Kapitola 6

Mám ráda Bex i Liz. Vážně mám. Ale pokud se máte nepozorovaně dostat na Rosevillskou pouť a sledovat tak špičkového agenta, jako je pan Smith, asi nebudete úplně nadšení ze spolupráce s géniem v tmavých brýlích a lá Jackie Kennedyová a s holkou, co vypadá jako budoucí Miss Amerika (i když je z Británie).

„Jsem kontaktní osoba,“ řekla Bex, zatímco já číhala na náměstí za budkou s vodní nádrží a padacím sedátkem. Co chvíli jsem slyšela potlesk a cáknutí, jak se pod někým sedátko propadlo, když jeho kamarádi míčkem zasáhli terč. Míjeli mě lidé s párky v rohlíku a cukrovou vatou – hodně kalorií v malých porcích – a já si uvědomila, že i když je crème brûlée našeho kuchaře nepřekonatelné, jeho párkům v rohlíku přeci jen něco k dokonalosti chybí.

Tak jsem si jeden koupila – jako ten párek v rohlíku. Teď si nejspíš myslíte: co to jako je, ona jí během mise? Nebo: není to trochu nezodpovědné, jen tak tam stát s párkem v rohlíku a pusou mastnou od hořčice, když má sledovat tajného agenta? Jenže když chcete být správným neviditelným machrem (jak mi začali říkat, když jsem v devíti letech úspěšně sledovala svého otce po obchodním centru a snažila se zjistit, co mi dá k Vánocům), nemůžete se jenom schovávat za popelnicemi a kličkovat bočními uličkami. No fakt, co je na tom tajného? Skuteční neviditelní machři se neschovávají, ale splývají s okolím. Takže když dostanete chuť na párek v rohlíku, protože ho má každý třetí člověk kolem vás, prostě si ho taky koupíte – i s hořčicí! (Navíc špióni taky musí jíst.)

Bex se na vzdálenější straně náměstí ochomýtala kolem knihovny a já slyšela, jak se kousek od nás rozehrává vojenská kapela a připravuje se na pochod. Liz měla být za mnou, ale neviděla jsem ji. (Prosím, neříkejte mi, že si s sebou vzala věci k úkolu, který máme vypracovat na regeneraci molekul… ) Pan Smith byl asi sto metrů před Bex a hrál si na pana obyčejného, což mě strašně vyděsilo. Procházel ulicemi a já každou chvíli zahlédla jeho černé sako, ve kterém vypadal jako táta, co vodí svoje děti na fotbal a řeší, jestli bude nebo nebude mít na hypotéku. Uvědomila jsem si, že žádná falešná fasáda, kterou kdy na sobě Akademie Gillian Gallagherové měla, se ani za mák nemůže rovnat tomu, jak se dokáží maskovat její obyvatelé.

„Jak to jde, Vévodkyně?“ zeptala jsem se.

„Tohle krycí jméno se mi fakt nelíbí,“ odsekla Bex.

„Jak si přeješ, Princezno,“ odpověděla jsem.

„Cam– “ začala Bex, ale než mohla svou výhružku dokončit, ozval se mi v uchu Lizin hlas.

„Kde jsi, Chameleonko?“ naléhala Liz. „Zase jsem tě ztratila.“

„Jsem u té budky s vodní nádrží, Knihomole.“

„Zamávej nebo tak něco.“ Skoro jsem slyšela, jak se Liz natahuje na špičky a rozhlíží se v davu.

„To je trochu v rozporu s tím, co děláme, ne?“ poznamenala Bex.

„Ale jak asi mám jít za vámi a sledovat Smithe, když vás ne– aha, už nic,“ řekla Liz. „Už tě vidím.“

Otočila jsem se a říkala si: Jo, jasně, už chápu, proč je tak těžký si mě všimnout. Seděla jsem totiž na lavičce a nijak se neschovávala. Fakt. Nebyla bych vidět líp ani kdyby mi nad hlavou zářil nějaký velký neonový billboard. A přesně tohle většina lidí na sledování nechápe. Nikdo – dokonce ani moje nejlepší kamarádky – si nevšimne průměrně vypadající holky v normálních šatech, která sedí na lavičce s párkem v rohlíku v ruce. Pokud zvládnete sedět nehnutě a vypadat fakt obyčejně, je hrozně jednoduché stát se neviditelným.

„Jde zpátky,“ řekla Bex tiše a já věděla, že hra začíná. Roseville sice vypadal jako zapadákov, ale profesor Smith rozhodně nenechával nic náhodě. Vracel se z druhé strany náměstí stejnou cestou zpět, takže jsem vstala, protože to znamenalo, že mířil ke mně. Minul Bex, která dokázala sklonit hlavu a tvářit se jakoby nic. V takovou chvíli by to spoustě lidí nedalo. Amatér by se podíval na hodinky a otočil na podpatku, jako by si zrovna vzpomněl, že má být někde úplně jinde. Bex ale ne, ta šla jednoduše dál.

Na pouti byla minimálně polovina obyvatel Rosevillu, takže mě od pana Smithe na chodníku dělilo hodně chodců (což bylo dobře). Lidé si nehybných věcí všimnou pomaleji než věcí v pohybu, takže kdykoliv se profesor Smith rozhlédl, zůstala jsem nehybně stát. Když se dal znovu do kroku, počkala jsem pět vteřin a až pak jsem šla za ním. Hlavně jsem si ale pamatovala, co mi vždycky říkal táta: Když někoho sledujete, nedržte se ho, jako kdyby byl na provázku, ale spíš na gumičce, kterou můžete natahovat i stahovat – pohybujte se nezávisle na sledovaném. Když mě něco zaujalo, zastavila jsem se. Když někdo řekl něco vtipného, zasmála jsem se. Když jsem šla kolem stánku se zmrzlinou, koupila jsem si ji, ale přitom jsem pana Smithe stále koutkem oka sledovala.

Tím ale neříkám, že to bylo jednoduché. Ani náhodou. Pokaždé když jsem si představovala svou první misi, myslela jsem, že se budu snažit získat nějaké přísně tajné dokumenty nebo tak něco. Nikdy by mě nenapadlo, že budu na pouti sledovat našeho profesora ZeS a zjišťovat, čím zapíjí svoje oblíbené pouťové koláče. Nejhorší na tom všem bylo, že tohle bylo MNOHEM TĚŽŠÍ! Profesor Smith se choval, jako kdyby ti nájemní vrazi z KGB už byli na cestě do Rosevillu a používal všechny učebnicové způsoby, jak je setřást (nebo aspoň způsoby z těch učebnic, které jsem četla). Uvědomila jsem si, jak to pro něj musí být vyčerpávající. Občas se zničehonic otočil a vracel se stejnou cestou zpět, na rozích ulic se pečlivě rozhlížel nebo neustále naznačoval, že půjde na jednu stranu a pak se vydal na opačnou – i když si jen šel koupit pouťové koláče.

V jednu chvíli jsem měla fakt namále a byla jsem si jistá, že mě prokoukne, ale povedlo se mi schovat se za hlouček starších dam. Jenže pak jedna z nich zakopla o obrubník a já ji instinktivně zachytila. Profesor Smith se před námi zastavil u tmavé výkladní skříně a zadíval se do odrazu ve skle. Dobré bylo, že jsem stála padesát metrů za ním a obklopovalo mě moře šedivých vlasů a polyesteru. Špatné bylo, že jedna z těch žen se na mě podívala.

„Děkuji, mladá dámo,“ řekla a změřila si mě pohledem. „Známe se?“

A přesně v ten moment se mi v uchu ozvala Liz.

„My se prohodily?“ zeptala se skoro v panice. „Prohodily jsme si pozice?“

Profesor Smith šel dál a mířil k místu, kde byla Bex, takže jsem odpověděla: „Ano.“ Jenže díky tomu stará dáma jen zvedla obočí a zadívala se na mě ještě upřeněji.

„Nepamatuji si, že bych tě někdy viděla,“ odpověděla.

„Ale jistě, že ji znáš, Betty,“ odpověděla její přítelkyně a poklepala jí rukou na rameno. „To je to děvče od Jacksonů.“

Přesně proto jsem Chameleonka. Vypadám prostě jako holka od vedle (jen s tím rozdílem, že v našem domě máme senzory na otisky prstů, neprůstřelné dveře a tak… ).

„Ach ano! A babičku máte pořád ještě v nemocnici?“ zeptala se znovu ta starší z nich.

Dobře, možná jsem neznala Jacksonovy a už vůbec jsem neměla ponětí, jak se má jejich babička, ale na základě zkušeností se svou vlastní babičkou Morganovou jsem už věděla, že pokud na vás postarší žena něco vyzvídá, je to daleko horší, než čínské mučení vodou. Viděla jsem, že se profesor Smith přibližuje k Bex, ale v naslouchátku jsem slyšela, že se Bex směje a říká: „Jó, to je ono. Piráti, do toho!“ Zněla, jako kdyby nežila ničím jiným než pátečním fotbalovým zápasem. Jasně, Bex si sice pod slovem fotbal představovala spíš tu evropskou než americkou variantu, ale kluci jsou kluci a ulice zrovna zaplavoval testosteron v dresech. Nepotřebovala jsem ani fotku, abych si dokázala představit, kdo je středem zájmu těch kluků.

Staré dámy na mě hleděly stejně upřeně, jako kdybych byla jehla, do které se snaží navléct nit, takže jsem řekla jediné, co mě v tu chvíli napadlo: „Doktor Smith říká, že by měla jet na jih – někam, kde slunce pěkně hřeje.“ Ohlédla jsem se přes dav lidí, který obklopoval mě, na ten, co postával kolem Bex a doufala jsem, že mě slyšela a pochopila, že ji čekají komplikace.

Moje naděje se ale rozplynuly, když jsem zaslechla, jak říká: „Jo, taky mám ráda, když ten útok sehrají takhle.“

„To je dobře,“ odpověděla stará dáma. „A už ví, kam pojede?“

Zahlédla jsem, jak černé sako pana Smithe zmizelo za sloupy hlavního vchodu do knihovny.

„Vždyť ji znáte, je hrozný knihomol,“ pokračovala jsem a doufala, že Liz poslouchá. „Pořád musí být poblíž knihovny, vlastně skoro na rohu knihovny,“ procedila jsem mezi zuby, ale v tu chvíli mi v uších začalo praskat.

„Ach, ne!“ zamumlala Bex.

Skupina fotbalových fanoušků si to namířila přímo do parku, ale ona mezi nimi nebyla. Ať jsem se rozhlížela jakkoliv, neviděla jsem ani Bex, ani Smithe.

„Omlouvám se, dámy, ale musím už jít,“ vyrazila jsem ze sebe a spěchala pryč. „Knihomole,“ ptala jsem se, „vidíš je? Ztratila jsem sledovaného i zálohu z dohledu. Opakuji. Ztratila jsem sledovaného i…“

Došla jsem ke knihovně a prošla místa, kde jsem Smithe zahlédla naposledy, ale kolem stála jen řada oranžově zářících pouličních lamp. Protlačila jsem se zpět davem, obešla náměstí a došla na stejné místo jako na začátku, na opuštěné prostranství mezi obchodem s botami a radnicí, hned za budkou s vodní nádrží.

Měla jsem si víc hlídat okolí, já vím – základy špionáže pro začátečníky a tak vůbec – ale už bylo pozdě. Byly jsme tak blízko… taaaak blízko. Nechtěla jsem si to přiznat, ale přibližně ve chvíli, kdy jsem dojídala svůj kornoutek zmrzliny, jsem si začala představovat, jaké to bude, až nás Joe Solomon pochválí za dobrou práci.

Teď ale byli pryč – všichni. Smith, Bex i Liz. Ještě jsem ale nemohla sklopit hlavu a utíkat zpátky do školy, ještě ne. Byly jsme moc blízko. Vyrazila jsem ke stánku s pouťovými koláči, jedinému místu, o kterém jsme věděly, že tam Smith během večera půjde. Neměla jsem ale čas se zamyslet, kudy vlastně jdu nebo jak moc zástupce šerifa naplnil nádrž s vodou pod padajícím sedátkem. Zaslechla jsem cinkot baseballového míčku o kovový terč a koutkem oka jsem zaregistrovala pohyb, ale ani všechny technické výcviky na světě by mě nepřipravily na to, jak se postavit té přílivové vlně, která se mi přelila přes ramena.

Jo, přesně tak. Během své první tajné operace jsem se taky poprvé zúčastnila soutěže Miss Mokré tričko. Bylo mi jasné, že už si v budoucnu nejspíš nezopakuju ani jedno. Lidé ke mně přibíhali s ručníky a nabízeli mi odvoz domů.

Jasně, jsem v utajení, pomyslela jsem si, když jsem všem co nejobyčejněji poděkovala a mazala pryč. V půli cesty jsem si z kapsy vyndala promočenou dvacetidolarovku, koupila si mikinu s nápisem Piráti, do toho! a oblékla si ji.

V naslouchátku jsem místo podivného praskání slyšela už jen úplné ticho. Srdce se mi rozbušilo, když jsem si uvědomila, že stříbrný křížek, který mi visel na krku, byl sice super moderní, ale ne voděodolný. Kolem se prohnala banda Bexiných fotbalových fanoušků, ale ani jeden z nich se za mnou neotočil. Jako holce by mi samozřejmě nevadilo, kdyby se někdo z nich aspoň koutkem oka ohlédnul, ale jako špiónka jsem byla strašně ráda, že i když jsem promočená až na kost, moje krytí zůstalo zachováno. Zamířila jsem ke stánku s pouťovými koláči s vědomím, že na mě zpoza rohu musí vykouknout nějaká katastrofa – a svým způsobem taky vykoukla.

Bex a Liz seděly na lavičce. Pan Smith kolem nich pochodoval sem a tam a vypadal fakt děsivě. Jeho nová tvář působila už od začátku hodně přísně, ale jak tvrdé má rysy mi skutečně došlo až ve chvíli, kdy se naklonil k Liz a zařval: „Slečno Suttonová!“

Liz jako by se ještě zmenšila, zatímco Bex si zkřížila ruce na prsou a tvářila se naprosto znuděně.

„Chci vědět, co tu děláte!“ naléhal Smith. „Slečno Baxterová,“ otočil se na Bex, „vysvětlíte mi, proč jste se se slečnou Suttonovou opustily prostory školy. Vysvětlíte mi, proč jste mě posledních třicet minut sledovaly a…“ Viděla jsem, jak se mu změnil výraz, když něco pochopil. „A taky mi řeknete, kde je zrovna teď Joe Solomon.“

Liz a Bex si vyměnily dlouhý pohled. Pak se Bex otočila na pana Smithe.

„Měla jsem strašnou chuť na párek v rohlíku,“ řekla mu.

No, už jsem naznačila, že párky v rohlíku sice nebyly nejsilnější stránkou kuchařského týmu naší školy, ale pan Smith jí tenhle důvod nesežral, což se dalo předpokládat. Ani jí to sežrat neměl. Velmi dobře pochopil, co mu tím skutečně říkala: že mu neřekne vůbec nic.

To jsou moje holky.

Pak mi ale došlo, že bych nejspíš měla něco udělat. Koneckonců mise neskončila – ještě ne. Stále jsme měly naději. Třeba bych mohla ještě něco zachránit. Třeba…

Fakt jsem začínala Joea Solomona nesnášet. Nejdřív nás nechá sledovat chlápka, u kterého je naprosto jasné, že minimálně jednu z nás odhalí a pak nám ani neřekne, co máme dělat, když nás chytnou! Mám nějak odvést jeho pozornost a doufat, že se Bex a Liz podaří nenápadně utéct? Nebo mám najít nějakou zbraň a skočit na Smithe zezadu? Nebo jen přejít přes ulici a sednout si k nim na tu lavičku hanby?

Koutkem oka jsem zahlédla, jak kolem nás projela naše dodávka. Mohla zastavit a mohli se z ní vyrojit vojáci a zachránit nás, ale nic z toho se nestalo. Věděla jsem proč. V ulicích byly mraky lidí, kteří nesměli mít ani tušení, čeho jsou ty dvě holky na lavičce schopné. Mohla jsem své spolužačky zachránit, ale ne za cenu odhalení tajemství naší školy.

„Vstaňte,“ nařídil pan Smith Liz a hodil do koše flašku Dr. Peppera. „Vysvětlíte mi to ve škole.“

Zůstala jsem ve stínu a sledovala, jak Bex s Liz odcházejí. Když vaše nejlepší kamarádky projdou padesát metrů od vás a nevšimnou si toho, je vaše krytí fakt dobrý. A asi to je tak dobře, říkala jsem si. Koneckonců moje mise pořád ještě neskončila.

Počkala jsem, až zahnuli za roh a přešla jsem ulici. Nikdo mě nezastavoval, aby se zeptal, jak se jmenuju nebo aby mi říkal, že jsem podobná matce. Nemusela jsem se dívat, jak se lidem v očích náhle objeví výraz nervózního smutku, když jim dojde, že jsem Cammie Morganová – z rodiny těch Morganových – ta, které umřel táta. Tady v Rosevillu jsem byla jen obyčejná holka a cítila jsem se strašně dobře, až se mi ani nechtělo vyndat z kapsy kapesník, sáhnout do popelnice a opatrně z něj vyndat flašku, kterou tam vyhodil pan Smith – ale stejně jsem to udělala.

„Úkol splněn,“ zašeptala jsem. Pak jsem se otočila, protože jsem věděla, že je načase vrátit se do světa, kde umím být neviditelná, ale ne neznámá.

A přesně v tu chvíli jsem ho uviděla: kluka na druhé straně ulice. Jak se na mě dívá.

Kapitola 7

V tom šoku mi láhev vypadla z ruky na zem, ale nerozbila se. Skutálela se k obrubníku, tak jsem sklonila a chtěla ji zvednout, ale předběhla mě jiná ruka. Docela velká a rozhodně klučičí ruka a lhala bych, kdybych nepřiznala, že když se bezděčně dotkla mého malíčku, zabrnělo mi v něm skoro stejně, jako kdybych si ho namazala krémem Dr. Fibse na dočasnou modifikaci otisku prstů (ale mnohem příjemněji).

Narovnala jsem se a vzala si zpět flašku, kterou mi ten kluk podával.

„Ahoj.“ Jednou rukou tiskl kapsu svých vytahaných džín, jako by je vyzýval, aby se samy stáhly dolů k jeho adidaskám, které ještě zářily novotou prvního školního dne. „Takže, chodíš sem často?“ zeptal se lehce ironicky. Nemohla jsem si pomoct – usmála jsem se. „No, ani nemusíš odpovídat, protože já znám všechny popelnice ve městě a tahle je sice docela pěkná, ale není to úplně koš, ve kterém by se holka jako ty běžně přehrabovala.“ Otevřela jsem pusu, abych se ohradila, ale pokračoval dál. „Zatímco na Sedmé ulici je pár fakt pěkných popelnic.“

Vzpomněla jsem si na první hodinu s panem Solomonem a podívala se na něj pozorněji: asi metr osmdesát, hnědé vlnité vlasy a oči, které by předčily i ty Solomonovy. Ale nejvíc mě zaujal jeho úsměv. Normálně bych ho vůbec nerozebírala, jenže se zdálo, jako by se mu odrážel v celém obličeji – v očích, ve rtech, ve tvářích. Nebylo to tím, že by nějak cenil zuby nebo tak něco. Usmíval se zkrátka nenuceně a uvolněně – jakoby nic. Jenže já asi v této oblasti nebyla nejobjektivnějším posuzovatelem, vzhledem k tomu, že se usmíval na mě.

„To musí být hodně neobyčejná flaška,“ řekl (s úsměvem, samozřejmě).

Uvědomila jsem si, jak absurdně jsem musela vypadat. A jak se tak na mě vřele usmíval, všechno – moje falešná identita i celá mise – se mi vypařilo z hlavy a vypadla ze mě první věc, která mi přišla na mysl.

„Mám kočku!“ vyhrkla jsem.

Povytáhl obočí a já si představila, jak bleskově vytahuje mobil a volá do nejbližšího blázince, že se v Rosevillu pohybuju bez dozoru.

„Ráda si hraje s flaškama,“ blábolila jsem dál rychlostí dvě stě kilometrů za hodinu. „Ale tu poslední rozbila a zapíchla si do packy kus skla. Suzie! Tak se jmenuje – ta, co si zapíchla to sklo do packy – jiný teda nemám – kočky, ne flašky. A proto potřebuju tuhle flašku. I když si nejsem ani jistá, že ji bude chtít po tom, co měla –“

„– ten zážitek se sklem v pacce,“ dořekl větu za mě.

Vděčně jsem vydechla a byla ráda, že jsem dostala možnost chytit dech.

„Přesně.“

Jasně, takhle se chová vyškolená tajná vládní agentka, když jí bouchne krytí. Ale na druhou stranu v tom asi hrálo určitou roli to, že ten, kdo ji odhalil, vypadal jako mix mladého George Clooneyho a Orlanda Blooma. (Kdyby vypadal jako poloviční Clooney a poloviční hobit, pravděpodobně bych byla schopná si zachovat určitou myšlenkovou souslednost.)

Koutkem okem jsem zahlédla, jak dodávka DHL zabočila do uličky. Cítila jsem, jak tam přistavila a čekala. Otočila jsem se, abych k ní vyrazila, ale ten kluk byl rychlejší.

„Takže, jsi v Rosevillu nová?“ zeptal se. Podívala jsem se na něj. Solomon by asi nezačal troubit, aby mi naznačil, že sebou mám hodit, ale i přes rozbité sluchátko jsem cítila jeho nervozitu a věděla jsem, že mi utíká čas.

„Já… ehm, jak jsi to poznal?“

Pokrčil rameny a zasunul ruce hlouběji do kapes. „Bydlím v Rosevillu celý život. Všichni co znám tady bydlí celý svůj život. Ale tebe jsem tady nikdy neviděl.“

Možná to bude tím, že jsem ta, kterou nikdy nikdo nevidí, chtělo se mi dodat. Jenže on mě viděl, uvědomila jsem si a ta myšlenka mi vyrazila dech, jako kdybych dostala pořádnou ránu do břicha (k čemuž to, myslím, můžu naprosto kvalifikovaně přirovnat).

„Ale… vlastně…“ řekl, jako kdyby ho zrovna něco napadlo. „Vlastně se určitě uvidíme ve škole.“

Co? Na vteřinu jsem se zarazila. Jak by se asi nějaký kluk mohl dostat na Akademii Gillian Gallagherové (zvlášť když Tina Waltersová přísahá, že někde ve státě Maine je přísně tajná chlapecká škola a každý rok se snaží mou mámu přesvědčit, abychom si tam udělaly školní výlet)?

Pak jsem si ale vzpomněla na svoje krytí – jsem normální holka. Jenže na chodbě Rosevillské střední mě nepotká, takže jsem potřásla hlavou. „Já nechodím do školy.“

Zatvářil se překvapeně, ale pak mu pohled sklouzl níž (ne TAKHLE – měla jsem na sobě mikinu, jasný? Krom toho by ani moc neměl na co koukat.) Podívala jsem se na stříbrný křížek, zářící na nové černé mikině.

„Aha… takže tě učí doma nebo tak něco?“ zeptal se a já přikývla. „Z náboženských důvodů?“

„No,“ odpověděla jsem a říkala si, že to zní stejně důvěryhodně jako cokoliv jiného. „Tak nějak.“ Vykročila jsem k dodávce, ke spolužačkám, ke svému domovu. „Musím jít.“

„Hej!“ zavolal za mnou. „Je tma. Doprovodím tě domů, víš jak, aby se ti nic nestalo.“ Byla jsem si celkem jistá, že bych ho dokázala zabít jen za použití té flašky, co jsem držela v ruce, takže bych se té nabídce mohla vysmát, ale zněl fakt mile.

„To je v pohodě,“ vyhrkla jsem a spěchala pryč.

„Tak aby se nic nestalo mně.“

Nemohla jsem si pomoct a se smíchem jsem odpověděla: „Vrať se na pouť!“

Ještě deset kroků, zahnula bych za roh a byla bych volná, jenže jsem zaslechla, jak říká: „Hele, jak se vlastně jmenuješ?“

„Cammie!“ Nevím, proč jsem to řekla, ale jakmile jsem svoje jméno vypustila z úst, nemohla jsem ho už vzít zpět. „Jmenuju se Cammie,“ zopakovala jsem, jako kdybych si zkoušela, jak to zní.

„Hej, Cammie…“ Línými kroky kráčel opačným směrem – zpátky mezi světla a hlasy rozjeté pouti. „Řekni Suzie, že má fakt kliku.“

Řekl někdy někdo něco víc sexy? Myslím, že ani náhodou!

„A mimochodem, já jsem Josh.“

Rozběhla jsem se a ještě zavolala: „Měj se, Joshi.“

Ale než k němu ta slova mohla dolehnout, byla jsem pryč.

Dodávka DHL stála na konci ulice se zhasnutými světly. Uvědomila jsem si, že pořád držím v ruce tu flašku pana Smithe, ale chvíli jsem si nedokázala vybavit, proč ji vlastně nesu. Já vím. Až se za to stydím – kvůli deseti vteřinám s nějakým klukem jsem úplně zapomněla na svůj úkol. Ale pak jsem se na ni podívala a vzpomněla si, kdo jsem – proč tady jsem – a bylo mi jasný, že je na čase pustit z hlavy kluky, odpadkové koše i kočky jménem Suzie. A srovnat si, co je moje pravá a co falešná identita.

Otevřela jsem dveře dodávky a čekala, že na mě vykouknou mé spolužačky a budou mi závidět, jak superšpiónsky jsem tu misi zvládla, ale místo toho na mě čekaly jen samé balíky. Dokonce i televize byla pryč. Místo výkřiků s gratulacemi se mi v mysli znovu ozvalo: řekni Suzie, že má fakt kliku, a pak už jen ticho. Došlo mi, že je něco špatně.

Vylezla jsem ven. Prohledala jsem místo řidiče a na palubní desce jsem našla zářivě oranžovou čepici. Ležela tam tak, jak ji tam nejspíš nechal skutečný majitel auta. Jak jsme si dodávku vzali, tak jsme ji i vrátili a mně teď zůstala jen láhev v ruce a vědomí, že se musím vydat na dlouhou cestu domů.

Běh na tři kilometry v mokrých džínách byla zřejmě karmická odplata za to, že jsem si dala jak párek v rohlíku, tak zmrzlinu. Když jsem ale doběhla na kraj města, už mi to až tolik nevadilo. Při běhání jsem si srovnala myšlenky. Znovu jsem stála na ulici s Joshem. Dívala jsem se, jak Liz a Bex zachází s panem Smithem za roh. Mluvila jsem s tou starou dámou o babičce, kterou jsem neznala. Byla jsem jen obyčejnou holkou na pouti.

Mezi stromy začala prosvítat světla školy. Vnímala jsem, jak se mi chodidla pravidelně odráží od chodníku. Mokrá džínovina se mi třela o stehna. Po zádech mi stékal pot. Máma vždycky říkala, že špióni musí věřit svému instinktu a ten mi právě teď říkal, že se nechci vrátit do školy a nechci být poblíž Joea Solomona nebo pana Smithe a než jsem doběhla k hlavní bráně, dala bych cokoliv za to, abych nemusela jít dál.

„Měla ses fajn, Cam?“ ze strážního domku se vynořil podsaditý muž s moderně zastřiženými vlasy a žvýkačkou v puse, která tam byla úplně vždycky. Věděl, jak se jmenuju i když nás nikdy nikdo nepředstavil. Kdyby jo, nejspíš bych mu říkala jinak než Žvýkačkový hlídač. Takhle to ale byl jen další chlápek, který pracoval pro mámu, nejspíš byl na nějaké misi s tátou a věděl o mém životě všechno, zatímco já o tom jeho neměla ani páru.

Náhle jsem strašně chtěla zpátky na lavičku v Rosevillu. Stýskalo se mi po tom hlasitém, anonymním chaosu na náměstí.

Rozběhla jsem se po příjezdové silnici, ale hlídač na mě zavolal: „Hej, Cam, nechceš svézt?“ Ukázal na červené golfové vozítko za strážním domkem.

„Ne, dík.“ Zakroutila jsem hlavou. „Dobrou noc.“

Mrzí mě, že nevím, jak se jmenujete.

Ve vstupní hale jsem si to namířila rovnou ke schodům. Toužila jsem jen po sprše a posteli. Chtěla jsem ze sebe setřást ten stísněný pocit, který se mě držel od chvíle, kdy jsem v dodávce našla jen tu oranžovou čepici. Pořád jsem měla i Smithovu láhev, ale něco mi říkalo, že o ni vlastně vůbec nešlo.

Pak jsem zaslechla kroky.

„Počkejte!“ zavolal na mě pan Mosckowitz, zatímco spěchal za mnou.

„Dobrý večer, pane M. Dneska jste řídil fakt dobře,“ řekla jsem mu, protože jsem si uvědomila, že to byla i jeho první mise.

Musel za mnou běžet kvůli něčemu fakt důležitému, ale v ten moment se mu naprosto změnil výraz v obličeji. Úplně se rozzářil (ale ne jako tenkrát, když testoval žáruvzdorný gel na kůži pro Dr. Fibse.)

„Myslíte?“ zeptal se. „Měl jsem totiž pocit, že jsem u té druhé značky možná trochu moc váhal. Levně, rychle, expresně,“ pokračoval a máchl přitom rukou do vzduchu, „to je heslo DHL, takže si nejsem jistý, jestli by se skutečný řidič takhle zasekl.“

„No,“ kývla jsem na něj, „mně to přišlo akorát. Vždyť víte, že nejhorší zpoždění bývá kvůli nehodám.“

Znovu se rozzářil. „Myslíte?“

„Jel jste skvěle.“

Otočila jsem se a začala znovu šlapat do schodů, ale pan Mosckowitz mě zastavil.

„Ehm, jejda, počkejte. Měl jsem vám říct…“ zarazil se a já si představila, jak v mozku prochází každý gigabyte, „… že máte jít na hodinu tajných operací na debrífink.“

Jasně, pomyslela jsem si a pevněji stiskla svou flašku. Jasně, že to ještě neskončilo.

Když mi optické skenery projížděly obličej, zaslechla jsem, jak se pan Mosckowitz ještě ptá: „Takže Cammie, to byla zábava, co?“

A já si uvědomila, že ten nejgeniálnější člověk na světě chce, abych mu potvrdila, že si dnešek užil. Asi mě to tady nikdy nepřestane překvapovat.

Kapitola 8

Když jsem vystoupila v suterénu jedna, byla tam úplná tma. Procházela jsem bludištěm skel, skrz které prosvítaly jen cedule s nouzovými východy a blikající monitory. Minula jsem knihovnu plnou dokumentů s informacemi příliš citlivými pro nižší ročníky a taky balkón, který patřil k obrovské tříposchoďové místnosti, velké jako tělocvična, s pohyblivými zdmi a atrapami postav. S Bex jsme jí říkaly dětské hřiště – akorát si v něm místo dětí hrají špióni.

Jak jsem se blížila k naší učebně, začínalo být v chodbě čím dál více vidět a za chvíli jsem za sklem zahlédla prosvítající siluety svých spolužaček. Seděly mlčky. Mlčel i pan Solomon. Potichu jsem prošla otevřenými dveřmi. Seděly na svých obvyklých místech. Solomon se pohodlně opíral o nízkou knihovničku v zadní části místnosti, ruce položené na tmavém dřevě. Stála jsem ve dveřích a nevěděla, co mám dělat.

„Mám tu láhev,“ řekla jsem nakonec. Ale Joe Solomon se neusmál. Neřekl dobrá práce. Vůbec se na mě nepodíval. Jen se dál opíral o tu knihovničku a zíral na bíle kachličky na podlaze.

„Pojďte dál, slečno Morganová,“ řekl tiše. „Už na vás čekáme.“

Šla jsem na své místo na druhé straně třídy a až tehdy jsem si jich všimla – dvou prázdných židlí. Očima jsem hledala některou z holek, ale žádná mi pohled neopětovala.

„Už by měly být…“ začala jsem, ale přesně v tu chvíli vzal pan Solomon dálkový ovladač a zmáčkl ho. Světla ve třídě zhasla s výjimkou úzkého paprsku, vycházejícího z projektoru za ním. Stála jsem přímo v něm a na fotce, kterou promítal na plátno, se objevila moje silueta.

Na fotce byla Bex, jak sedí na zídce před Rosevillskou knihovnou. Pak jsem zaslechla kliknutí a objevila se nová fotka. Viděly jsme Liz, jak vykukuje zpoza stromu, což se fakt nedělá, ale pan Solomon to nekomentoval. Jeho mlčení však bylo ještě horší. Další kliknutí. Bex, ohlížející se za sebe při přecházení ulice. Klik. Liz, stojící vedle stánku s pouťovými koláči.

„Tak se zeptejte, slečno Morganová,“ řekl a jeho hlas se zlověstně nesl potemnělou učebnou. „Zajímá vás přece, kde jsou, ne?“

Zajímalo mě to, ale zároveň jsem se jeho odpovědi bála. Na plátně se střídaly další fotky, fotky pořízené nějakou vynikající a zkušenou sledovací skupinou. Bex ani Liz si jich nevšimly – já si jich nevšimla – a přesto sledovali každý náš krok. Cítila jsem se jako kořist.

„Zeptejte se mě, proč tu nejsou,“ naléhal pan Solomon. V přítmí jsem viděla jeho siluetu s rukama zkříženýma na prsou. „Chcete se přece stát špiónkou, Chameleonko, nebo ne?“ Moje krycí jméno znělo z jeho úst posměšně. „Tak mi řekněte, co se stane se špióny, které někdo odhalí.“

Ne, pomyslela jsem si.

Další klik.

To je Bex? Jasně, že není – byla s panem Smithem. Byla v bezpečí, ale nemohla jsem od té temné a drsné fotky na plátně odtrhnout oči. Z plátna na mě zírala zkrvavená a napuchlá tvář. Zachvěla jsem se strachem.

„První si nevezmou Bex,“ pokračoval. „Začnou s Liz.“

Další kliknutí a dívala jsem se na hubené ruce svázané za židlí a záplavu blonďatých vlasů.

„Tihle lidé vědí, co dělají. Ví, že nemá cenu mlátit Bex, že ji mnohem víc zasáhne, když uslyší křičet bolestí svou kamarádku.“

Světlo vycházející z projektoru mě hřálo na kůži. Solomon přišel blíž. Viděla jsem, jak se jeho stín objevil na plátně vedle mého.

„A Liz bude křičet – vydrží to tak šest hodin, než bude tak dehydratovaná, že už nedokáže vydat ani hlásku.“ Začaly se mi dělat mžitky před očima a třásla se mi kolena. Srdce mi hrůzou bušilo tak nahlas, že jsem Solomona skoro neslyšela, když zašeptal: „Tak začnou s Bex.“ Další kliknutí. „Pro ni mají připraveno něco speciálního.“

Asi budu zvracet, pomyslela jsem si. Nedokázala jsem se mu podívat do očí.

„Tohle vás čeká.“ Přiměl mě podívat se na tu fotku. „Podívejte se, co dělají s vašimi kamarádkami!“

„Přestaňte!“ zařvala jsem. „Přestaňte.“ Láhev mi vypadla z ruky. Roztříštila se a kusy skla se rozlítly po podlaze.

„Přišla jste o dvě třetiny svého týmu. S vašimi kamarádkami je konec.“

„Ne,“ řekla jsem znovu. „Přestaňte už.“

„Ne, slečno Morganová. Jak tohle všechno jednou začne, nepřestane to.“ Tvář mi pulzovala horkem a oči jsem měla napuchlé. „Nikdy to nepřestane.“

Ano, nikdy to nepřestane. Měl pravdu a já to moc dobře věděla.

Cítila jsem, spíš než viděla, že se pan Solomon otočil na ostatní a zeptal se: „Pořád se chcete stát tajnými agentkami?“

Nikdo se nepřihlásil. Nikdo nepromluvil. Ani se to od nás nečekalo.

„V příštím semestru, dámy, už nebudou tajné operace povinné pro všechny, ale v tomto ještě ano. Nikdo s nimi tedy neskončí jen proto, že má teď strach. Znovu už se – v tomto semestru – takto bát nebudete. Na to vám dávám své slovo.“

Světla nad námi se rozsvítila a dvanáct dívek před tou náhlou září zamžouralo očima. Pan Solomon se ještě ve dveřích zastavil. „A dámy, pokud teď nemáte strach, můžete to zabalit rovnou.“

Odsunul skleněnou přepážku, za kterou seděly Bex s Liz – živé a zdravé – a odešel.

Dlouho jsme mlčky seděly a poslouchaly, jak jeho kroky utichají.

V pokoji nás přivítala hromada oblečení a módních doplňků, které pro nás na začátku večera byly tak důležité. Teď byly naprosto bezvýznamné.

Macey spala. Nebo možná spánek předstírala, bylo mi to fuk. Měla nasazená fakt drahá, značková sluchátka s odhlučněním (asi aby ji nebudil ten zvuk, který vyluzoval vzduch procházející skrz náušnici v jejím nose), takže jsme s Bex a Liz klidně mohly mluvit nebo křičet. Ale nedělaly jsme ani jedno.

Dokonce i Bex přišla o svůj elán, to na tom bylo asi nejděsivější. Chtěla jsem, aby hodila do placu nějaký vtip. Aby nám zahrála, co všechno jim říkal Smith, když se s ním vracely domů. Chtěla jsem, aby se Bex dožadovala pozornosti a náš pokoj trochu rozsvítila. Ale místo toho jsme všechny mlčky seděly tak dlouho, až jsem to nevydržela.

„Holky, já –“ začala jsem, protože jsem se chtěla omluvit, ale Bex mě zastavila.

„Udělala bych to samé,“ řekla a podívala se na Liz.

„Já taky,“ souhlasila Liz.

„Jo, ale…“ chtěla jsem říct něco jiného, ale nevěděla jsem, co by to mělo být.

Macey se převalila v posteli, ale neotevřela oči. Podívala jsem se na hodiny a uvědomila si, že už byla skoro jedna.

„Byl Smith naštvaný?“ zeptala jsem se po chvíli.

Liz si zrovna v koupelně čistila zuby, takže mi odpověděla Bex.

„Nemyslím. Nejspíš se tomu teď směje, ne?“

„Možná,“ odpověděla jsem.

Oblékla jsem si pyžamo.

„Říkal ale, že tě ani jednou neviděl,“ dodala Bex, jako by si na to teprve teď vzpomněla.

„Jo, Cammie, udělalo to na něj fakt dojem, když se dozvěděl, žes tam byla taky. Jakože fakt velký dojem,“ přihodila Liz, která zrovna přišla.

Něco mě zastudilo na prsou a rukou jsem nahmátla malý stříbrný křížek, který jsem měla kolem krku. Došlo mi, že někdo jiný mě ale skutečně viděl. Do té chvíle se mi obraz toho kluka z hlavy skoro vypařil.

„Takže,“ zeptala se Liz, „co se dělo po tom, co jsme odešly?“

Stiskla jsem křížek a odpověděla: „Nic.“

Nevím, proč jsem jim o Joshovi neřekla. Mohlo to přece něco znamenat. Když s vámi někdo začne jen tak komunikovat během operace, přece to svým nadřízeným – nebo dokonce nejlepším kamarádům – nezamlčíte. Ale já si to nechala pro sebe – možná, že mi to nepřišlo důležité, ale spíš proto, že když už jsem žila tam, kde o mě všichni věděli všechno, bylo fajn vědět, že v knize mého života je aspoň jedna kapitola, kterou jsem četla jen já.

Kapitola 9

Hodiny kulturní asimilace jsou úplně jiné než všechny ostatní předměty, asi i proto se čajovna madam Dabneyové liší od ostatních učeben. Na zdech visí francouzské hedvábí, na stropě křišťálové lustry. Všechno je elegantní a vkusné. Připomíná nám to, že nemusíme být jen špiónky, ale i dámy.

Někdy mě její hodiny hrozně nebaví a celou dobu si říkám, že učit se kaligrafii nebo jak vyšívat krajky je (kromě možného využití ke kryptografii) strašná ztráta času. Jindy zase madam Dabneyovou poslouchám moc ráda, zvlášť když se ladně prochází po třídě, v ruce kapesník s vyšitým monogramem a vypráví o tom, jaké květiny jsou zrovna v květu nebo jak se vyvíjel waltz.

Den po naší první misi byl jedním z těch druhých případů. Sice jsem zvorala operaci, ale ještě pořád jsem uměla dokonale prostřít stůl, takže mi bylo vyloženě líto, když madam Dabneyová řekla: „Ach můj bože, děvčata, to už je ale hodin.“ Ani se mi nechtělo začít sklízet ten krásný porcelán. Nebo jít dolů a znovu se setkat s panem Solomonem.

„Děvčata, ještě než odejdete,“ řekla však madam Dabneyová vzrušeným hlasem plným očekávání, který mě zaujal, „chci vám něco říct!“

Cinkot porcelánu okamžitě utichl a všechny jsme ji napjatě poslouchaly.

„Je na čase, abyste ve svém vzdělávání na Akademii Gillian Gallagherové zase o něco pokročily, takže…“ Upravila si brýle. „… dnes odpoledne společně zahájíme lekce autoškoly!“

Panebože! Úplně jsem zapomněla na autoškolu! Ve volitelných předmětech sice mezi sebou můžeme zápasit nebo míchat protilátky na vzácné jedy, ale jakmile jde o ošidnější záležitosti jako nastavení zpětného zrcátka nebo přednost v jízdě na křižovatce se čtyřmi stopkami, neponechává správní rada Akademie Gillian Gallagherové nic náhodě. Nemluvě o slevě na pojištění, kterou je třeba také brát v potaz.

„Budeme postupovat ve skupinkách po čtyřech – podle pokojů,“pokračovala madam Dabneyová. Podívala se do papírů a pak na Liz, Bex a mě. „Začneme s vámi čtyřmi.“

Liz se na nás nechápavě otočila. „Čtyřmi?“ zašeptala a zrovna, když jí to začalo docházet, ozvala se ze zadní části učebny Macey.

„Bude sranda.“

(Nemusím říkat, že to myslela sarkasticky, že?)

Odpoledne jsme prošly sloupořadím po schodech dolů ke školním autům, kde už na nás čekal starý Ford Taurus se zářící cedulí AUTOŠKOLA na střeše.

Máma mi říkala, že madam Dabneyová strávila většinu své kariéry v tajných nacistických buňkách, které ve Francii fungovaly i po druhé světové válce, ale někdy jsem měla trochu problém tomu věřit – zvlášť, když teď tato dáma přišla v tričku s nápisem Dej brzdě šanci!

„Ách, děvčata! Bude to skvělé!“ Oznámila nám. Následně ukázala na brzdu. „Tím se auto zastavuje,“ řekla a pak poukázala na plyn s vysvětlením: „Tím se auto rozjede.“ Nejšílenější na tom ale bylo, že Liz si z toho dělala poznámky.

Přitom ta holka má fotografickou paměť! Do Mensy ji přijali, když jí bylo osm! A přesto cítila potřebu překreslit si řadící páku a přesně si poznačit, kterou páčkou se zapínají stěrače.

„Hlavně si nezapomeň napsat, že volant je kulatý,“ řekla jsem a Liz si skutečně do sešitu začala psát V-O-L-, než jí došlo, že si dělám legraci.

„Cammie, nedělej si ze mě srandu,“ ohradila se jako vždycky. Jenže pak to Macey posměšně zopakovala („Jo, Cammie, nedělej si ze mě srandu.“) a i Liz by jí v ten moment nejradši jednu natáhla.

„Takže děvčata,“ řekla madam Dabneyová, „soustřeďte se.“ Sevřela ruce, jako by se chtěla modlit a otočila se na Bex. „Rebeko, má milá, co kdybyste začala?“

Zalapala jsem po dechu. Nevykládejte si to špatně: mám Bex ráda. Je to moje nejlepší kamarádka. Ale já řídila od doby, kdy jsem byla dost velká, abych dohlédla za volant a dosáhla na pedály (což je podle dědy Morgana zásadní chvíle v životě každého dítěte na farmě), takže proč by měla zrovna Bex, rodilá Londýňanka, která většinu svého dětství strávila v metru nebo taxíku, být první, kdo se pustí na silnici číslo 10?

Utěšovala jsem se tím, že Bex je moje nejlepší kamarádka a že je přece ve všem dobrá. Nebo jsem si to alespoň myslela do chvíle, než vjela na silnici. DO PROTISMĚRU! Jasně, mohlo to být docela vtipné, až na to, že to bylo v kopci – to jsem ještě neříkala? Byl to takový ten kopec, přes který není vidět ani velký tahač s návěsem, pokud se před vámi neobjeví vteřinu předtím, než to do vás napálí. Jenže jsem byla jediná, kdo to viděl. Madam Dabneyová si něco zapisovala, Liz dělala úkol do biochemie a Macey si zachraňovala nehet.

Chtěla jsem vykřiknout, ale zřejmě jsem dočasně ztratila hlas. Nikdo jiný než Bex přitom silnici nesledoval, jenže ta si bohužel myslela, že jede po té pravé straně silnice – teda po levé – no, to je jedno (rozumíme si).

Hlas se mi vrátil právě včas, abych na ni zařvala: „BEX!“.

„Co je?“ zeptala se jen a strhla volant do boční ulice. Za jiných okolností by to byla katastrofa, ale v tomto případě nám to vlastně zachránilo život. Osud je někdy fakt vrtkavý – k tomu nejspíš postupně dojdou všichni špióni.

Bex zpomalila a naprosto neohroženě si to namířila do města.

Za supermarketem znovu zabočila a skoro sejmula městského strážníka u Rosevillské základky. Pak ji madam Dabneyová přiměla zajet na parkoviště u obchodu a vyměnit si místo s Macey. Bex to ale vůbec nenaštvalo, což mě samo o sobě trochu děsilo. Naopak se tvářila velmi spokojeně. Otevřela dveře a donutila mě, abych strčila do Liz a posunula ji na místo, kde předtím seděla Macey. Jenže to bylo o dost těžší, než se zdálo, protože Liz seděla jakoby… jak to říct… zkameněla.

Madam Dabneyová se očividně z jízdy s Bex poučila, protože když Macey vyjela do ulic, začaly se z předního sedadla ozývat věty typu: „Pomalu s tím plynem, drahouškové“ a „Tak a tady je stopka, miláčkové“.

Věci se začínaly pomalu uklidňovat. Vlastně to bylo vážně fajn, jezdit v autě se dvěma nejlepšíma kamarádkama na světě a cítit na sobě sluneční paprsky, které na nás dopadaly skrz okna. Bylo to skoro úplně normální – respektive tak normální, jak jen to může být, když do jednoho auta posadíte tři geniální holky, jednu dědičku kosmetického impéria, jejíž otec je navíc senátor, a jednu tajnou agentku.

Uvelebila jsem se na zadním sedadle mezi Liz a Bex a začínala jsem si říkat, že by to asi bylo příliš, chtít si dopředu prohlédnout město, kde jsme měly sledovat nejhledanějšího muže na planetě. Jo jo, to by bylo vůči němu fakt nespravedlivý. Za denního světla jsem si všímala tisíce nenápadných míst, ze kterých bychom ho mohly sledovat a boční uličky, ze kterých by byly skvělé zkratky. Navzdory všemu, co se stalo, jsem měla sto chutí se s panem Smithem utkat ještě jednou. Úplně nejvíc jsem ale přemýšlela o tom klukovi, kterého jsem potkala. Byl skutečný? Vážně tudy chodí?

Odpověď na sebe nenechala dlouho čekat.

***

„Co tam sakra děláš?“ zeptala se mě Bex.

„Hledám čočky,“ odsekla jsem.

„Vždyť přece vidíš dobře,“ oponovala mi Liz.

„Já prostě… prostě… prostě se teď nemůžu dívat.“

Věděla jsem, že jsme nejspíš zastavily na jednom ze dvou semaforů ve městě, takže Josh už musel být hodně blízko.

„Co je?“ zeptala se Bex šeptem. „Co se děje?“ Přepnula do špiónského módu, narovnala se a rozhlédla. „Nikde nic. Jen teda přicházíš o pohled na fakt velkého fešáka na třetí hodině.“

Liz natáhla krk, aby se podívala. „Áááá, jo, je to trochu vyžle, ale rozhodně stojí za to.“ Pak ale pokrčila rameny, „Hm, tak nic. Hází na nás Gallagherský pohled,“ řekla.

Netuším, kdo s tím začal, ale takhle jsme říkaly tomu, jak se na nás lidé koukali, když jim došlo, do jaké školy chodíme. V takových chvílích jsem fakt nesnášela naše krytí – že se na mě mají dívat jako na privilegovanou a rozmazlenou slečinku. Jako na další Macey McHenryovou. Chtěla jsem jim říct, že jsem strávila léto mytím ryb a zavařováním zeleniny, ale jen jsem to připsala na seznam tisíce věcí, které se o mně lidé z Rosevillu nikdy nedozví. I špiónky občas zamrzí, když je lidi jako Josh považují za křížence mezi Charlesem Mansonem a Paris Hiltonovou.

„Jo, ale furt je to kluk,“ řekla Bex toužebně. „Hej, Cam, koukni na něj.“

„Nechci se dívat na žádnýho kluka!“ odsekla jsem. „Jeho vlnitý vlasy mě nezajímají.“

„Kdo říkal, že má vlnitý vlasy?“

Ach jo, Bex je dobrá.

„Já tomu nevěřím!“ řekla Liz a zuřivě přecházela po pokoji. Od chvíle, kdy jsme se vrátily do školy, si nesedla. Jen přecházela tam a zpátky a snažila se to celé pochopit. Nemohla jsem jí to vyčítat. Lizino životní přesvědčení odpovídá poměrně přesně životnímu přesvědčení všech geniálních vědců. Život musí být něco, co jde ověřit v laboratoři nebo v knize. Myslela si, že mě zná. Já si myslela, že se znám. Jenže to vypadalo, že obě můžeme tuhle hypotézu vyhodit z okna a začít znovu – což se nám vůbec nechtělo.

Nemohla jsem jí dát najevo, jak moc mě to vzalo, takže jsem zvolila druhou nejlepší variantu: rozčílila jsem se.

„Čemu konkrétně nemůžeš věřit?“ zeptala jsem se. „Že se na mě nějaký kluk podíval?“ Jasně, nikdy nebudu exotická kráska jako Bex nebo drobná panenka v nouzi jako Liz, ale rozhodně nejsem šereda. Zrcadla se hrůzou netříští, když kolem nich jdu. Děda mi říká andílku. To bylo vážně tak překvapující, že někomu stojím za povšimnutí?

„Cam!“ ozvala se Bex. „Tak to přece není.“

Liz rozhodila rukama do stran. „Nemůžu uvěřit, žes nám to neřekla! Žes to neřekla nikomu.“

Lizina definice někoho neznamenala někdo. Tím někým myslela profesory.

„No a co?“ chtěla jsem to celé smést ze stolu.

„No a co?“ zopakovala Liz. „Vždyť tě viděl! Cammie, tebe nevidí nikdo, pokud nechceš, aby tě viděli.“ Sedla si vedle mě na postel. „Když jsme sledovaly Smithe a nesměla jsem tě spustit z očí, skoro jsem to nedávala a to jsem tě slyšela v naslouchátku. A věděla jsem, co máš na sobě. A…“ Znovu máchla rukama. „No a co?“

Podívala jsem se na Bex se zvednutým obočím a nevyřčenou otázkou: ty taky takhle vyšiluješ?

„Fakt jsi v tomhle dobrá, Cam,“ odpověděla Bex smrtelně vážně, takže jsem věděla, že to tak myslí.

„To není dobrý,“ řekla Liz, ale já si šla do koupelny vyčistit zuby. (Když totiž máte pusu plnou pasty, blbě se vám říkají věci, které by mohly doživotně poškodit vaše přátelství.) „Solomon po nás chce stručnou zprávu z mise a tohle tam musíme dodat. Vždyť by se k nám mohl chtít přes Cammie infiltrovat. Třeba je to medová past!“

Skoro jsem se udusila kartáčkem na zuby. Teoreticky je medová past způsob, kterým se agentky snaží zkompromitovat svůj cíl pomocí milostného poměru. Prakticky ji může použít kdokoliv s velkým výstřihem. (Prý už od dob Gilly.) Při pomyšlení, že by na mě Josh nastražil medovou past, se mi zvedal žaludek.

„Ne!“ vykřikla jsem. „Ne. Ne. Ne. Není to žádná medová past.“

„Jak to víš?“ zeptala se Bex hlasem ďáblova advokáta.

„Prostě to vím!“ odpověděla jsem.

Liz jen pokrčila rameny. „Musíme ho do té zprávy zahrnout, Cam,“ řekla.

Jenže zprávy vedly k posudkům. Posudky k protokolům. A protokol by znamenal, že ho bude dva týdny sledovat oddělení bezpečnosti, zkoumat jeho rodný list a zjišťovat, jestli jeho máma nepije nebo táta nehraje na automatech. Už zašli i mnohem dál a kvůli mnohem menším věcem. Koneckonců není náhoda, že Akademie Gillian Gallagherové existuje v utajení už víc než sto let.

Představila jsem si Joshe, jak byl milý a normální. Nechtěla jsem, aby mu někdo zkoumal život jako pod mikroskopem. Ani aby měl v Langley spis se svým jménem. A hlavně jsem nechtěla nikde sedět a vysvětlovat, proč přišel zrovna ke mně, když bylo náměstí plné mnohem krásnějších holek.

Sklopila jsem pohled k zemi a zahnala tu myšlenku. „Ne, Liz, to nemůžu. To je příliš vysoká cena za to, že jen oslovil jednu holku.“

Bex zkřížila ruce na prsou a ďábelsky se na mě zakřenila. „Mám pocit, žes nám neřekla všechno,“ řekla. Na odhalování lží měla od přírody talent. Moje zčervenalé tváře mě nejspíš hned prozradily, protože se ke mně naklonila a přikázala: „Tak ven s tím.“

Vyprávěla jsem jim o odpadkovém koši, vyhozené flašce Dr. Peppera a nakonec i o větě řekni Suzie, že má fakt kliku, kterou bych si pamatovala slovo od slova i kdybych nebyla geniální. Věty, jako je tahle v holčičím mozku dokážou být stejně intenzivní jako myšlenky na čokoládu. Když jsem skončila, Bex na mě zírala, jako kdyby přemýšlela, jestli místo mě nemluví s mým geneticky modifikovaným klonem a Liz se tvářila jako zasněná Sněhurka, když kolem ní poletovali ptáčci.

„Co je?“ zeptala jsem se, protože jsem potřebovala, aby něco – cokoliv – řekly.

„Zní to, jako že bych mu mohla zlomit vaz jednou rukou,“ řekla Bex a nejspíš měla pravdu. „Ale jestli se ti tyhle typy líbí…“

„… tak je úžasný,“ dořekla za ni Liz.

„Je úplně jedno, jaký je nebo není. Stejně…“ zaváhala jsem.

Liz se narovnala a dořekla větu místo mě: „… to budeme muset nahlásit!“

„Liz!“ vykřikla jsem, ale Bex mě chytla za ruku.

„A co když ho prověříme my?“ Ve tváři se jí zračil zlověstný výraz. „Proklepneme ho, a pokud zjistíme, že je úplně normální, necháme ho být. Pokud najdeme něco podezřelého, nahlásíme to.“

Okamžitě mi v hlavě naskočily všechny argumenty proti: nemáme na to čas, porušíme asi tak milion pravidel, pokud nás chytí, riskujeme, že si tím zničíme kariéru na celý život. Mlčky jsme se na sebe podívaly a bylo nám jasné – jak už to bývá mezi lidmi, kteří se dlouho a dobře znají – že jsme pro.

„Dobrá,“ řekla jsem konečně. „Prověříme jenom to základní a nikdo se to nemusí dozvědět.“

Bex se usmála. „Domluveno.“

Obě jsme se podívaly na Liz, která jen pokrčila rameny. „Je to jasný – buď je to nepřátelský agent, který se skrz Cammie snaží infiltrovat mezi Gallagherské holky…“

Zarazila se uprostřed věty, až jsem ji musela popostrčit: „Anebo…?“

Celá se rozzářila. „Nebo je to tvoje spřízněná duše.“

Kapitola 10

Takže pokud jste se mnou v nějakém příbuzenském vztahu nebo jste někdo, kdo může psát do mého „spisu“ (předpokládám teda, že Akademie Gillian Gallagherové si vede o něco podrobnější dokumentaci než Rosevillská střední), tak teď přestaňte číst. Fakt. Prostě přeskočte následujících sto stránek. Vůbec se neurazím.

Jinými slovy: nejsem hrdá na to, co se dělo dál, ale taky se za to ani úplně nestydím, jestli to dává smysl. Někdy si říkám, že můj život je plný takových protikladů. V posledních třech letech jsem totiž neustále slýchala poučky typu: neváhej, ale buď trpělivá. Uvažuj racionálně – důvěřuj intuici. Postupuj podle protokolu – improvizuj. Měj se na pozoru – tvař se nenuceně.

Takže když dáváte skupince teenagerek tyhle informace, asi chápete, že se věci časem trochu zamotají.

Týden uplynul jako voda. Naše tichá mise nad námi visela jako vzduch nabitý elektřinou. Pokaždé, když měla některá z nás otevřít dveře, napůl jsem čekala, že z kliky vylétnou jiskry.

V sobotu ráno jsme byly vzhůru už od východu slunce, což teda rozhodně nebyl můj nápad. Po každoroční seanci Tiny Waltersové, kdy jsme si snad milionkrát pouštěly scénu „Baby nebude sedět v koutě“ z Hříšného tance, jsem si fakt potřebovala „pořádně polenošit“, jak tomu říká Bex. Jenže ačkoliv je Liz v technickém výcviku nejhorší ze třídy, je to právě ona, kdo mě ze všech nejlíp umí vytáhnout z postele. A to už je co říct, vzhledem k tomu, kdo mě vychovával.

Macey spala se sluchátky na uších a Bex se vydala ulovit něco ke snídani, takže se Liz odvážila zařvat: „Děláme to pro tebe!“, když mě tahala za nohu. Opřela se nohou o matraci, aby měla větší sílu a zatáhla. „Dělej, Cam. VSTÁVEJ.“

„Ne!“ protestovala jsem a zavrtala se hlouběji do peřin. „Ještě pět minut.“

Liz mě popadla za vlasy, což byla pěkná podpásovka, protože dobře věděla, že jsem na hlavu citlivá. „Je to medová past.“

„Na tom se přece za hodinu nic nezmění,“ žadonila jsem.

Liz si ke mně přisedla a naklonila se. „Řekni Suzie, že má fakt kliku,“ zašeptala

Odhodila jsem peřinu. „Vstávám!“

Deset minut nato se mnou Bex srovnala krok, podala mi koblihu a společně jsme následovaly Liz dál do sklepa. Na chodbě jsme nikoho nepotkaly. Ve škole bylo ticho. Připadala jsem si jako v létě, až na to, že z kamenných zdí šel chlad a měla jsem s sebou své nejlepší kamarádky. Když jsme došly k automatům u kabinetu Dr. Fibse, kousla jsem do koblihy a cítila, jak se mi do krve dostává cukr.

„Připravené?“ zeptala se Bex a Liz přikývla.

Podívaly se na mě. Znovu jsem ukousla kus koblihy a došla k závěru, že když už jsme došly až sem (a když už jsem vstala), měly bychom to zkrátka dotáhnout do konce. Vytáhla jsem z kapsy čtvrťák a chystala se ho hodit do automatu, ale Liz mě zastavila.

„Počkej.“ Napřáhla ruku. „Když bude někdo kontrolovat přístupy, moje jméno nebude tak velká pěst na oko,“ řekla i když nic z toho, co jsme dělaly, nebylo proti školnímu řádu. (Vím to, protože jsem to kontrolovala.) Naopak: v rámci „samostudia“ se máme věnovat tolika „zvláštním projektům“, kolika budeme chtít. A nikdo nám nikdy nezakázal projekt, ve kterém budeme samostudovat zvláštní kluky. Na druhou stranu to nebyl úplně špatný nápad, abych ten čtvrťák dala Liz. Promnula v prstech hlavu George Washingtona, strčila ho do automatu a zmáčkla položku A-19.

Za dvě vteřiny se automat otevřel a před námi se otevřela chodba s nejmodernější forenzní laboratoří mimo CIA. (Kdyby Liz stiskla B-15, z mahagonového obložení za námi by se spustil žebřík.)

Vešly jsme dovnitř. Liz vyštrachala z tašky láhev pana Smithe a postavila ji na stůl. Byla slepená tak, že bych skoro zapomněla, proč se rozbila – ale jen skoro.

„Hodíme ji do systému a uvidíme, co vyleze,“ řekla Liz. Zněla strašně věcně a fakt vzhůru na to, že byla SOBOTA SEDM HODIN RÁNO! Kromě toho jsem jí rovnou mohla říct, co vyleze – nic. Kulový. Budou tam otisky prstů jedné studentky Akademie Gillian Gallagherové (mě), jednoho profesora Akademie Gillian Gallagherové, který není v žádném systému, protože k novému obličeji dostává každý rok taky novou sadu otisků prstů (Smithe) a jednoho naprosto nevinného kolemjdoucího, jehož jediným přestupkem je zájem o holky, které hledají jídlo v odpadkových koších (Joshe).

Začala jsem to všechno říkat Liz, ale ta už na sobě měla svůj bílý plášť, což u ní znamenalo, že je ve stavu maximální spokojenosti, takže jsem zmlkla a položila si hlavu na stůl.

Za hodinu mě vzbudila s tím, že Joshovy otisky v systému nejsou (fakt šokující, co?). Takže nikdy nebyl ve vězení, ani v armádě. Není státní zástupce, ani nedělá pro CIA. Nikdy si nechtěl kupovat střelnou zbraň, ani nikam nekandidoval (to se mi z nějakého důvodu docela ulevilo).

„Tak vidíš,“ řekla jsem a myslela si, že tím svoje pátrání ukončila a já se budu moct vrátit normálně do postele. Liz na mě ale pohlédla, jako bych se zbláznila.

„To byla jen první fáze,“ ohradila se ublíženě.

„Chci vědět, co je druhá fáze?“ zeptala jsem se.

Liz se na mě dlouze podívala a pak řekla: „Běž si lehnout.“

„Nechápu, proč jsem se do toho nechala uvrtat,“ řekla jsem, skrčená za keřem u Joshova domu. Kolem projelo další auto, hudba začala hrát hlasitěji a já se zmohla jen na to, abych řekla nechápu, proč jsem se do toho nechala uvrtat.

„Ty to nechápeš?“ odsekla Bex a otočila se. „Liz, neříkalas náhodou, že v tom baráku v osm nikdo nebude?“

„No, teoreticky v domě Abramsových fakt nikdo není.“

Nemohla jsem Liz vyčítat, že se bránila. Koneckonců jí trvalo tři hodiny, než prolomila všechny zabezpečovací systémy (naše, ne jejich), nabourala se do databáze Rosevillských státních škol a zjistila, že „můj“ Josh se jmenuje Josh Abrams a bydlí na North Bellis 601. Za další hodinu se dostala do emailových účtů celé Abramsovy rodiny a našla mail, ve kterém Joan Abramsová (Joshova máma) slibuje nějaké Dorothy, že „si rozhodně nenechají ujít tajnou párty pro Keitha a budou tam přesně v osm!“

Takže si asi dovedete představit, jaké bylo naše překvapení, když jsme se krčily za azalkami a sledovaly, jak do bílého domu s modrými okenicemi na konci Joshovy ulice vchází a zase z něj vychází půlka Rosevillu. Vytáhla jsem brýle, které vám k něčemu jsou jen pokud jste vážně krátkozrací (fungují vlastně jako dalekohled) a přiblížila si dům s párty v plném proudu.

„Jak se ten Keith jmenuje příjmením?“ zeptala jsem se a přiměla Liz, aby si v duchu znovu prošla ten email, který ležel vytištěný na zmizopapíru pod mojí postelí.

„Jones,“ odpověděla. „Proč?“

Podala jsem jí brýle, aby se mohla na ten dům na konci ulice podívat sama a zaregistrovat ceduli s nápisem Držte krok s Jonesovými, která visela nad vstupními dveřmi.

„Aha,“ zamumlala Liz a všem nám bylo jasné, že Abramsovi nešli nijak daleko.

Měla jsem nějakou představu o tom, kde asi Josh bydlí, ale ta se tomu, co jsem viděla, nemohla rovnat. Tohle nebyla normální čtvrť – tohle byla taková ta televizní čtvrť s pečlivě zastřiženými trávníky a verandami pro houpačky, na kterých se dá popíjet limonáda. Než jsem nastoupila na Akademii Gillian Gallagherové, bydleli jsme v malém domě ve Washingtonu. Na léto jsem jezdila na ošuntělý ranč. A jak jsem se tak v potemnělém pouličním světle dívala na dlouhé řady bílých laťkových plotů, uvědomila jsem si, že jsem nikdy v životě neviděla takhle dokonalé předměstí.

Bylo mi jasné, že by sem žádná špiónka nikdy nezapadla.

A přesto jsme tu byly hned tři – skrčené ve tmě. Bex vyndala sadu paklíčů a vyrazila k zadním dveřím. Liz vyběhla za ní, jenže zakopla o zahradního trpaslíka, dopadla zadkem na cesmínový keř a potichu vykřikla: „Jsem v pohodě!“

Pomohla jsem jí na nohy a za pár vteřin jsme už stály za Bex, která čarovala se zámkem zadních dveří.

„Už to bude,“ prohlásila neústupně a odhodlaně.

Tenhle tón jsem znala a věděla jsem, že znamená nebezpečí.

Zaposlouchala jsem se do hudby, ozývající se z oslavy na konci ulice, znovu jsem se rozhlédla po upraveném okolí a něco mě napadlo.

„Ehm, holky, možná bychom mohly zkusit…“ vzala jsem za kliku. Naprosto bez odporu se mi v ruce pootočila.

„Jo,“ souhlasila Bex. „Tak by to šlo taky.“

Vešly jsme do Joshova domu a náhle jako bychom se ocitly v časopise. Na stole stály čerstvé květiny a na sporáku chladl jablečný koláč. Na ledničce byly magnetkami připnuté písemky Joshovy sestry – ze všech měla samé jedničky. Bex a Liz proběhly obývákem ke schodům, zatímco já jsem se zmohla jen na to, abych řekla: „Pět minut!“ Nemohla jsem jít za nimi. Nedokázala jsem se ani pohnout.

Bylo mi jasný, že tam – z různých důvodů – nemám co dělat. Nejenže jsem vešla do cizího domu, vešla jsem taky do úplně jiného života. U okna stál košík se šitím a rozdělaným kostýmem na Halloween. Na konferenčním stolku ležela knížka, jak si sám vyrobit čalounění a na gauči čekaly přehozené čtyři vzorky látek.

„Cam!“ zavolala Bex a hodila mi mobilní vysílač. „Liz říkala, že tohle přijde ven. Nechceš to přidělat na ten jilm?“

Byla jsem ráda, že mám úkol a že můžu odejít. Jasně, zběžná domovní prohlídka je jedním ze základních způsobů, jak odhalit medovou past. Koneckonců jestli Josh dostával instrukce od nějaké teroristické buňky, zkorumpované vlády nebo tak někoho, nejlíp bychom na to přišly, kdybychom mu do počítače natáhly trojského koně a prohledaly zásuvku se spodním prádlem. I tak se mi ale hrozně ulevilo, když jsem vyšla ven a začala lézt na strom. Stála jsem na třetí větvi a upevňovala vysílač, když jsem někoho zahlédla jít mezi zahradami. Někoho mladého a vysokého. Někoho, kdo měl ruce v kapsách přesně tak, jak jsem to viděla jen jednou!

„Knihomole, slyšíš mě?“ zkusila jsem to, ale i přesto, že se Liz usilovně snažila moji rozbitou vysílačku opravit, praskající šramot v uchu mi naznačil, že její spěšná oprava se nesetkala s úspěchem. Zůstala jsem schovaná ve větvích stromu a kolem mě se třepotaly poslední neopadané listy.

„Vévodkyně,“ zašeptala jsem a modlila se, aby Bex odpověděla. Nebo ještě líp, aby mi zaklepala na rameno a vynadala mi, že jim nevěřím. „Bex, můžeš si vybrat, jaký krycí jméno chceš, jen mi prosím odpověz,“ šeptala jsem do tmy.

Josh vcházel na verandu.

Josh otevíral vstupní dveře.

„Holky, jestli mě slyšíte, schovejte se, ok? Sledovaný vchází do domu. Opakuji. Sledovaný vchází do domu.“

Dveře se za ním zavřely a já seskočila ze stromu a běžela se schovat do křoví. Neustále jsem ale očima sledovala vstupní dveře, což zní teoreticky skvěle, jenže jsem si kvůli tomu nevšimla, že Liz a Bex vylezly z okna ve druhém patře a schovaly se na střeše.

„Chameleonko!“ křikla Bex do tmy a k smrti mě vyděsila, takže jsem po hlavě skočila do křoví. Pak jsem opatrně vykoukla a zahlédla Bex za okapem.

Musely si myslet, že Josh už zůstane doma, protože začaly upevňovat slaňovací provazy na komín a chystaly se seskočit ze střechy, jenže přesně v tu chvíli Josh vyšel ze vstupních dveří.

Zpoza křoví jsem ho sledovala jako přikovaná a došlo mi, že moje dvě nejlepší kamarádky se právě chystají seskočit přímo na nejhezčího kluka, kterého jsem kdy viděla – a na jablečný koláč, který nesl v ruce.

Neviděly ho. On neviděl je. Zato já viděla všechno.

Udělal krok vpřed. Holky taky.

Od katastrofy nás dělilo jen pár vteřin a upřímně jsem vůbec netušila, co dělám, dokud jsem nezaslechla, jak říkám: „Ehm, ahoj.“

A stála jsem na zahradě Abramsových.

Koutkem oka jsem zahlédla, jak se Bex vyděsila, popadla Liz za rameno a snažila se ji vytáhnout za střešní římsu, ale moc jsem je nevnímala. Jak bych taky mohla, když ke mně přicházel kluk snů jako Josh Abrams a tvářil se – naprosto pochopitelně – fakt překvapeně.

„Ahoj. Tebe bych tady nečekal,“ řekl a já okamžitě zpanikařila. Takže o mně přemýšlel? Nebo se teď jen snažil pochopit, jak a proč se u něj na zahradě objevila cizí holka v černém? (Díkybohu, že jsem čepici a pás s nářadím odhodila v křoví.)

„No, takže ty znáš Jonesovi,“ nadhodila jsem, ačkoliv já je neznala, ale podle všech těch lidí, kteří do jejich domu na konci ulice přicházeli a odcházeli, jsem si to asi mohla dovolit říct.

Naštěstí se Josh usmál a odpověděl: „Jo, ty párty jsou rok od roku divočejší.“

„Jo jo,“ souhlasila jsem a sledovala, jak Bex táhne Liz zpátky na střechu – pryč z dohledu. Jenže Liz uklouzla a začala znovu padat. Snažila se chytit za okap, ale podklouzlo jí to a už visela na straně Joshova domu. Cítila jsem, jak mi (z hodně důvodů) srdce bije čím dál rychleji.

Josh se tvářil stejně rozpačitě, jako jsem se já cítila. Ukázal na koláč, který držel v ruce.

„Máma ho tu zapomněla,“ řekl. Odmlčel se, jako kdyby přemýšlel, jestli má pokračovat. „Až na to, že ho takhle zapomíná schválně.“ Zakoulel očima. „Víš jak, její koláče jsou proslulý, takže vždycky když někam jde, chce, aby se jí lidi třeba desetkrát ptali, kde má ten koláč, než ho konečně ukáže, nebo tak něco.“ Volnou ruku si znovu dal do kapsy. Vypadal nesvůj z toho, že mi odhalil tohle velké rodinné tajemství. „Trapný, co?“

Jenže ten koláč vypadal fakt dobře, ale to jsem mu samozřejmě říct nemohla.

„Ne,“ odpověděla jsem. „Přijde mi to milý.“ A vážně přišlo. Koláče mojí mámy rozhodně proslulé nejsou. Ta je známá spíš tím, že zneškodnila atomovou bombu v Bruselu pomocí nůžek na nehty a gumičky do vlasů. V tu chvíli zněly koláče mnohem líp.

Josh se začínal otáčet, ale Liz ještě pořád visela ze střechy, takže jsem vyhrkla první věc, co mě napadla: „Byl Keith překvapený?“

No, nevěděla jsem sice, kdo vlastně Keith je nebo proč pro něj Jonesovi připravovali tajnou párty, ale Joshovi to stačilo, takže se zastavil.

„Keith není nikdy překvapený. Ale umí to dobře předstírat,“ řekl.

Taky jsem uměla dobře předstírat. Zvlášť když jsem sledovala, jak Bex slezla k Liz. Obě teď visely ze střechy a Bex se snažila rozmotat Liziny provazy, ale i přesto mi zvládla ukázat palec nahoru a němě zaartikulovat: je milej!

„Nechceš zajít na colu?“ zeptal se a já v duchu vykřikla: ano! Chtěla jsem strašně moc. Jenže Bex mezitím zezadu namířila na podrážku jeho tenisek a vystřelila do ní GPS lokátor.

Zaslechla jsem, jak se vnořil do boty, ale Josh ani nemrkl. Bex se vítězoslavně usmála, i když Liz se stále ještě točila na laně jako na zamotané houpačce.

„Takže tady bydlíš?“ zeptala jsem se, jako kdybych to nevěděla.

„Jo. Celý život.“ Odpověděl, ale nezněl, že by na to byl nějak hrdý – ne jako děda Morgan, který když říká, že na ranči prožil celý svůj život, myslí tím, že tam zakořenil. Od Joshe to znělo, jako by tam byl spíš přivázaný na řetězu. Strávila jsem dost času studiem cizích jazyků, abych věděla, že skoro všechno může mít dvojí smysl.

Bex nejspíš za Joshem rozmotala Liziny provazy, protože jsem zaslechla, jak skoro volným pádem pročísly vzduch a pak se ozval řinkot a rachot, když přistály na hromadě kovových popelnic.

Byla jsem připravená Joshe omráčit a vyběhnout za nimi, ale jen nad tím rámusem mávnul rukou a řekl: „Lidi tu mají různý psi.“

„Aha,“ oddechla jsem si. Ozvalo se ještě další zařinčení, tak jsem dodala: „Asi velký, co?“

Znovu jsem se nadechla, až když jsem zahlédla Bex, jak zacpává Liz pusu a táhne ji do křoví na druhé straně zahrady.

„Ehm, já… šla jsem mámě pro bundu do auta,“ řekla jsem a vykročila k řadě aut parkujících na ulici.

„Půjdu s –“ začal, ale pak se přes ulici objevil jiný kluk.

„Joshi!“ zavolal.

Josh se na něj podíval a zamával.

„Běž za ním,“ řekla jsem.

„Ne, to je –“

„Joshi!“ ozval se ten druhý znovu a mířil k nám.

„Fakt,“ řekla jsem. „Uvidíme se tam.“ Už podruhé jsem od něj utíkala ve snaze vyhnout se tomu večírku.

Schovala jsem se za velké auto, pootočila si boční zrcátko a sledovala, jak se Josh s tím klukem sešli uprostřed ulice. Snažil se Joshovi vzít z ruky koláč se slovy: „To jsi pekl pro mě? To jsi nemusel.”

Josh ho plácnul přes rameno.

„Au,“ ohradil se ten druhý a mnul si ruku. Pak ukázal směrem, kterým jsem zmizela. „Kdo to byl? Byla docela hezká.“

Zadržela jsem dech, když se Josh ohlédl na místo, kam jeho kámoš ukazoval a odpověděl: „Ale nikdo. Jen nějaká holka.“

Kapitola 11

Zpráva z mise

Zprávu podávají: Cameron Morganová, Rebeka Baxterová a Elizabeth Suttonová (Níže uváděné již jen jako „Agentky“)

Agentky sledovaly operační důstojnici Akademie Gillian Gallagherové (Cameron Morganovou) při dvou rutinních operacích a došly k závěru, že mladík (známý v té době pouze jako „Josh“, resp. jako chlapec, který řekl „Řekni Suzie, že má fakt kliku“) je zájmovou osobou.

Agentky poté zahájily sérii průzkumných operací, během kterých vypozorovaly následující:

Sledovaný, Josh Adamson Abrams, trvalé bydliště 601 North Bellis, Roseville, Virginie.

Známí společníci: z analýzy online aktivit sledovaného vyplynulo, že je v pravidelném emailovém kontaktu s Dillonem Jonesem, s uživatelským jménem D’Man (trvalé bydliště také v North Bellis), nejčastěji ohledně nějaké „naprosto skvělé“ videohry, „nic moc“ filmu, „blbému“ tátovi či úkolům do školy.

Povolání: student druhého ročníku Rosevillské střední školy – se školním fotbalovým týmem Bojovní piráti. (Ale nejspíš moc bojovní nejsou, protože při bližším zkoumání bylo zjištěno, že jejich nejlepší výsledek je 0–3.)

Studijní průměr: 1‚5. Sledovaný vykazuje potíže s matematickou analýzou a zpracováním dřeva. (Tím je vyloučena kariéra kryptoanalytika pro NSA a/nebo sexy „hodinového manžela“ v televizi. NENÍ tím však vyloučena možnost, že s opaskem na nářadí bude sledovaný vypadat neskutečně sexy.)

Zdá se, že sledovaný má vynikající výsledky v angličtině, zeměpisu a občanské výchově (což je skvělé, protože Cammie je anglicky mluvící občanka!).

Rodina:

Matka, Joan Ellen Abramsová, 46, žena v domácnosti, velmi zdatná v pečení koláčů.

Otec, Jacob Whitney Abrams, 47, lékárník, jediný vlastník Lékárny Abrams a syn.

Sestra, Joy Marjorie Abramsová, 10, žákyně.

Neobvyklá finanční aktivita: žádná, pokud nepočítáme to, že někdo z jejich rodiny je blázen do životopisných děl z Americké občanské války. (Může se jednat o náznak toho, že ve Virginii stále žijí a pracují jižanští vzbouřenci? Nutné hlubší prozkoumání.)

S úctou, Cammie, Bex a Liz

„Říkám ti, že to nemusí vůbec nic znamenat,“ řekla Bex, když jsme stály před zrcadlem a čekaly, až nás projede skener a oči v obraze se rozsvítí zeleně. Nijak jsem se o Joshovi nezmiňovala, ale bylo mi jasné, že mluví o něm. Dívala se na můj obličej v zrcadle a mně došlo, že skener není to jediné, co mi vidí do hlavy.

Dveře se otevřely a my vstoupily dovnitř.

„Můžeme se znovu nabourat do toho počítače,“ nabídla se Liz. „Třeba z pohybu na účtu se toho můžeme hodně –“

„Liz!“ ohradila jsem se. Podívala jsem se na světla na stropě a sledovala, jak sjíždíme dolů. „Prostě to za ten risk nestojí, jasný?“ Zlomil se mi hlas, když jsem si uvědomila, jak řekl, že jsem jen nějaká holka  – že jsem nikdo . Nebylo to ode mě moc špiónské, když jsem smutnila nad něčím takhle pitomým a hlavně jsem nechtěla, aby to na mně poznaly. „Holky, to je v poho. Josh o mě nestojí. Neva. Prostě nejsem holka, která by ho zajímala. Nic se neděje.“

Nečekala jsem nějaké komplimenty, jako když hubené holky říkají, že jsou tlusté nebo když někdo s nádherně vlnitými vlasy nadává, že nesnáší, když je vlhko. Jo, mám kolem sebe pár lidí, co mi pořád říkají: „neříkej, že nejsi hezká“ nebo „jasně, že jsi po mámě“. Ale přísahám, že jsem očima nežadonila, aby Bex otočila oči v sloup a řekla: „říkej si, co chceš! Je to jeho velký mínus.“ Ona to stejně řekla a já bych lhala, kdybych tvrdila, že jsem se pak necítila líp.

„No tak, holky,“ zasmála jsem se. „Co je? Myslely jste si, že mi řekne, abych s ním šla na maturitní ples?“ Utahovala jsem si z nich. „Nebo že když se máma bude snažit na nedělní večeři nepřipálit špagety se sýrem, tak by mohl přijít taky a mohla by mu vyprávět, jak skákala z devadesátého poschodí v Hong Kongu s padákem z povlečení?“

Podívala jsem se na ně. Snažila jsem se zasmát, ale Bex s Liz se na sebe jen podívaly. Znala jsem tenhle jejich výraz. Posledních pár dní si ho předávaly jako psaníčka pod lavicí.

„Ale no tak.“ Prošly jsme kolem hřiště. „Pokud jste na to nezapomněly, máme na práci jiné věci.“

Zahnuly jsme za roh a s trhnutím zastavily. Spadla mi čelist a srdce se mi hlasitě rozbušilo, když jsme zůstaly zírat na království pana Solomona. Učebna v suterénu jedna vůbec nevypadala jako školní třída – tedy teď už ne. Místo lavic tu stály tři dlouhé stoly. Místo kříd a papírů na nás čekaly krabice s gumovými rukavicemi. V kombinaci s přepážkami z neprůhledného skla a zářivě bílou podlahou to vypadalo, jako kdyby nás unesli mimozemšťani a chtěli na nás na svojí lodi provádět nějaké invazivní operace. (Osobně jsem doufala, že by mi mohli udělat plastiku nosu.)

Stály jsme tam bok po boku v pozoru, připravené na cokoliv, co projde dveřmi.

Ani nás nenapadlo, že to bude pan Solomon se třemi velkými, černými odpadkovými pytli, které byly naplněné k prasknutí. V porovnání s touhle nechutností mi celá ta věc s mimozemšťany přišla vlastně úplně v pohodě. S odporným čvacht hodil na každý stůl jeden pytel. Pak nám podal krabici s gumovými rukavicemi.

„Špionáž je špinavá práce, dámy.“ Zamnul si ruce, jako by si je myl nad svou vlastní špiónskou minulostí.

„Většinu toho, co lidé nechtějí, abyste viděly, odvážejí každý týden popeláři.“ Začal rozvazovat jeden z pytlů. „Za co utrácí peníze? Co jedí a kde? Jaké prášky berou? Jak mají rádi svoje zvířecí miláčky?“

Chytil pytel zespodu a trhl s ním tak, že ho jedním plynulým pohybem vysypal. Vypadal napůl jako kouzelník na narozeninové oslavě a napůl jako kat. Odpadky byly všude. Rozlétly se kolem a zabraly každé volné místo na stole. Strašně smrděly a už podruhé během dvou týdnů jsem měla v téhle třídě pocit, že budu zvracet. Zato Joe Solomon byl v pohodě – naklonil se blíž a začal se odpadky probírat.

„Je to někdo, kdo luští křížovky propiskou?“ Zahodil zpátky kus papíru a vyndal starou obálku, celou pokrytou skořápkami od vajec. „Co si čmárá, když telefonuje?“ Nakonec hrábl hlouběji do pytle a vytáhl starou náplast. Zvedl ji proti světlu a zkoumavě pozoroval půlkruh zaschlé krve na čtverečku gázy. „Všechno, čeho se lidé dotknou, nám o nich něco vypoví – je to jako jeden dílek skládačky jejich života.“ Odhodil náplast zpátky na hromadu a tleskl rukama.

„Vítejte na hodině garbologie,“ oznámil nám s ironickým úsměvem.

Ve čtvrtek ráno pršelo. Kamennými zdmi celý den prosakovala vlhkost. Ani tlusté gobelíny a velká krbová kamna proti té zimě neměly šanci. V pondělí odpoledne jsme s Liz a Bex musely pomáhat Dr. Fibsovi, takže jsme měly jízdy prohozené s Tinou, Courtney a Evou. Místo krásného slunečného odpoledne jsme tudíž měly jezdit v počasí, které přesně vystihovalo moji náladu. Čekala jsem na Bex a Liz pod schody u francouzských dveří, vedoucích k vysokým sloupům. Do zamlženého okna jsem prstem napsala svoje iniciály, ale hned se znovu orosilo a voda stekla dolů. Ne všichni ale měli stejně pochmurnou náladu, protože když se vedle mě objevila Liz, celá jásala.

„To je skvělý! Budeme moct používat stěrače!“ volala. Když vám v devíti letech vyjde článek v renomovaném vědeckém časopise, asi máte trochu překroucenou představu o tom, co je zábava.

S čvachtáním jsme pospíchaly přes mokrý trávník k autu, kde na nás čekala madam Dabneyová. Měla rozsvícená světla, která zářila v dešti a od stírajících stěračů stříkala voda.

Po patnácti minutách už madam Dabneyová začala: „Ehm, Rebeko, má milá, možná byste –“ Zradil ji ale hlas, když Bex znovu zahnula a znovu skončila na špatné straně vozovky. Člověk skoro čekal, že naše agentka zatáhne za záchrannou brzdu a dobře mířenou ranou do týlu Bex omráčí, ale madam Dabneyová pouze pokračovala: „Ano, a tady doprava, drahoušku… ach můj…“ A chytila se palubní desky, když to Bex střihla mezi všemi auty.

„Pardon,“ zařvala Bex, asi na toho řidiče kamionu, kterému udělala myšku. „Pořád zapomínám, že jsou na druhé straně, víte?“

Přestalo pršet, ale z pneumatik se stejně ozýval mokrý a kluzký zvuk, když při brždění stříkala voda do podvozku. Přes zamlžená okna jsem neviděla, kam jedeme, což bylo vlastně dobře, protože pokaždé, když jsem něco ze světa venku zahlédla, promítl se mi před očima další rok mého života.

„Možná bychom teď mohly nechat řídit některou z vašich spolužaček?“ řekla madam Dabneyová poté, co Bex skoro vjela do cisterny s cementem, strhla volant, najela na obrubník a proletěla přes roh parkoviště do další ulice.

A až tehdy jsem si všimla něčeho zvláštního. Bex sice ignorovala mučivé výkřiky madam Dabneyové i zákony regulující provoz dopravních prostředků v naší zemi, ale – a to je ta zvláštní věc – Liz nevyšilovala.

Liz, která nesnáší pavouky a nikam nechodí bosa. Liz, která umí skvěle plavat, ale i tak je majitelkou šesti různých plovacích pomůcek. Liz, která si šla jednou v životě lehnout, aniž by použila zubní nit a pak kvůli tomu celou noc nemohla usnout. Tahle Liz klidně seděla na zadním sedadle, ačkoliv Bex zrovna skoro sejmula popelnici, když vjela na chodník.

„Rebeko, to mohl být chodec,“ varovala ji madam Dabneyová, ale nepoužila záchrannou brzdu. Od toho okamžiku jsem vážně musela uvažovat nad tím, co všechno madam Dabneyová asi musela ve Francii zažít, když je její definice nutnosti „záchrany“ tak šíleně osekaná.

A v ten moment jsem si také všimla cedule s názvem ulice.

„Ach, můj bože!“ zamumlala jsem sevřenými rty. Liz se lišácky pousmála, když jsme profrčely kolem cedule North Bellis.

„Pssst,“ řekla a z kapsy u tašky vytáhla dálkový ovladač od toho sterea, které první školní den rozbila.

„Co děláš s tím –“

„Pssst!“ Varovně se ohlédla na madam Dabneyovou. „Bude to jen takový malý výbuch.“

Výbuch!

A o vteřinu později se v autě ozvala hlasitá rána. Bex se snažila udržet volant pod kontrolou. Ucítila jsem kouř a zaslechla tlumený zvuk, který vydává píchlá pneumatika, když naráží na vozovku.

„Ach ne, madam Dabneyová,“ vykřikla Bex svým nejteatrálnějším hlasem. „ Myslím, že jsme píchly!“

„Ale jak je to možné?“ zeptala jsem se a podívala se na Liz, která jen pokrčila rameny. Možná bych měla vzít zpět svoje skálopevné přesvědčení o tom, že mám geniální kamarádky. Normální přátelé přeci nevyhazují do vzduchu vozidla autoškoly – nebo teda aspoň ne úmyslně.

No, a když auto konečně zastavilo – jo, tipujete správně – stály jsme přímo před Joshovým domem.

„Ach dívky,“ povzdechla si madam Dabneyová a otočila se na mě a Liz, aby se ujistila, že jsme pořád kompletně naživu. „Jste v pořádku?“ Přikývly jsme.

„No,“ řekla madam Dabneyová a uklidnila se, „tak se tedy budeme muset naučit, jak se vyměňuje pneumatika.“

Jasně, že Bex a Liz věděly, že to přesně takhle bude. A přesně takhle to chtěly.

Ale Bex přesto dokázala překvapeně vykřiknout: „Tak já vezmu rezervu!“

Bleskově vystřelila z auta a otevřela kufr, zatímco Liz zdržovala madam Dabneyovou.

„Paní profesorko, jaké jsou podle vás nejčastější příčiny defektů?“ Liz dovlekla madam Dabneyovou před auto, aby zhodnotily škodu a já došla za Bex dozadu.

„ Co to děláte?“ zeptala jsem se.

Bex se ale jen pousmála a vytáhla z kufru naplněný odpadkový pytel, stejný jako ty, které stály v řadě na ulici.

„Nemůžeme přece nechat na chodníku prázdné místo, ne?“

A pak mi to došlo. Na chodnících po obou stranách ulice stály popelnice a odpadkové pytle jako vojáci v pozoru.

„To ty jsi prohodila naše jízdy,“ řekla jsem ohromeně. „Tys schválně píchla. Ty–“ odmlčela jsem se, protože bych buď řekla „tobě na mně fakt tak záleží?“ nebo „ty skončíš na šibenici“. Obojí však mělo otevřený konec.

„Teď to přece nemůžeme vzdát, ne?“ řekla Bex svým charakteristickým tónem. Teatrálně vytáhla z kufru hever a povytáhla obočí. „Dlužíme to vaší zemi.“

Ne, myslely si, že to dluží mě. Ale byla jsem fakt ráda, že to takhle neřekla.

Během chvilky jsme z kufru vyndaly rezervu a madam Dabneyová nám začala ukazovat, jak se uvolňují utahovací šrouby. Já se ale dokázala jen rozhlížet po ulici. Co kdyby mě uviděl a poznal naše auto i uniformy? Mohla bych mu to někdy vysvětlit? Chtěl by vůbec, abych mu to vysvětlila? Všiml by si mě vlastně nebo bych byla jen „nějaká holka“? Nebyla bych jen „nikdo“?

„Je na školním výletě ve Washingtonu,“ zašeptala mi do ucha Liz, když si všimla, jak jsem napjatá. „Nevrátí se dřív než v devět.“

Zhluboka jsem vydechla.

„Máte k tomu nějaké otázky?“ zeptala se madam Dabneyová, když vytáhla hever zpod auta a Bex šla hodit píchlou pneumatiku zpět do kufru. Zakroutily jsme s Liz hlavami. „Tak to bude asi vše,“ prohlásila madam Dabneyová a promnula si ruce pýchou nad svými manuálními schopnostmi.

Jo, pomyslela jsem si, když jsem se naposledy ohlédla na domy kolem a uviděla, jak mi Bex ukazuje palec nahoru.

To bude asi vše.

Zpráva z mise

Zprávu podávají: Cameron Morganová, Rebeka Baxterová a Elizabeth Suttonová

Zpráva o odpadcích z domu Joshe Abramse

Počet prázdných rolek toaletního papíru: 2

Oblíbený druh polévky v konzervě: rajčatová (ale na těsném druhém místě žampionová)

Počet prázdných zmrzlinových obalů od Ben & Jerry’s: 3 – dva od čokoládové s mátou, jeden od obyčejné vanilkové. (Kdo si u Ben & Jerry’s kupuje obyčejnou vanilkovou zmrzlinu? Taková škoda!)

Počet IKEA katalogů: 14 (žádné položky nebyly označeny nebo jinak zvýrazněny, ačkoliv měli ve výprodeji malé polštářky od SCANquilt, které se můžou prát v pračce a byly fakt levné.)

„Kam že dáváme ty papírové utěrky?“ zeptala se Bex a rozhlížela se po podivných hromádkách, které jsme vytvořily. „K věcem do domácnosti nebo k jídlu?“

„To záleží,“ odpověděla Liz a naklonila se k ní. „Od čeho jsou?“

Bex si přičichla k použité papírové utěrce, kterou držela v ruce.

„Od rajčatové omáčky… myslím,“ řekla. „Nebo od krve?“

„Takže buď mají u nich doma rádi špagety nebo vraždí lidi sekerou?“ zavtipkovala jsem.

Bex se otočila a odhodila utěrku na jednu ze šesti hromádek, které se postupně rozrůstaly, zatímco ta původní se pomalu zmenšovala. Otevřely jsme si okno a ucítily, jak do pokoje začal proudit chladný, vlhký vánek a (trochu) oslabil smrad z odpadků, kolem kterých jsme seděly na roztažených plastových pytlích a zkoumaly všechno od použitých kapesníků po prázdné konzervy od tuňáka.

Pokud jste někdy měly pocit, že je pro vás někdo příliš dobrý, doporučuju prohrabat se mu v odpadcích. Fakt. Pak už se před ním nikdy nebudete cítit méněcenně. Navíc, jestli měl pan Solomon pravdu, měly jsme tu najít odpovědi. A po těch jsem zoufale toužila.

Proč mi nejdřív nabízí, že mě doprovodí, abych (hypoteticky) vyzvedla máminu bundu a pak se otočí a řekne svému kámošovi, že nejsem nikdo důležitý? Má holku? Začal se se mnou tenkrát bavit jen proto, aby vyhrál nějakou příšernou sázku s kámoši, jako se to vždycky dělá filmech? Já vím, že zimu trávím ve škole s bandou holek a léto na ranči v Nebrasce, ale kina jsou tady i tam a v hodně filmech se uzavírají sázky, ve kterých fakt krásní kluci (jako Josh) balí nevýrazné holky (jako já).

Jenže tihle kluci nebyli jako Josh. Ani trochu. Čím víc odpadků jsme prošly, tím víc jsem si tuhle skutečnost začala uvědomovat. Kluci z těch filmů by nepomáhali svým ségrám ve čtvrté třídě napsat esej o letkyni Amelii Earhartové (absolventka Akademie Gillian Gallagherové z roku 1915). Ani by nepsali vzkazy jako tenhle, který si dovoluji uvést:

Mami, Dillon říkal, že mě jeho mamka po exkurzi hodí domů, tak si večer můžeš jít normálně lehnout. Mám tě rád, J.

Říká mámě, že ji má rád. To je skvělý! Přece jen v těch filmech, kde kluci uzavírají sázky a balí nevýrazné holky (které ve skutečnosti nejsou nevýrazné, jen neupravené) a kde se odehrávají ty velké, dramatické scény na maturitních plesech – tam by tihle kluci nikdy nepsali svým mámám takhle milé a zdvořilé vzkazy. Navíc z kluků, kteří takovéhle vzkazy píšou, vyrostou muži, kteří je taky píšou. A nemohla jsem si pomoct: okamžitě jsem si představila, jak by to bylo boží, kdybych jednou podobný vzkaz taky dostala.

Miláčku, dneska budu muset zůstat dýl v práci, takže tu asi nebudu, až přijedeš. Doufám, že ses měla v Severní Koreji dobře a zlikvidovala jsi mraky atomových bomb. Miluju tě, Josh.

(Ale je to jen nástřel.)

Zadívala jsem se na prázdný balíček od (bělících) žvýkaček a přemýšlela, jestli měl extra bílé zuby, nebo jen normálně bílé. Normálně bílé, pomyslela jsem si, odhodila jsem obal na hromádku vedle Liz a znovu zalovila v hlavní hromadě, aniž bych věděla, co vlastně doufám, že vytáhnu.

Našla jsem obálku. Malou, čtvercovou, krásně nadepsanou. Adresovanou rodině Abramsových . Nikdy v životě jsem neviděla nic adresovaného rodině Morganových . Nikdy jsme nedostávali pozvánky na párty. Jasně, vzpomínám si, že jednou nebo dvakrát mě někdo doma hlídal, zatímco máma s tátou vyrazili do společnosti. Ale věděla jsem, že i tenkrát byla v mámině diamantové broži mrňavá mikrofilmová kamera. Tátovy manžetové knoflíčky v sobě zase skrývaly lanko, které mohl vystřelit na padesát metrů a slanit se po něm dolů, kdyby chtěl. (Když se nad tím zamyslím, asi to není zas tak překvapivé, že jsme nedostávali moc pozvánek.)

Zrovna jsem si začínala představovat, jaké by to bylo, kdybychom byli touhle druhou rodinou, když jsem zaslechla zlověstné: „Ale, ale.“

Ohlédla jsme se na Liz, která ukazovala Bex kousek papíru.

Nejdřív ho šla ukázat Bex , uvědomila jsem si vyděšeně. Joshovi zbývá jen půl roku života! Bere léky, které ho připravují na operativní změnu pohlaví! Stěhuje se s rodinou na Aljašku!

Bylo to horší.

„Cam,“ řekla Bex a podle hlasu mě připravovala na nejhorší. „Liz našla něco, co bys asi měla vidět.“

„Nejspíš to nic neznamená,“ dodala Liz s nuceným úsměvem, když mi Bex podávala složený růžový papírek. Někdo na něj modře nadepsal „JOSH“ tím květnatým a zdobným písmem, které se na naší akademii nejspíš nikdy nikdo nenaučí. Ostatně, když musíte každý večer dělat úkoly do organické chemie, kryptografie pro pokročilé a hodin svahilské konverzace, nezbývá vám moc času věnovat se tomu, jak místo háčku nakreslit srdíčko.

„Přečtěte mi to,“ řekla jsem.

„Ne…“ protestovala Liz. „Nejspíš to nic –“

„–Liz,“ přerušila jsem ji.

Bex už ale začala číst: „Milý Joshi. Ráda jsem tě na pouti viděla. Bylo to moc fajn. Někdy bychom to měli zopakovat. S láskou, DeeDee.“

Bex se sice snažila přečíst ten vzkaz jako totální blábol, přidala do něj pauzy, které nebyly nutné, a schválně používala nevýraznou intonaci. I přesto ale bylo jasné, že to tahle DeeDee myslela vážně. Koneckonců, já teda nepsala krasopisné vzkazy na růžový papír. Ani jsem žádný neměla. Jedlý papír – ano, ale zdobný růžový papír – fakt ne! Takže jsem to měla černé na bílém (nebo… teda… modré na růžovém, ale chápete, co myslím), že Josh byl úplně mimo moji ligu. Že jsem byla nikdo.

Liz nejspíš pochopila, na co myslím, protože hned vychrlila: „To ještě vůbec nic neznamená, Cam. Našly jsme to v  koši !“ Otočila se na Bex. „A to o něčem vypovídá, ne?“

V tu chvíli jsem to už nemohla dál ignorovat; tu nezvratnou skutečnost, že navzdory našemu elitnímu vzdělání a vysokému IQ o klucích nevíme vůbec nic. Možná, že by DeeDee se svým růžovým papírem a krasopisně obtaženým velkým J uměla vysvětlit, proč by měl kluk, jako je Josh, vyhodit její dokonalý růžový vzkaz do koše, ale my to neuměly. Kluk mých snů sice bydlel v Rosevillu a dělily ho od nás jen tři kilometry, osmdesát bezpečnostních kamer a vysoká kamenná zeď s houkající sirénou, ale nikdy nebude mluvit stejnou řečí jako já. (Což je fakt ironický, protože „klučičí“ jazyk je snad jediný, který nás na škole nikdy neučili.)

„To je dobrý, Liz,“ řekla jsem tiše. „Věděly jsme, že to byl jen pokus. To ne –“

„Počkej!“ Ucítila jsem, jak mě Bex chytla za zápěstí. „Řekni mi ještě jednou, co jsi mu říkala.“ Podívala se na můj nechápavý výraz. „Ten první večer?“ napověděla mi. „Když jsi mu říkala, že tě učí doma.“

„ On se ptal, jestli mě naši učí doma a já řekla, že jo.“

„A řekla jsi mu z jakého důvodu?“

„Z…“ začala jsem, ale zradil mě hlas, když jsem se podívala na tu hromadu papírů, které mezi nás položila. „Z náboženských důvodů.“

Ležel tam program Rosevillského baptistického shromáždění svobodné vůle, leták Rosevillské Evangelické církve metodistické a řada dalších. Buď Josh sbíral církevní letáky kvůli nějaké fakt bizarní hře, nebo obcházel nedělní školy a úterní společenské večery pro mladé lidi z úplně jiného důvodu.

„On tě hledá, Cam,“ řekla Bex a zářila, jako by zrovna udělala první krok k rozluštění nějaké super důležité šifry.

Odmlčely jsme se. Srdce mi bušilo jako o závod. Bex a Liz na mě koukaly, ale já nedokázala odtrhnout oči od našeho nálezu – od naděje, která před námi ležela na podlaze.

Asi proto jsme si ani jedna nevšimly, když se otevřely dveře. A asi proto jsme všechny nadskočily, když se Macey McHenryová zeptala: „Takže, jak se jmenuje?“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .