické dělo.

„Zastavte palbu,“ řekl Cortez.

„Ne, pokračujte v palebném plánu, první palubní,“ řekl důrazně Simmons. „Buď nás najdou, nebo ne. Mezitím musíme zasáhnout co největší počet cílů.“

„Ano, kapitáne,“ přitakal Cortez. Simmons si všiml, že si podupává svou nožní protézou, což dělal, když byl zahnán do úzkých. Jeho hlas se rozezněl lodí. „Tady je první palubní důstojník. Uvolnit baterie. Přepnout na nouzový pohon za tři, dva, jedna. Pal.“

Lodí se rozezněla varovná siréna. „Všichni na palubě, loď je na nouzovém pohonu.“

LED osvětlení místnosti dvakrát bliklo a znovu se rozsvítilo, nyní napájeno lokálními bateriemi. Obrazovky ve velicím centru ovšem při tom, jak se ocitly klíčové systémy lodě bez proudu, potemněly. Následoval strašidelný zvuk o nízké frekvenci, provázející ztrátu napájení lodě.

„ATHENo, přepni taktickou mapu na pohled protivzdušné obrany.“ Hologram se posunul nahoru a zobrazil ikony tří raket, které nyní vyhledávaly cíl, každá z nich se pohybovala sem a tam napříč sektorem, stále dál od ostrova.

„Viper jedna a dva hledají daleko od nás,“ řekl taktický akční důstojník. Simmons a Cortez se setkali očima. Jejich nevyslovená otázka zněla, kolik paliva spálí třetí raketa, než je najde.

„Viper tři se blíží, pane. Myslím, že nás sleduje.“ Sledovali, jak se zakřivená vyhledávací trajektorie střely změnila na přímý let směrem k Zumwaltu.

Systém řízení boje ATHENA začal počítat zaměřování, když sledoval přibližující se střelu, a Simmons sledoval posádku u pultů pod ním, jak kradmo hledí jeden na druhého a přemýšlí, jak dlouho potrvá kapitánovi, než znovu nahodí pohon a aktivuje obranné systémy.

Na jejich znepokojení měl odpověď, ale ne takovou, jakou očekávali. „Ihned po závěrečném výstřelu děla převést energii do laserových obranných systémů,“ řekl Simmons.

„Palebná sekvence začíná za deset, devět...,“ hlásil zbraňový důstojník. Zvedl se z křesla a lehce se opíral o konzoli, na kterou horečně klepal.

„Viper tři spadl!“ hlásil taktický akční důstojník. „Přímo do vody. Zdá se, že mu došlo palivo.“ Při těch slovech začala loď bručet s nejdříve téměř nepostřehnutelnými vibracemi, jaké byste cítili, kdybyste položili ruku na koleje před tím, než přijede vlak.

V potemnělé místnosti zachytil Simmons pohyb. Byla to Vern, která přišla velínu s očima fixovanýma na obrazovkách ukazujících tepelný obraz přídě Zumwaltu a elektromagnetického děla, mířícího ke břehu. Pak se ozvala řada ostrých třesků, každých šest sekund, a šest projektilů se vydalo za svými cíli. S každým výstřelem pohltil přední část lodě záblesk plamenů o teplotě 600 °C.

Všechny oči byly upřeny na přenos od týmu SEAL zabírající Wheeler. Na letišti se po ranveji hnala dvojice stíhaček. Podle jejich tvaru, dvoumotorového a dvouocasého, to vypadalo na útočné stíhačky J-31 Falcon Hawk, na každém křídle naložené protilodní střelou YJ-12. Střely z elektromagnetického děla se pohybovaly na to, aby mohly být zachyceny kamerou, příliš rychle, ale důkaz jejich dopadu byl nepopiratelný. Síla explozí byla tak silná, že ačkoliv první stíhačka se již odlepila od země, tlaková vlna ji převrátila na bok a vrhla zpět na ranvej, kde se nárazem vzňala v dalším výbuchu.

„Pane, Erinyes hlásí, že cíl byl zničen,“ řekl jeden z členů posádky. „Chválí zásahy. Stěhují se na stanoviště Torrey Pines a ohlásí se zpět.“

„A teď skutečný test,“ řekla Vern.

Cortez se na ni tázavě ohlédl, poněkud ztracen v informacích ve svých brýlích. „Vypnout systém je snadné,“ řekla usmívající se Vern. „Ale zapnout ho znovu, to je ta část, která mě stále trápí.“

Dálnice 99, Oahu, Havaj, zvláštní administrativní zóna

Brigádní generál Gaylen Adams se snažil soustředit na chuť v ústech, známou směs žluči, špíny a krve. Nic takového od Keni neochutnal.

„Jsme skoro tam, pane, tenhle kus je mrcha,“ řekl poručík Jacobsen. Choulili se v propustku těsně vedle betonové vozovky. Mladý důstojník byl nováček, který se tam dostal poté, co Adamsův výkonný důstojník zemřel při havárii. Tekutina saniband, kterou nastříkal na Adamsovu ránu, se během šedesáti sekund přeměnila na tvrdou, ale porézní membránu, pokrývající celou ránu. Také obsahovala dlouhodobě působící lokální anestetikum. Poručík ale potřeboval pracovat rychle, aby ránu vyčistil, než se zatáhne sprej nebo rána kolem špíny v ní.

Adams mlčel a zároveň se proklínal za to, že chtěl být prvním mariňákem, který se vylodí, a děkoval, že měl to štěstí a přežil pád, který jeho přání naplnil.

Pomocí pinzety z lékárničky vytahoval Jacobsen poslední třísku, která byla zaražená těsně pod generálovým rtem.

„Mám to,“ řekl pobočník a pyšně zvedl střípek dřevěného golfového týčka velikosti zápalky. Adams si jen pomyslel, že mladý důstojník díky tomu vypadá ještě mladší, jako jeden z jeho synů, když hrají deskovou hru Operace.

Naštěstí už v tomto okamžiku působilo anestetikum. Jak se generál drbal na čelisti a testoval její okraj, do propustku seskočil z vozovky mariňák bez přilby.

„Pane, plukovník Fora mě poslal zpátky, abych vám dal vědět, že se blíží nepřátelský obrněný konvoj,“ řekl mariňák a snažil se popadnout dech. Adams nemohl přečíst jeho jméno, měl totiž jako svůj odznak přes neprůstřelnou vestu šarlatový šrám od krve. Desátník.

„Hak aeko hou, hefáníku?“ zeptal se Adams, kvůli anestetikům nezřetelně. Vztekle se ohlédl na Jacobsena.

„Jak daleko jsou, desátníku?“ přeložil generálův pobočník.

„Zvědové je sledovali asi kilák odtud, mířili od Schofield Barracks,“ řekl desátník, jehož to nevyvedlo z míry. Bylo to poprvé, kdy mluvil takhle zblízka přímo s generálem. Podal generálovi zablácenou mapu, kterou měl doručit; jednotky se měly zdržet jakéhokoliv vysílání, pokud to jen bylo možné.

„Hěděl hem, he ám akoef htěftí dojde,“ řekl Adams, spíše jen pro sebe. Až na jeho pád z Ospreye na golfové hřiště postupovala operace tak, jak se očekávalo. Napodobili Rusy a vyrazili z flotily vzdálené téměř čtyři sta mil, to znamená z maximální vzdálenosti, kterou byli schopni urazit bez doplňování paliva.

Stihli to tak tak, všichni až na jedno letadlo s překlopnými rotory, dorazili na výpary. Útoky od Zumwaltu a Poláků jim vyčistily cestu od protivzdušné obrany a první reakce pozemní obrany byla sice prudká, ale jen na několika místech, což bylo lepší, než očekávali. Vypadalo to, že různé jednotky Direktoriátu operují bez centrálního velení. Adams nevěděl, jestli je to díky rušení nebo šťastnému zásahu bombardování, které zabilo generála Direktoriátu. Nezajímalo ho to; zmatený nepřítel byla vždycky věc, kterou prostě uvítal.

Nevýhodou jejich dálkové metody infiltrace bylo to, že jednotky bojovaly lehčí než obvykle. I když každý z Ospreyů, které přistály na místech rozesetých po severním pobřeží, přivezl pětadvacet ozbrojených mariňáků, už s sebou neměly jejich doplňkové dělostřelectvo či vozidla. Mariňáci zabavovali civilní vozidla, aby zůstali mobilní, ale museli počkat, až dorazí lodě a přivezou jim jejich obrněnou palebnou sílu.

„Plukovník Fora vám vzkazuje, že je může dostat pod palbu, aby je zdržel,“ řekl zvěd, „ale požaduje, abyste vyhodili do vzduchu ty dva mosty jižně od města, pane.“

Adams zkoumal popraskanou obrazovku svého tabletu a porovnával místa na mapě s tím, co znal zpaměti. Mohli vyhodit do vzduchu mosty přes řeku Anahulu, ale to by zanechalo jeho síly na špatné straně malého přístavu v Haleiwě. A on ten přístav chtěl. Před válkou byl většinou cílem pouze rybářských výprav, ale jakkoliv byl nevýznamný, bylo v něm jediné molo na celé severní straně ostrova. Jeho mariňáci jistě mohli překonat i pláž, ale ten malý přístav by vylodění Jedenácté kavalerie v mnohém usnadnil. A navíc nechtěl ztratit výhodu prvního tahu. Nikdy nesmíte dopřát nepříteli, aby chytil ztracený dech; místo toho mu tvrdě dupněte na krk.

Ukázal na mapě na křižovatku dálnic 83 a 99 a na část hned za Haleiwou, kde se hlavní silnice zvedala na betonových pilířích nad bažinatou krajinu plnou malých potůčků.

„Hekněte Z, aby ftílel hem a hem.“

Podíval se na mladého desátníka, který čekal, až bude moci odejít.

„Jméno, fynu?“ ptal se generál Adams.

„Jméno, desátníku?“ přeložil pobočník.

„Snyder, pane,“ řekl desátník.

„Hobvá bháce, Snydere,“ snažil se pomalu vyslovovat každé slovo Adams. Kývl na pobočníka, aby se dal do práce.

Jacobsen namířil anténu velikosti baseballové pálky na moře a nastavil přímý přenos pomocí mikrovln na bojovou skupinu; s každým přenosem frekvence signálu poskočila, což umožnilo proklouznout rušení ze strany Direktoriátu.

„Longboarde, Longboarde, tady Ares, požadujeme palbu na Fo-wer, Quebec, Delta, Kilo, nula, tři, Niner, Ait, tři, tři, nula, šest, dva, Niner a na Fo-wer, Quebec, Delta, Kilo, nula, Fo-wer, Wun, dva, Fo-wer, tři, nula, dva, Niner, nula. Potvrďte, Longboarde,“ řekl pobočník a pro souřadnice při tom používal fonetickou výslovnost, aby se vyhnul nedorozumění.

„Aresi, tady Longboard Actual. Rozumím, ale v jaké jste situaci? Kde je Ares Actual? Přepínám.“ Adams rozpoznal hlas admirálky Murrayové.

„Longboarde Actual, mám Ares Actual přímo vedle sebe, ale je, ehm, verbálně indisponován. Budu mluvit za něj, počkejte,“ řekl Jacobsen.

„Hekněhe jí, he –“

Než to mohl Adams dokončit, mladý důstojník začal hovořit. „Longboarde Actual, současný stav je silný, ale nejistý. Nepřátelská obrněná kolona se blíží po silnici devadesát devět. Potřebujeme palebnou podporu, abychom hrozbu zablokovali. Ale ne hned teď. Bude nás to něco stát, ale chceme počkat pro maximální efekt... Dám vám vědět tak, aby palba přišla přesně ve chvíli, kdy jejich kolona bude překračovat potok Helemano.“

Adams se na mladého poručíka podíval s novým respektem. V chirurgii nestál za nic, ale v mysli byl neústupný zabiják, přesně tak, jak se učil v Quanticu.

Dálnice 99, Oahu, Havaj, zvláštní administrativní zóna

„Snydere, jste si jistý, že to je to, co vám generál řekl, ať uděláte?“

Svobodnice Ramona Vetterová vypálila z kulometu M240 dávku dalších deseti kulek. Kulky se odrazily od vedoucího tanku, typu 99 s hnědozelenou kamufláží, jež na černém asfaltu bila do očí. Z místa, kde býval jeho motor, se řinul kouř, a to díky zásahu rakety Javelin, odpalované z ramene. Jejich kulometná palba nemohla způsobit žádnou škodu, ale zabraňovala posádce, aby vylezla.

„No, ne úplně tohle,“ řekl Snyder a mířil puškou M4 na další tank v řadě, který odtlačoval poškozený tank z cesty. Skrz své taktické brýle viděl tank Direktoriátu označený jasně zelenou svatozáří. Když si vyčistil cestu, začal tank znovu postupovat směrem k nim. Vypálili novou raketu Javelin, tu ale odrazila aktivní obrana tanku, která přilétající střelu sestřelila malou raketou, která Javelin odpálila o padesát metrů dál.

Když tank konečně dosáhl potůčku, Snyder udělal to, k čemu mu dal pokyn poručík. Za běžných okolností by to, co mu poručík řekl, ignoroval, ale generál za ním pokýval hlavou na znamení souhlasu.

Přepnul si nabídku v brýlích pomocí přepínače umístěného na hlavni pušky. Spojení se předalo zpět k poručíkovu přenosu přes moře a po několika sekundách začal systém do Snyderových brýlí tlačit data, která podrobně popisovala očekávaný rádius budoucího výbuchu.

„Sakra. Tohle bys měla vidět, Vetterová,“ řekl Snyder. Otočil hlavou doleva a doprava. Stovky metrů od předpokládaného zásahu tanku ukazovaly jeho brýle vše v červené barvě, nad tím tučný varovný signál: Nebezpečně blízko.

„Ať už střílí čímkoliv, v systému to není. Myslel jsem si, že je to pětipalcové dělo, ale je to něco jiného.“

„Víc než pět palců? Přísaháš?“ řekla Vetterová.

„Víš co, ta tvoje sprostá pusa nám zničí havajské líbánky,“ odpověděl Snyder. Zakřičel na zbytek čety rozeseté podél silnice: „Blíží se zásah, jsme nebezpečně blízko. Schovejte si ty svoje prdele!“

„Nejspíš prostě nemůžou střílet přímo. Typické námořnictvo,“ řekla Vetterová. Oba dva zalehli na břicho do blátivého příkopu.

„Jo, a víš, o kom si bude plukovník myslet, že za to může, když nás to všechny zabije? O mně,“ řekl Snyder.

Sotva dokončil větu a silnice před nimi se vypařila v květu oranžovobílého plamene. Tlaková vlna zvedla Snydera a Vetterovou pár centimetrů ze země a pak s nimi mrskla zpátky do příkopu. V uších jim zvonilo tak hlasitě, že neslyšeli vůbec nic, ani když mluvili druhému přímo do ucha. Na silnici byl teď obrovský kráter, ve kterém se nacházely dva vůdčí tanky. Dokonce i další tanky v koloně to převrátilo na záda jako želvy.

Potom přišla druhá vlna palby z elektromagnetického děla a Snydera s Vetterovou zdvihla znovu. Účinek na vozovku byl podobný, jako byste kladivem třískali do žhavých uhlíků. O pár sekund později dorazily další dvě rány na kruhový objezd na západ od nich; obě silnice do města byly teď zablokované.

Vetterová něco říkala, ale Snyder ji přes zvonění v uších neslyšel. Zkoumal scénu destrukce brýlemi a značkoval každý doutnající kráter a kus kouřícího vraku červeným kroužkem. Zpráva pro ATHENu na Zumwaltu byla jednoduchá: Cíle zničeny.

Velicí centrum USS Zumwalt

Jak loď se svou posádkou poskytovala palebnou podporu misi na pevnině, ustálila se bitva v monotónním rytmu odpovědí na požadavky. Jediným fyzickým ukazatelem toho, že jsou ve válce, byl zvuk ventilátorů, které pracovaly naplno.

Holografická mapa nyní ukazovala, že k Zumwaltu se přidal i zbytek skupiny, oblouk eskortních lodí obklopoval transportní plavidla a vše se přibližovalo k pevnině. Modrá bublina nad hlavami, dosahující šíře téměř sto deseti mil, indikovala rozsah vzdušné obrany, kterou jim poskytovala USS Port Royal, raketový křižník doprovázející celou skupinu. Za tím se pohybovaly malé ikonky označující lodě Mako, zametající prostor od podvodních hrozeb, a malou bojovou hlídku šesti F-35B nad hlavami. Ty byly z USS America, obojživelné válečné lodi uprostřed skupiny. America také sloužila jako vlajková loď admirálky Murrayové, a byla proto označena tučnější ikonou.

America postrádala katapultovací zařízení pro vzlet letadel, stejně jako zařízení pro jejich rychlé zabrždění, což znamenalo, že dokázala obsluhovat jen ty letouny, které dokážou vzlétnout a přistát vertikálně, jako jsou F-35B, vrtulníky či Ospreye. Pro všechny ostatní účely to ale byla letadlová loď o výtlaku čtyřiceti pěti tisíc tun, která rovněž uvezla dva a půl tisíce mariňáků, a co bylo nejdůležitější, neměla jaderný pohon. Plánovači mise vyměnili její běžnou výbavu těžkými vrtulníky za převážnou část první vlny Ospreyů, jež byly doplněny o ostatní Ospreye, které přiletěly z doprovázejících výsadkových lodí tříd San Antonio a Austin, jež se ve flotile ocitly ze zásob Flotily duchů. Připlutí tolika velkých a pomalých, nikoliv radarově nezjistitelných lodí znamenalo, že celá bojová skupina byla nyní pro senzory Direktoriátu mnohem lépe zjistitelná, ale fakt, že Zumwalt byla obklopena ostatními loděmi, jí dodával dostatečný klid.

„Kapitáne, z jihu přilétá dron,“ oznámil námořník. „Jeho kód říká, že má původ na ostrově Shemya.“

Cortez začal odečítat údaje z brýlí. „Shemya... Aleutské ostrovy. Je tam stará meteorologická stanice vzdušných sil, na které je nouzová přistávací dráha. Pro ten účel ale moc vhodná není; říká se tu, že vítr nikdy neklesá pod devadesát kilometrů za hodinu a tři sta dní v roce je tam mlha, takže viditelnost je tak tři metry. Což ten původ vysvětluje; robotům počasí nevadí. Jeden z plánů s tím počítal jako s retranslační stanicí pro komunikační drony. Styl předávání jako u Pony Expressu.“

„Povolit download. Je na čase, abychom konečně dostali nějaké novinky o tom, co se děje na severu,“ řekl kapitán.

Během minuty se vedle Simmonse objevil Cortez s tabletem v ruce. Obrazovka ukazovala animovanou mapu současných a plánovaných pozic amerických sil, které cestovaly skrz arktický průchod. Nápadná byla absence flotily Direktoriátu, která měla být podle jejich očekávání stažena na sever.

„Do hajzlu,“ řekl Simmons.

Cortez přikývl a lehce se otřásl, když četl nahlas zprávu: „,Žádný kontakt s bojovou flotilou Direktoriátu. Nezjištěno při vyhledávání v Beringově úžině, ani kolem Aleutských ostrovů. Vzhledem k absenci dalších informací předpokládáme značně silnou útočnou sílu mířící směrem k vaší operační oblasti. Při plnění svěřených úkolů dvacet devět až čtyřicet dva v operačním plánu se budete řídit zásadou kalkulovaného rizika, což byste měli interpretovat jako zamezení expozice vašich sil k útoku nepřátelské přesily bez dobrých vyhlídek na způsobení větší škody nepříteli. Vzhledem ke zpoždění a nejistotě komunikační linky je rozhodovací autorita nyní u velitele celé mise. Čekejte podporu COMPACOM. Prioritou je ale ochrana samotné existence flotily.‘“

„Pane, máme pro vás na lokální síti admirálku Murrayovou,“ řekl Cortez. Otevřel se videopřenos a objevila se admirálka.

„Viděl jste tu zprávu?“ zeptala se.

„Ano, paní.“

„Potom víte, co to znamená,“ ujišťovala se.

„Ano. PACOM to neřekne přímo, dávají nám ale možnost stáhnout se, když se situace vyvine příliš nebezpečně,“ odpověděl. „Což by nechalo mariňáky na pobřeží napospas.“

„Ano, to je skutečně to, co to znamená, kapitáne,“ řekla. „Je to kompromis. Místo toho, abychom byli loutkami v rukou vzdáleného vedení jako v poslední válce, dostáváme svobodu v rozhodování, o jaké se našim předchůdcům ani nesnilo. To ale také znamená, že veškerá zodpovědnost a tvrdé výzvy zůstávají ležet na našich ramenou.“

Simmons šlehl pohledem po řadě monitorů, které ukazovaly řadu aktualizací systémů a videozáběry z boje mariňáků na pobřeží. Kolik hodin uplynulo od té doby, kdy naposledy viděl moře? Mělo být snadné následovat chladně vykalkulovaný postup bez jakéhokoliv fyzického kontaktu s válkou, jako byl tento, jelikož šlo v podstatě o hraní počítačové hry v plovoucí bedně. Ale nebylo.

„Budeme pokračovat podle plánu,“ řekla Murrayová. „Mějte ale tu možnost na paměti, kdyby bylo potřeba. Předám generálu Adamsovi ty špatné zprávy sama.“

Ne více než deset minut poté, co se odhlásila, následovala další urgentní zpráva.

„Je to letoun na severozápadní hlídce,“ řekl Cortez a ukazoval na ikonu na holografickém taktickém displeji.

„Poslechněme si to,“ řekl Simmons.

„Tady Double Down čtyři,“ řekla pilotka. „Blíží se k vám letka šesti a více nepřátelských tryskáčů. Opakuji, šest a více nepřátelských tryskáčů blížících se ze severozápadu. Někde tam mají letadlové lodě. Double Down čtyři se účastní, ale...“ Pilotka se vytratila.

Všichni věděli proč. Bylo nejlepší nechat to nevyřčené. Její F-35B bylo jedno z hrstky tryskových letadel se svislým vzletem, ze kterých byla pro tuto misi vytvořena hlídková jednotka. Vzhledem k tomu, co se stalo jejích předchůdcům, byli všichni piloti dobrovolníci. Jejich letadla byla proskenována skrz naskrz a mnohé z podezřelých čipů byly vyměněny za ty, které poskytlo vybavení z darovaných soukromých zařízení. Neexistovala ale jistota, že odstranili z hardwaru všechny trojské koně. Technici to přirovnávali k hledání jehly v kupce sena, která je složená z jehel. Hledání špatných čipů bylo ale ve skutečnosti ještě těžší než to, jelikož se aktivovaly jenom za přítomnosti kombinace neznámé frekvence a zašifrované zprávy.

Její hlas zněl napjatě, jak čelila vzrůstajícímu přetížení, jež se objevovalo díky jejímu agresivnímu taktickému obratu směrem k hrozbě ze severozápadu. Její oblek bojoval s fyzikou manévru, vždy však šlo o předem prohranou bitvu.

„Uděláme, co budeme moct, čekejte ale jejich přílet do patnácti minut. Double Down čtyři končí.“

Double Down 4 přestala vysílat a vypálila salvu střeliva v podobě raket JDRADM na letku čínských stíhaček Šen-jang J-31, které vstupovaly do obranného sektoru. Čínská letadla byla pro její tryskáč téměř dvojčaty, těžila totiž z vývojových plánů F-35, jež v roce 2009 ukradli hackeři. Varování o příchozí střele ji upozornilo, že nejbližší z nich vypálilo střelu PL-21D. Poháněná náporovým motorem se rychle blížila, takže pilotka svůj letoun ostře naklonila a obrátila jej k nebi, aby nabrala nějakou výšku. Potom aktivovala protokol pro plošné vysílání. Aby se zabránilo riziku, že bude nějaký zrádcovský čip signalizovat ven, vymysleli mladí počítačoví mágové systém zaplavení všech frekvencí najednou. Radarová neviditelnost byla pryč, ale teorie zněla tak, že ať už navádělo rakety cokoliv, bude signál tohoto kousku přehlušen všemi ostatními signály, které budou vysílat zároveň.

Otočila letadlo, takže byla hlavou dolů, a zachytila pohledem čáru, kterou tvořily spaliny rakety blížící se k ní. F-35 automaticky vypustila sadu flér a ona strhla letadlo přímo dolů, takže prolomila zvukovou bariéru. Raketa kolem ní pokračovala ve stoupání, zdálo se, že je pro tuto chvíli oklamána. Double Down 4 se znovu otočila a pohledem hledala další cíl, její radary byly totiž ve směsi nepřátelského a jejího vlastního rušení nepoužitelné. V dálce spatřila výbuch. Alespoň jedna z jejích raket našla cíl.

To všechno bylo pro posádku Zumwaltu, která byla stále rozrušena ze zalykavého tónu jejího hlasu, neviditelné. Rušení způsobilo, že nadále už také nic neslyšeli. To ušetřilo posádku toho, aby uslyšela šokovaný výkřik Double Down 4, když břicho jejího letadla rozpárala dávka z 30mm kanónu ruského Su-33. Jediný ukazatel jejího osudu se objevil, když přestalo rušení na všech kanálech a ATHENA změnila ikonku F-35 z modré na šedou a poté ji zcela odstranila z obrazovky.

„Dámy a pánové, zdá se, že jsme našli zbytek nepřátelské flotily,“ řekl Simmons. „Víte, co máte dělat.“

Letka Vlk, Tichý oceán

Nějakých 120 mil od Zumwaltu se oblohou opět přehnal kapitán druhé třídy Alexej Denisov a natahoval krk, aby se podíval podél dvojitého ocasu svého letounu MiG-35K. Chtěl si potvrdit, co mu tvrdily displeje v kokpitu a letová komunikace: totiž že poslední letoun americké letecké hlídky byl sestřelen. Rozhlédl se kolem letadla; jediné, co zbylo, byl slabý opar kouře po souboji.

Věřil, že šlo o dokonalé završení. Byl tady na začátku a bude tady také na konci toho všeho. Kolik desetiletí kralovali Američané světové obloze? Teď už to tak není.

„Bílá letko, rudá letko, tady je Dagger-tři-třicet-čtyři. Nebe vypadá, že je bez nepřátelských letadel.“ Znovu zkontroloval obrazovku radaru; stále žádné cíle. Obě strany rušily jedna druhou, a žádná z nich nemohla proniknout elektronickou mlhou, dokud nepřestaly.

„Začněte s útokem, formace Lov na vlka,“ řekl Denisov.

Denisov zatáhl za knipl, zpomalil a zařadil se s letadlem zpátky do útočné formace. Během několika sekund byly ruské MiGy 35K a Su-33s bílé letky a čínské J-31s rudé letky úhledně naskládány v řadě, probíhající podél dvou set kilometrů, přesně jak to trénovali celé týdny na simulátorech. Jako vlci na sibiřských pláních se sunuli dopředu, dokud nějaká část z nich nenaváže kontakt s nepřítelem. Ostatní se pak stáhnou v kruhu kolem něj. Bylo to jednoduché, ale brutálně efektivní.

Velicí centrum USS Zumwalt

„K čertu,“ řekl rozezlený ženský hlas, nepokoušející se zakrýt svou frustraci. Námořnice byla mimo přímou Simmonsovu viditelnost, ale její frustrace byla jasná.

Přešel dolů do pracovní stanice námořníků. „Trpělivost, Richterová, prostě buďte trpělivá,“ řekl Simmons uklidňujícím hlasem.

„Ano, pane,“ řekla operační specialistka Angelique Richterová, trochu překvapená tím, že se jí kapitán nahnul přes rameno, aby se podíval na tři obrazovky, které používala. Maličká pětadvacetiletá operátorka radarových systémů měla v obočí černý piercing, jaký nosila spousta mariňaček. „Stejně tak bych mohla tu zatracenou věc vypnout, pane, rušení to dělá ještě horší.“

„Odliv a příliv, Richterová, tak s tím zacházejte,“ řekl Simmons. „Podívejte se na to a pak použijte to málo, co máte. Nezapomínejte: jsou stejně zmatení jako my.“

Dívka přikývla a okousanými nehty si přejela přes oholenou hlavu. „Richterová, jste tady už tři roky, správně?“ řekl Simmons.

„Za dva měsíce to budou čtyři roky, pane,“ řekla.

„To znamená spoustu námořnictva pod kůží,“ řekl Simmons. „Dělá to z vás jednoho z námořníků, na které dnes spoléhám. Není tady nic, s čím byste si nedokázala poradit. To, co víme, je všechno, co víme. Chápete mě?“

„Ano, pane.“

Vyšel po schodech zpátky nahoru na pozorovací podlaží, když ho radarová operátorka zavolala.

„Pane, ze severozápadu se blíží neznámé cíle. Jsou rozložené v dlouhé řadě,“ řekla Richterová. Potom, o něco tišším hlasem: „ATHENA jich napočítala celkem šedesát dva.“

„Sakra,“ pokračovala operátorka radaru. „Je to ještě horší. ATHENA teď ukazuje něco, co se blíží z východu. Je to nerovnoměrné, ale je jich minimálně stovka... jsme přesně uprostřed.“

Jak se informace z jejích obrazovek jala zaplňovat centrální taktický hologram, který všichni viděli, místnost se naplnila tichem. Od lodních motorů se ozvalo krátké zasténání, rozléhající se trupem, jako by se Zumwalt právě smířil se svým osudem.

Poté ticho rozřízl hlas ozývající se z reproduktorů rozmístěných po místnosti. Měl chraplavou nosovou výslovnost jižanů. „Longboarde, tady je Boneyard šest čtyři. Zdá se, že jsou k vám na cestě nějací nezvaní hosté. Můžeme nějak pomoci? Přepínám.“

Letka Boneyard, Tichý oceán

Plukovník amerických vzdušných sil Roscoe Coltan ukončil vysílání a zkontroloval svou pozici. Skleněný panel Garmin AeroScreen o rozměrech 30 krát 48 centimetrů byl přišroubován na tlumicí podložky přes původní letové přístroje F-15C. Obrazovku měl olemovanou lepicí páskou, což ukazovalo míru důvěry, jakou měl pilot v moderní technologie. Bylo to efektivní, ale stále se zdálo, že není vše úplně v pořádku, což se v podstatě dalo říci o čemkoliv v této misi.

Roscoeův tryskáč patřil mezi 256 kusů letadel F-15 a F-16, která v roce 2014 odeslalo americké letectvo do předčasného důchodu. Argument pro to zněl, že čtvrtá generace bojových letounů už neudrží krok s hrozbami jednadvacátého století, skutečný důvod byl ale takový, že vyřazení letadel vytvořilo umělou mezeru, která pomáhala udržet vývoj pro F-35, stíhací letouny páté generace, jejichž cena se prudce šroubovala nahoru. Staré, ale stále spolehlivé letouny strávily poslední léta v suchém vzduchu Arizony na základně letectva Davis-Monthan, známější jako Boneyard, šlo tedy o letecký ekvivalent Flotily duchů. Vedle zhruba čtyř tisícovek dalších vyřazených letadel, datujících se až zpět do druhé světové války, tam Roscoeova stíhačka čekala, až na ni přijde řada a bude rozebrána na kovový šrot a náhradní díly.

Nyní ale věk letadel z letky Boneyard hrál v jejich prospěch. Byla primitivní, ale dalo se jim věřit. První z F-15 vzlétlo v sedmdesátých letech dvacátého století a potřebovalo ke své funkčnosti jenom základní elektroniku; letadlo mělo menší výpočetní výkon než mluvící medvěd jeho vnoučka a bylo řízeno o zhruba dvacet milionů řádků kratším kódem než F-35. Nejdůležitější bylo, že čipy v letových systémech byly vyrobeny dlouho před tím, než došlo k hacknutí hardwaru a než vůbec vznikl samotný Direktoriát.

Palivoměr ukazoval, že mu zbývají asi dvě hodiny letu v režimu, v jakém byl právě teď. Bohužel, očekávaný souboj měl tento čas zkrátit na jeho pouhý zlomek.

Letka Boneyard vzlétla spolu se dvěma KC-135 s pouštním maskováním, jež byly rovněž vytrženy z odpočinku. Ty věci měly tužší kořínek než švábi. Poprvé vzlétly za časů Eisenhowera, šlo o odvozeniny dopravního letadla Boeing 707, a nikde neměly žádné moderní čipy jako KC-46s, které se ukázaly jako magnety na střely, stejně jako ostatní vybavení očipované Čínou.

Plán zněl tak, že další letka Stratotankerů je bude očekávat na zpáteční cestě. Podíval se dolů na zvlněnou hladinu moře. Byla to nesmírná azurová hloubka, poprášená bílými liniemi, které mu připomněly poprašek sněhu na kmenech stromů doma v Severní Karolíně. Tankery tam budou, slíbil jim plánovač, a pokud ne, řekl, v moři budou pouze přátelské lodě, na kterých budou moci přistát.

Po dvou manželstvích a čtyřiadvaceti letech u amerického letectva Roscoe věděl, že jsou to jenom kecy. Také věděl, kdy se o to nemá starat.

„Oscare, Roscoe. Dostáváš stejná data o flotile jako já? Přepínám,“ řekl Roscoe.

„Rozumím, Roscoe,“ řekl Oscar, pilot F-16 letící v jiné části doprovodu. „Nad Oahu je čisté nebe, ale olihně vypadají, jako by očekávaly nějaký velký déšť, přepínám.“

„Myslím, že jim budeme muset dát deštník. Já si vezmu části doprovodu Eagle a Wall-E a smíchám je. Ty si vezmi část Viper s velkýma klukama, drž je v bezpečí a dej těm bijcům pobřeží nějakou podporu, přepínám.“

„Rozumím, Roscoe. Všechnu slávu shrábne letka Eagle,“ odpověděl Oscar. „Dostaneme je skrz. Dobrý lov, přepínám.“

„Letko Eagle, vím, že jste ten rozhovor slyšeli. Zformujte se za mnou.“ Potom se odmlčel, a když promluvil znovu, dával si na slovech záležet. Říkali, že software pro rozpoznávání hlasu bude fungovat tak jako tak, ale chtěl si být jistý.

„Letko Wall-E. Autorizace Roscoe. Hlasové ověření Eagle, dva, osm, Alpha, Delta. Nový rozkaz. Samostatný lov. Povolení používat zbraně vzduch-vzduch. Proveďte.“

Otočil hlavu, aby viděl, jestli budou následovat rozkaz, nebo jen začnou sestřelovat všechny americké stíhačky okolo něj, jako ve špatném filmu. Ale dvanáct F-40A Shrike v doprovodu provedlo hladký, doslova dokonalý obrat s precizností, jež by leteckému instruktorovi způsobila orgasmus, a potom se zformovaly dohromady se stíhačkami F-15 z letky Eagle.

Pro Roscoea byla jedna z mnoha ironií války, že letadla, která dnes potřebovali v akci, byla ta samá, která se snažilo jejich vedení tak dlouho držet mimo boje. Bezpilotní letouny prokázaly svou cenu ve válce v Afghánistánu a potom v mnoha různých protiteroristických kampaních od Pákistánu po Nigérii. První modely byly ale dálkově ovládány ze země a jejich vrtule poháněly čtyřválcové motory z motorových saní, což znamená, že jejich schopnosti byly takové, že dokonce i piloti z první světové války by se jim vysmáli. Generálové si vždy dávali záležet na tom, aby od nich veřejnost slyšela, že i když jsou letadla dobrá proti teroristům, ty první drony by v jakémkoliv nepřátelském vzdušném prostoru nemohly přežít. To byla docela pravda, ale v zákulisí dělali kritici kupodivu všechno možné pro to, aby budoucí modely měly ty samé chyby. Byrokracie Pentagonu, která neochotně začala používat ozbrojené bezpilotní prostředky až poté, co se do celé situace vložila CIA, vytrvale zpomalovala všechny pokusy o to, aby další generace dronů byla rychlejší, neviditelnější a více smrtící.

V hubených letech po afghánské válce byl rozpočet na bezpilotní projekty osekán čtyřikrát více než jakýkoliv jiný program. Zdůvodnění pro opozici programu obsahovalo všechno od obav o ztrátu práce pro piloty po znepokojení zbrojařských firem, že čím lepší nová technologie bude, tím víc ohrozí jejich již podepsané kontrakty na dodávky zbraní v hodnotách mnoha bilionů dolarů. V roce 2013 došlo až k tomu, že když testovací dron samostatně vzlétl a přistál na letadlové lodi, velitelství vzdušných sil námořnictva se pokusilo poslat průlomovou technologii nikoliv pouze z flotily, ale rovnou do Smithsonianova muzea. Tam by bylo možné jeden z nejrozvinutějších letounů planety „oslavovat“ a navíc by už nebylo možné, aby podstupoval další testy, po kterých by lidé museli přehodnocovat současný stav věcí.

Program F-40 Shrike byl navržen neortodoxním plukovníkem, který o něm publikoval článek v profesním časopise amerického letectva a riskoval tak svou kariéru. Argumentoval tím, že místo toho, aby armádní letectvo nahrazovalo dříče F-16 Fighting Falcon těžkou a drahou stíhačkou F-35, mělo by jít spíše cestou podobně lehkého, levného a odolného letounu. Jediný rozdíl by spočíval v tom, že by byl bez lidské posádky. Díky svému štíhlému profilu bez ocasu a tvaru netopýřího křídla, který by umožnila absence kokpitu, by byl obtížně radarově zjistitelný. Jeho software by odpovídal možnostem, které již prokázaly svou účinnost na civilním trhu, byl by schopen autonomního letu a navigace, a zbraňový software by používal stejnou identifikaci přítel či nepřítel jako protokoly raket.

I když byla tato myšlenka u tehdejšího vedení v neoblibě, koncept levného, užitečného dronu rozezněl struny v myslích výzkumníků v DARPA. Prototyp byl zafinancován a vzlétl v době, kdy se Roscoe podruhé oženil. Ale stejně jako se to stalo o generaci dříve dronu Predator, malý Shrike trpěl tím, co bylo v Beltway známo jako „údolí smrti“, tedy tím, že se nikdy nevyšvihl na plnohodnotný program v rámci amerických vzdušných sil nebo hlavních dodavatelů.

Program dostal znovu zelenou, když byly všechny staré prototypy agentury přehodnoceny pro jejich užitečnost v nové válce. Tam se ukázalo spojení s DARPA opět kritickým, neboť počítačové čipy Shrikeů byly vyrobeny prostřednictvím agenturních důvěryhodných programů, bez zdrojů z označených čipů čínské výroby, které používali hlavní dodavatelé zbraní. Zpočátku tedy stará garda v letectvu požadovala, aby byly čipy vykuchány a použity při výrobě těch samých pilotovaných letounů, které tak selhaly na počátku nové války. Když ale ministryně obrany Claiburneová propustila generála leteckého bojového velitelství, který to navrhoval, a prohlásila, že pokud za ní ještě někdo přijde s podobně zastaralým konceptem, budou se pro příští mise využívat pouze letadla námořnictva, zbytek velení se jí podřídil. Že byl onen generál propuštěn, nebylo jen kvůli tomu návrhu; Claiburneová se ho chystala propustit již dříve, ale držela se zpátky, dokud to nemohla udělat v „poučném momentu“, jak to nazvala.

„Roscoe, ještě jedna věc,“ zavolal Oscar, když sledoval drony formující se vedle starých F-15. „Měl bys radši sestřelit víc letadel, než zvládnou ti zatracení roboti, nebo budeme ty i já doopravdy bez práce.“

Pua‘ena Point Beach Park, Havaj, zvláštní administrativní zóna

Generál Adams stál na betonové desce, která byla základem staré rozhlasové věže, a obdivoval řízený chaos. Naposledy tady byl vidět takový rozruch a horečnatá činnost v původní „den hanby“ při napadení Pearl harboru Japonci.

V roce 1941 byla Haleiwa fighter strip okrajová přistávací dráha daleko od hlavní základny amerických vzdušných sil na letišti Wheeler. Jakmile začal útok, dva mladí bojoví piloti, poručíci George Welch a Kenneth Taylor, naskočili do auta, a aniž by čekali na rozkazy, uháněli k sekundárnímu letišti. Pětadvacet kilometrů plných zatáček urazili za méně než patnáct minut. Když dorazili, šéfové posádky jim řekli, že místo toho, aby vzlétli, mají rozptýlit letadla po ploše. „K čertu s tím,“ řekl Welch.

Ignorovali obvyklé předvzletové kontrolní seznamy a oba vylezli do stíhacích letadel P-40 Warhawk a vzlétli z plochy. Ovšem jakmile se dostali do vzduchu, zjistili, že se chystají čelit více než třem stovkám nepřátelských letadel. Neodradilo je to a zamířili rovnou do druhé vlny japonského útoku. Útok nezastavili, ale dokázali sestřelit šest letadel, než jim došla munice. A co bylo důležitější, dva piloti zaměstnali v boji Japonce natolik, že se jejich plánovači domnívali, že ve vzduchu je obránců mnohem více. Rozhodli se tedy, že nevyšlou poslední, třetí vlnu útoku, jež měla na Pearl Harbor bombardovat úložiště paliva, sklad údržby a suché doky pro opravy plavidel, což by byl útok, který by americké válečné snažení poslal minimálně o rok zpět.

Rozjezdová dráha zůstala v provozu až do šedesátých let a potom byla předána místním. Nakonec ji měly ve vlastnictví školy Kamehameha a přejmenovaly ji na Pua‘ena Point. Pozemek zůstal nezastavěný, betonová dráha popraskala a nakonec zarostla džunglí. Jediná lidská aktivita za posledních několik desetiletí spočívala v občasných rave party a táboření squatterů.

Pro Adamse byla tato nemovitost nyní k nezaplacení. Všechny ostatní letištní plochy na ostrově, včetně malých civilních, používal Direktoriát jako základny a přistávací plochy pro drony, a byly tedy rozbombardovány Zumwaltem. Četa jeho mariňáků byla pověřena přípravou staré plochy, měla ji vyčistit od chatrčí, křovin a betonových trosek, které ji blokovaly. Když se rozšířilo, co to dělají, civilisté jim přispěchali na pomoc. Důchodci jim pomáhali se zahradním nářadím, surfaři, nyní skuteční bezdomovci, holýma rukama. Vyplňovali díry v asfaltu, osekávali džungli. To byla nečekaná výhra. Desátník nyní řídil osmdesát z nich při úklidu místa pro přistání vrtulníku, tam, kde bývaly hangáry. To znamenalo, že Adams mohl ranvej udržovat prázdnou a přitom si nechat dopravit své vrtulníky ještě dřív, než bylo v plánu. A co bylo ještě lepší, z džungle se vynořil tým SEAL se dvěma buldozery a polským námořním důstojníkem, který řídil obrovský žlutý válec. Nebyl sice schopen pochopit, kde uprostřed bitvy sehnali stavební stroje, ale vděčně to přijal.

„Pane, jsou tady,“ řekl jeho pobočník Jacobsen.

„Kuji vám, pohučíku,“ odpověděl Adams, který měl stále ještě otupělou čelist. „Hyšistěhe phochu.“

Jacobsen přikázal těm, kteří byli stále na ranveji, aby se odklidili, zatímco kolem proletěla v malé výšce F-16 a zamávala křídly. Typické kraviny pilotů k ničemu, pomyslel si Adams. Navzdory vší práci byla ranvej pro přistání letadel stále příliš hrubá. Když pilot F-16 odletěl směrem k frontě, kde by to mohlo být k něčemu dobré, odpustil mu.

Nejvíc se Adams staral o velká rachotící letadla, která se objevila na obloze, masivní C-5 Galaxy, která mohla nést náklad o váze více než sto dvaceti tun, elegantní C-141 Starlifter, která převážela vojáky už ve Vietnamu a potom v první válce v Zálivu, a dokonce i několik modernějších C-17 Globemaster. Bylo mu jasné, že šlo o první vyrobené kusy, které ještě nebyly plně závislé na elektronice.

Z východu, odněkud zpoza nepřátelských linií, se proti nim vynořily tři rakety. Sprška flér zmátla jednu z nich, ale zbylé dvě to napálily do C-5 a poslaly ho do oceánu. Adams viděl, jak se eskortní F-16 s rachotícím 20mm kanónem Vulcan snesla dolů, aby potrestala toho, kdo se dopustil poškození jednoho z členů hejna.

Ostatní velká letadla to neodradilo a první vlna naplnila vzduch malými tečkami, které rozkvetly do padáků, každá z C-141 vypustila řetěz 123 parašutistů, kteří se jim vznášeli nad hlavami.

Když přistáli na letiště, Adams znovu žehnal všem těm civilistům. Každá vyplněná díra v asfaltu znamenala o jeden vyvrtnutý kotník či vymknuté koleno, a tím i o jednoho akceschopného vojáka, méně. Mariňaci vyběhli, aby parašutistům pomohli poskládat padáky a najít svá shromaždiště.

U shromaždiště každé jednotky čekala řada civilních vozidel u silnice vedoucí do hlavního města. Stejně jako byli francouzští vojáci přepravováni k bitvě na Marně v pařížských autobusech, třetí brigádní bojový tým osmdesáté druhé výsadkové divize se připojil k bitvě o dálnici Kamehameha ve směsi pick-upů, SUV, a dokonce několika minibusů místních vyhlídkových společností.

Dolů se snesla další vlna zásobovacích letadel, téměř na úroveň mořské hladiny, a v dlouhé řadě se objevovalo jedno za druhým. Jak se každé z letadel hnalo podél ranveje, z otevřených zadních vrat se vždy objevil padák, zachytil vzduch a vytrhl z nákladového prostoru velkou paletu. Letadlo se potom zvedlo, kola se nikdy ranveje nedotkla, a paleta vyklouzla a narazila na přistávací dráhu rychlostí přes sto padesát kilometrů za hodinu, načež ji tření postupně zastavilo. Týmy civilistů pod velením výsadkářů se pak vyrojily okolo nich – strhávaly tlusté pásky a vybalovaly všemožný náklad – od leteckého paliva po bojová vozidla. Se vší tou pomocí navíc šlo vykládání minimálně dvakrát rychleji, než se očekávalo, čímž se uvolnilo více sil pro boj v předních liniích. Adams slyšel, jak Jacobsen řve na dělníky, aby upřednostňovali mobilní zbraňové systémy Stryker M1128. Hergot, ten kluk je dobrý. Osmikolová obrněná bojová vozidla měla namontovaná protitanková 105mm děla, což znamenalo, že Adams bude moci brzy vrátit úder, a to tvrdě.

Ty nejvíce smrtící zásoby, které dorazily na paletách, ovšem vypadaly jako dvě obyčejné cisterny. Nádrže nicméně nebyly naplněny palivem, ale směsí pojiv na bázi pryskyřic. Když ji nastříkali po celé staré ranveji a uhladili ji, substance vytvořila polyuretanový polymerbeton. Po pouhých třiceti minutách zasychání už měl Adams jediné funkční letiště na ostrově.

Při té myšlence se usmál, poprvé za dlouhé měsíce. Rychle ten úsměv ovšem zapudil, zatímco Jacobsen natáhl ruku s kapesníkem, aby mu mohl utřít tenký pramínek slin, vytékající z koutku stále ještě otupělých úst.

Letka Boneyard, Tichý oceán

Roscoe vypálil dvě rakety vzduch-vzduch AIM-120E AMRAAM ještě před tím, než byl na dohled nepřátelským letadlům. Čtyřmetrové rakety se hladce oddělily od ukotvení v trupu letadla a zmizely v modrém nebi před ním. S takovým radarovým a komunikačním rušením to byly střely na dlouhou vzdálenost. Vystřelí dvě, bude doufat, že jedna možná zasáhne cíl.

Zapnul přídavné spalování, a jak jeho F-15C překonalo rychlost mach 2, pocítil lehké vibrace ve svém vystřelovacím sedadle. Bez stealth technologií by stará letadla byla v nevýhodě, dokud z toho neudělají boj z blízka a takříkajíc na nože. Přitlačit F-15 do nejvyšších rychlostí znamenalo, že mohou se sestřely začít dřív, než dorazí pomalejší drony Shrike.

Všechno se to odehrálo v sekundách: několik vzdálených výbuchů, několik vedle něj, jak byli někteří z členů letky Eagle zasaženi nepřátelskou protipalbou, a pak vír kouře a kondenzačních stop, jak se stíhačky tří národů promíchaly.

Roscoe se dokázal soustředit pouze na svou část boje, rychle vypálil na dva ruské MiGy, méně než míli vzdálené a ostře se otáčející při snaze dostat se dovnitř otáčky další F-15, dvojici raket AIM-9X Sidewinder. Jedna z raket se vydala do neznáma, ale druhá narazila do ocasní části tryskáče s výbuchem, který otočil MiG nosem vzhůru a zanechal na obloze kouřovou jizvu. Druhý MiG se otočil k útěku a Roscoe ho následoval. Když se otočil, před ním se objevil slabý obláček stopovek; čínský pilot stíhačky J-31 si razil cestu skrz chaos, nos zaměřen na Roscoeovu F-15. Než se Roscoe stihl vyhnout, jedna z kulek zasáhla horní část jeho levého vertikálního stabilizátoru.

F-15 se otřásla a začala se ve vzduchu zmítat, zatímco J-31 se vydala za ním a visela mu na ocase. Zkušený pilot instinktivně uvolnil trysku. Zatímco jeden způsob, jak nabrat rychlost, je maximální výkon motoru, nejefektivnější je v podstatě přimět fyziku pracovat za vás. Roscoe posunul knipl dopředu a naklonil letadlo do mírného desetistupňového klesání. Při tom vznikl stav beztíže, Roscoe v podstatě „vyložil“ z letadla veškerou hmotnost, podobně jako když na kole přejedete hrbol a odlepíte se od sedla. Akcelerace je záležitost tahu a hmotnosti, a v tomto beztížném momentu Roscoeova F-15 rapidně zrychlila a nechala útočníka daleko za sebou.

Když Roscoe viděl na rychloměru, že se blíží limitům konstrukčního řešení letadla, pocítil ostré zachvění, jak se poškozený ocas začínal lámat. Návrháři tryskáče nepočítali s efektem 30mm kanónu. Když Roscoe zatáhl za páku, aby snížil rychlost, varoval ho radar, že ho J-31 dohání, aby ho dorazila.

Přidal tah na plný plyn, překlopil letoun na záda a zatáhl knipl k sobě, až k sedadlu. Doufal, že pilot Direktoriátu bude chamtivý a protne jeho obrat, což mu dodá příležitost. Byl to klasický tah, což bohužel znamenalo, že pilot J-31 byl vytrénován tak, že znal protitah. Roscoe se rychle podíval přes rameno a uviděl, jak se na jeho šesti hodinách, přesně za ocasem, letoun Direktoriátu stabilizuje.

Roscoe zatočil tam a zpět a snažil se tak udělat něco proti tomu, aby ho měl pilot J-31 na mušce, ovšem s vědomím, že mu již zásoba triků došla. S obraty jeho letadlo zasténalo. Jestli ho nezabije čínská raketa, udělá to jeho letadlo za ni.

Jeho letecký oblek se stlačoval a bojoval s přetížením a Roscoe zahájil další utažený obrat. Začalo tunelové vidění a obvod jeho zorného pole se začal z obrovského tlaku, působícího na tělo, zatmívat. Do pravé části jeho zorného pole vstoupil šedý objekt, hned nad poklopem kokpitu, a pak zmizel, jak se tunel okolo něj stále zužoval. Věděl, že omdlí.

Roscoe ukončil obrat; tunel se rozšířil a těžká váha se z jeho těla zvedla. Radarové varování náhle ustalo. Natáhl krk, aby se podíval, kde je J-31. Nejdřív ji nemohl najít, pak ale spatřil šedomodrou čínskou stíhačku, jak padá do oceánu a zanechává za sebou stopu hustého kouře a plamenů. Pryč od nich odlétal Shrike. Klínovitý dron vytočil šíleně ostrou zatáčku, která by jakéhokoliv pilota odrovnala, a vypálil raketu na MiG-35K mezi nimi. Ještě než MiG explodoval, Shrike už byl na lovu dalšího cíle, jeho autonomní program neúnavný a neúprosně efektivní.

„Ten malej parchant se ani nezastavil, aby se podíval, jestli jsem v pořádku,“ řekl Roscoe a tiše děkoval návrhářům dronu.

Zkontroloval obrazovku radaru, která byla momentálně bez rušivých záblesků. Když viděl, jak prázdná je obloha, udělalo se mu špatně. Za méně než minutu bylo ztraceno nejméně sto životů.

„Longboarde, Longboarde, tady je velitel Boneyardu. Obsloužili jsme většinu z našich hostů, ale vidím, že osm se jich dostalo skrz naši linii. Jsou to MiGy,“ řekl, a jak se jeho letadlo vzpínalo, snažil se uklidnit hlas. „Chystáme se je dohnat, ale vypadá to, že někteří to chtějí zkusit nejdřív na vás, přepínám.“

Čtyři F-15, které zbyly z letky Eagle, se vydaly pronásledovat MiGy rychlostí téměř patnáct set kilometrů za hodinu, tedy svým maximem v malé výšce. V Roscoeově kokpitu se rozblikalo varování o nízké hladině paliva. Používat tolik přídavného spalování ho bude stát možnost vrátit se domů, pomyslel si, ale to bylo v této fázi hry vedlejší.

Pohledem zachytil ruské MiGy odpalující rakety. Zbytek letky Eagle dorazil příliš pozdě.

„Ježíši, to je spousta škody,“ řekl Roscoe ostatním pilotům. „Napočítal jsem nejméně pětadvacet raket.“

„Aspoň třicet,“ řekl Squiggle, pilot F-15C, letící po Roscoeově pravém boku.

„Vypalte všechno, co vám zbylo. Sejměte je, nebo je ztraťte!“ přikázal Roscoe. Vypálil svou zbylou AIM-9X a sledoval, jak míří ke stopě jednoho z MiGů. MiG začal prudce stoupat a po vypálení protilodních raket nabral další výšku, když Sidewindeer explodoval přímo na zádi letadla.

„Letko Eagle, jsem Winchester,“ hlásil Roscoe, aby všichni, kteří zbyli, věděli, že mu zbývá jenom kulomet.

Stlačil svůj tryskáč kolem roztočeného MiGu dolů k vlnám a maximalizoval tah, aby se pokusil sestřelit řízené rakety, které v dálce nabíraly rychlost. Nad ním se odehrála poslední násilná konfrontace, která vyústila v to, že z oblohy zmizelo šest ruských raket a další dva MiGy, ale také došlo k destrukci tří ze čtyř amerických F-15.

Doufal, že jednu z raket trefí šťastným zásahem svého kulometu, ale štěstí mu došlo; poškozený vertikální stabilizátor se ulomil a odlétl jako šindel v hurikánu. „Tak jsem tady,“ řekl si Roscoe, když bojoval s roztřeseným letadlem.

Podíval se na oceán pod sebou a hledal nejlepší místo, kam se zabořit. Levý motor začal vynechávat. Jeho válka právě končí. Roscoe sundal levou ruku z kniplu a natáhl se po žluté kovové tyči u kolen, na kterou jeho šéf posádky v žertu fixem napsal Nedotýkat se! Divoké zmítání letadla dělalo úchop na katapultovací páce těžší, než si myslel.

Velicí centrum USS Zumwalt

„Blíží se dvacet šest raket, pane,“ řekla Richterová s a z jejího hlasu byl cítit strach. „ATHENA ukazuje, že Port Royal pálí proti nim.“

Port Royal, ačkoliv neměla stejný design, byla sesterská loď Zumwaltu. Byl to nejmladší křižník námořnictva třídy Ticonderoga, jeden z prvních se schopností sestřelovat balistické rakety v rámci programu námořnictva Linebacker. V roce 2009, když loď vplula do korálového útesu asi kilometr od letiště Honolulu, si ale vysloužila novou krutou přezdívku. Port Coral, jak se jí začalo říkat, se nepotopila, ale rozsáhlé škody na trupu lodi, lodních šroubech a pouzdru na sonar umístilo nejmladší křižník námořnictva na seznam pro předčasný odchod do důchodu do Flotily duchů.

Port Royal vypálila salvu protivzdušných raket SM-6, které nabraly rychlost ve vertikálních odpalovacích zařízeních, vložených do její paluby. Rakety zamířily vzhůru a pak zatočily dolů proti nízko letícím naváděným střelám. Následovala vlna obranných raket RIM-162 Evolved Seasparrow.

Kolize byly téměř okamžité a pokryly hladinu oceánu plameny, palivem a kovovými střepinami.

„Napočítala jsem čtrnáct zásahů, pane. Dvanáct stále míří na nás,“ řekla námořnice.

„Plné protiopatření a vypusťte Utah,“ řekl Simmons.

Od zádě Zumwaltu se s hlasitým úderem odpoutal velký kovový kanystr, který tam byl připevněn. Z deseti metrů dopadl se šplouchnutím na hladinu a pohupoval se nahoru a dolů.

Vern, která v mezidobí klidu palby elektromagnetického děla kontrolovala kabeláž, se zastavila a sledovala, jak se masivní šedý útvar, opouštějící Zumwalt, začíná nafukovat.

Přiběhl k ní Mike a křičel: „Musíme se dostat zpátky dovnitř!“

Vern mu věnovala zmatený pohled a pak obrátila pozornost zpět k rostoucímu tvaru, na jehož boku se při tom, jak se nafukoval, objevil nápis USS Utah, vyvedený bílou barvou. „Co to je?“

„Hned, Vern, pohyb!“ Mike ji hrubě napůl odnesl zpátky do úkrytu hlavní nástavby. Nasměroval ji do podpalubí, zároveň mluvil a občas se zastavil, aby popadl dech. „USS Utah byla stará bitevní loď v první světové válce. V době prvního útoku na Pearl Harbor se proměnila do plovoucího cíle pro trénink našich vlastních střelců. Ale když nás v roce 1941 napadli Japonci, jejich piloti ji z výšky považovali za skutečnou bitevní loď. Stará loď byla potopena, ale ne dřív, než schytala tunu bomb, které mohl nepřítel použít na jiné, lepší cíle. Náš Utah má způsobit to samé.“

Jak postupovali hlouběji do podpalubí, šedý vak za Zumwaltem pokračoval v expanzi, dokud na sebe nevzal tvar malé válečné lodi s kovovými reflexními čtverci, které zvětšovaly jeho signaturu. Půl kilometru za lodí jej nakonec s trhnutím zachytila šňůra, poutající ho k Zumwaltu.

„Pane, ATHENA hlásí, že blížící se rakety zaměřují cíle. Dvacet sekund,“ řekl námořník ve velicím centru.

„ATHENA, plně autonomní mód! Autorizace Simmons, čtyři, sedm, Romeo, Tango, Delta,“ řekl rychle Simmons.

Nejdřív vypálil obranný laser lodi. Žádný hluk ani viditelné světlo, jenom lehký pohyb, jak vysokoenergetický laser na bázi pevných látek vypálil. Pro posádku to byl okamžik víry, jelikož zbraň postrádala jistotu střelného prachu. Když se stokilowattový paprsek dostal do kontaktu, kamera laserové zbraně ukázala na cíli malou jiskru. Raketa začala hořet a potopila se do moře. ATHENA potom automaticky zamířila na druhou raketu.

V té samé chvíli se ze spánku probudily dvě počítačem řízené kulometné věže Metal Storm na obou bocích Zumwaltu. Zbraně se začaly pohybovat sem a tam, jak sledovaly přilétající střely, což vypadalo jako trpělivost predátora. Potom zaměřily cíle a vypálily. Krátký elektronický zvuk, který zbraně produkovaly při palbě, byl vzhledem k efektivitě zbraně poněkud konsternující; tisíce kulek byly vypáleny všechny v jediném okamžiku.

Ruské rakety Zvezda KH-31 byly naprogramovány tak, aby v rámci zkomplikování obranné palby proti nim naznačovaly pohyb a těsně nad hladinou také uhýbaly . Proti Metal Storm taková taktika neměla význam, rakety totiž letěly proti skutečné zdi z kulek.

„Zbývá sedm raket,“ řekl taktický akční důstojník.

„Aktivovat radarový maják Utahu,“ řekl Simmons.

Zbývajících sedm raket nakoply jejich trysky, takže jak se jen patnáct metrů nad zvlněnou hladinou blížily ke skupině, zrychlily na téměř trojnásobek rychlosti zvuku.

Když byla laserovou palbou sestřelena další z raket, ostatní zrušily formaci jako hejno vyplašených ptáků. Jejich zaměřovací program vybíral největší lodi skupiny. Dvě rakety zamířily směrem k Zumwaltu; dvě se otočily k USS New York, výsadkové transportní lodi; dvě zaměřily USS America.

Na palubě Zumwaltu opět vystřelily věžičky Metal Storm a jedna z raket, otáčejících se k Americe, ve spršce úlomků zmizela.

Simmons jednou rukou držel mikrofon těsně u úst a druhou se zapřel o zábradlí druhého poschodí velicího centra, sleduje námořníky pod sebou. „Všichni na palubě, všichni na palubě. Blíží se rakety, připravte se na zásah.“

Jak se dvě střely hnaly na Zumwalt, jedna sebou začala škubat. Zlomila se a narazila do Utahu, a když nalezl předpokládaný cíl, zaregistroval elektronický mozek střely to, co by lidský mozek pocítil jako satisfakci. Falešná loď ve velké erupci vzduchu a vody vybuchla.

Druhá ze střel zůstala zaměřena tak, jak tvůrce jejího zaměřovacího systému zamýšlel. Provedla poslední korekci kurzu a poté zahalila Zumwalt do květu oranžového plamene. Exploze otřásla lodí, poslala rázovou vlnu skrz velicí centrum a hodila kapitána přes zábradlí velicího centra.

Když se vzpamatoval, zjistil Simmons, že je v jeho přízemí. Rukou se chytil křesla radarové operátorky a vyškrábal se na nohy. Richterová se otočila, aby mu podala ruku, a pak se obrátila zpátky ke svým obrazovkám. Záda ho bolela, ale jinak se zdálo všechno v pořádku. O místnosti to už tak úplně neplatilo. Dvě z obrazovek spadly ze zdi, jedna zasáhla taktického akčního důstojníka, který vypadal, že má zlomenou klíční kost. Ze štiplavého kouře se Simmonsovi zalily oči slzami.

„Zapněte někdo zase klimatizaci,“ vykřikl. Hledal Corteze. Před sekundou byl za ním, teď byl ale pryč.

„Cortezi! Zprávu o škodách!“ zvolal Simmons.

Větráky se zapnuly a vzduch v místnosti se začal pročišťovat, pach ohně a plastů ovšem přetrvával. Jestli se z toho dostanou, budou takhle smrdět celé týdny, uvažoval Simmons.

„EV systém je opět on-line, pane,“ zvolal Cortez. Sledoval automatickou diagnostiku v brýlích. „Pracuji na zprávě o škodách.“

Hlas přicházel z horního patra. Simmons utíkal zpátky nahoru a uviděl, jak Cortez klečí a pomáhá jednomu z námořníků zpátky do křesla.

Cortez se postavil, narovnal si brýle a podal Simmonsovi aktualizované hlášení o škodách, o kterých doposud věděl. Hlavice rakety se odpálila na přídi nástavby. Dobrá zpráva byla, že všechny požáry se soustřeďovaly na místě detonace a že ATHENA, pohonný systém i radar byly on-line.

Zbylé zprávy byly špatné. Jediná externí kamera, která zůstala v provozu, ukazovala kouř a plameny pokrývající přední nástavbu lodi a začerňující celý její povrch. Laserová věž na té straně evidentně vyskočila ze svého ukotvení a pak dosedla zpět. Ráz výbuchu uvolnil napájecí kabely po celé lodi.

„Tým pro kontrolu škod je už na cestě,“ řekl. „Hasicí roboti a protipožární systém jsou funkční.“ Při tom, jak se restartovaly další externí kamery lodi, naskočily další dva monitory. Tváře obou důstojníků se ponořily do jejich přenosů.

New York byl převrácen na levobok, téměř v pětačtyřicetistupňovém úhlu. Obraz se přiblížil ke dvěma doutnajícím otvorům po stranách trupu, jež nasávaly víc a víc vody do útrob lodi a stahovaly ji dolů. Námořníci seskakovali z nástavby do vody v plamenech, aby vzápětí zmizeli, když se loď převrátila přímo na ně.

O něco lépe na tom byla America, ale ne o moc. Raketa zjevně zasáhla její výtahovou šachtu. Jemně vyhlížející houbovitý oblak visel na dírou, zející v palubě pro přistání letadel. Sekundární exploze paliva v podpalubí prorazila v palubě malé otvory, kterými tryskaly plameny. Přes všechen oheň a kouř vypadala loď na hladině stabilizovaná.

„Kolik?“ ptal se Simmons.

„New York už vylodila většinu mariňáků, takže ATHENA hlásí pět set plus zabiti v akci nebo pohřešovaní. Dalších osm set dvacet pět America. Ta čísla se po aktualizaci dat změní,“ tiše dodal Cortez.

„Měl jsem na mysli naši loď,“ řekl Simmons.

„Systém ukazuje sedm mrtvých, dvaadvacet raněných,“ řekl Cortez. „Čtyři pohřešovaní.“

„Můj táta?“ zeptal se polohlasně Simmons. Přimhouřil oči a potlačil něco, co nechtěl pocítit ani teď, ani nikdy jindy.

„Ne, pane. Je registrován jako aktivní a je s týmem pro kontrolu škod v podpalubí,“ řekl Cortez, posunul si brýle na temeno hlavy a pohledem zůstával přikovaný k potápějící se lodi New York.

Simmons si nedovolil po zprávě žádný komfort úlevy. Sevřel zábradlí, dokud to šlachy v jeho rukou bolestí nevzdaly. Diskomfort mu pročistil hlavu a pomohl mu soustředit se.

„Kormidelníku, posuňte nás rovnoběžně s Americou,“ řekl Simmons. „Budou potřebovat naši pomoc při boji s těmi plameny.“

USS Zumwalt, podpalubí

Mike následoval požárního robota ve tvaru housenky průchodem a věděl, že ho dovede tam, kde ho bude nejvíce zapotřebí.

„Postříkej to tamhle,“ slyšel říkat Davidsona hlasem tlumeným plynovou maskou. Požár byl již téměř pod kontrolou. Brooks držel hasicí přístroj a stříkal pěnu a chladicí kapalinu na sežehnutý kov a roztavený kompozit. Davidson na kluka s čírem ukázal palec nahoru, ten druh komplimentu beze slov, který znamenal pro mladé nejvíc. Požární robot se posunoval vpřed a odpaloval svůj chemický náklad zpomalovače hoření poblíž místa dopadu ruské rakety.

Když se kouř projasnil, oválným otvorem v palubě nad nimi proniklo sluneční světlo v kuželu jako od svítilny. Mike nechal Brookse znovu postříkat stěny a opatrně vylezl nahoru, prostrčil otvorem hlavu a zkoumal poškození paluby. Zdálo se, že při zásahu se loď otáčela, takže raketa se odrazila směrem k nebi a ne do trupu. Žár nicméně sežehl celou nástavbu a roztavil kompozitní materiál do něčeho, co připomínalo spíše než design pro odrážení radarových vln vychladlou lávu. Rozhlédl se dál a viděl, jak se Zumwalt blíží k hořící USS America a dvě z požárních hadic na ni už stříkají vodu. Mike se podíval dolů a zahlédl postavu, roztaženou na nosítkách, se kterou někam spěchal jiný námořník a zdravotník. Byl to Parker; velký námořník při tom, jak se snažil hnout zčernalou paží, naříkal. Mike si krátce položil ruku na čelo, najednou unavený, a potom slezl zase dolů.

„Nástavba je roztavená na sračky,“ řekl Mike a sundal si plynovou masku. Davidson udělal totéž a lehce si odkašlal. Brooks si masku nechal.

„Sundej si tu masku, Mo, rozkaz hlavního chirurga. Kouření tě dneska nezabije,“ řekl Mike a zhluboka se nadechl.

Brooks si neochotně stáhl masku a zamrkal očima podlitýma krví. Mike se otočil na Davidsona. „Musíme to utěsnit a posílit ten materiál; až se dostaneme do vln, rychle se to tady začne namáčet.“

„A to se stane kdy?“ řekl Davidson. „Čínským raketám je jedno, na jakém jsme moři.“

„Pravda,“ řekl Mike. „Ale mně ne. Postarej se o loď a já se postarám o tebe. To by ti teď mělo stačit.“

„Můžeme tam plácnout nějaký epoxid a kevlar a pak to připevnit. Může být?“ zeptal se Davidson a šťoural se v zalehlém uchu.

„V pořádku,“ řekl Mike. „Máš něco s ušima?“

Davidson přikývl a řekl: „ Všechno zní jak v plechovém sudu. Ale nemějte starost, šéfe, pořád vás uslyším, když mě budete chtít seřvat.“

Vysílačka, kterou měl Mike přehozenou přes rameno, začala chrčet. „Šéfe? Tady kapitán,“ řekl jeho syn, jako by se musel vlastnímu otci identifikovat. „Jaký je váš stav? Přepínám.“

„Já jsem v pořádku, počítáme ale s mnoha zraněnými, jde hlavně o popáleniny, zlomeniny a prasklé ušní bubínky. Máme tady asi čtyřmetrovou díru a nějaké poškození od ohně a žáru. Jakkoliv jsme měli super stealth signaturu, můžete se s ní rozloučit. Raketa naštěstí nepronikla moc hluboko. Pokud vidím, nemáme žádné strukturální poškození. Hlavní laserová věž potřebuje zásadní opravy, aby se dostala zpátky do provozu, ale vypadá to, že dělo je stále funkční. Na té díře už pracuje tým pro kontrolu škod. Je nad čarou ponoru, ale chci ji mít utěsněnou.“

„Děkuju, šéfe. Věděl jsem, že se na tebe můžu spolehnout,“ řekl jeho syn. Mike rozeznával v jeho hlase úlevu a nebyl si jist, jestli to bylo jím, nebo rolí, kterou tu plnil. Dnes by to mohlo být obojí.