© Dora Kaprálová, 2016

Photos © Nataša von Kopp, Zdeněk Mezihorák, 2016

© Druhé město — Martin Reiner, 2016

ISBN 978-80-7227-690-5

část první

(5. 2. 2013 – 28. 5. 2013)

5. 2. 2013

Dnes je pondělí. To znamená den plný aktivity. Ale mohla by být zrovna tak sobota podvečer a vyšlo by to nastejno. E. leží druhý týden v horečkách, má zánět ucha, teď už i spojivek, F. pokašlává, smrká a ze spánku přede takový ten srandovní sen, co se obyčejně zdává malým holkám s ucpaným nosem, běhací sen, podle pohybů a mlaskání snad i dobrodružný. Já sama jsem mezi vařením čajů a předčítáním dětských knih zažila jen jeden jediný nákup v řeznictví. Ale i krátká cesta do masny a zpět může být tichým dobrodružstvím, meditací. Tak ji vstříc blížící se půlnoci zaznamenávám:

Je jeden muž. A je to náš berlínský řezník. Chodím k němu často jen tak, na čumendu. Nabízí mně plecko a kotletu. Chodí tam hodně dělňasů. Je hodný. Pozoruju jeho tlusté, masité prsty, jak jezdí po pipině masa. Říká se tomu pipina masa, ach, jak se tomu vlastně říká? Was wollen Sie? ptá se mě německy, česky on neumí. A já že nejsem Ruska? A proč mám teda na sobě kožich, he? No to je dlouhá historie, ty kokotku, odpovídám mu jako obyčejně, to je po jedné mrtvé, ty řezníčku detektive, řezníček a detektiv, to tu ještě nebylo. Polka taky dobrý, vysmívá se mi dál ta hodná mlátička. A zase se usmívá, jelítko boží. Maso je tam hnusné, sedí na něm mouchy, je to typická DDR-masna ve vymydlené čtvrti Berlína, co brzy zkrachuje. Nechci maso, říkám, chci, abys mě rozkrájel, hlupáčku… Echt? To je mně ovšem eklhaft, říká i dnes zlomyslně. No ano, přiznávám, i mně je ta představa odporná. Tak nic, zapomeňte na to, tak prosím tři párky. A když se venku nikdo nedívá, poskládám ty uzeniny jako vždy způsobně symetricky vedle nejbližší popelnice, pro pejsky a krysy. Dětem koupím lepší, bez namletých much, u nás v domě, v bioladen. Zpátky se dnes z masny prodírám mezi policejními antony a davem demonstrantů. Bojují proti zrušení squatů, samé bubny a tlampače, tleskání, jedno srdce, jeden dav. Děsivý, agresivní průvod přestárlých levičáckých veganů, militantních ovesňáků, maskulinní nejistoty, femininní prázdnoty, třetí generace hipíků s kreditkami v kapse. Jen já jsem mezi všemi těmi zůstala klidnou, netleskala jsem a netančila, nebušila do bubínků, nekřičela, pevně se země nohama dotýkala, a bylo mi i v únorovém dešti lehce. Náš berlínský řezník je pracant, nikdy by s tupým davem alternativců nešel. Musím tu historku říct před spaním muži, až dohraje level. O řezňovi řezňáckém.

12. 2. 2013

Je jeden berlínský muž. Stojí se zlatým zubem na mostě poblíž stanice Möckernbrücke. Ta hra by se mohla jmenovat Chytni si svého děda. Když ho tam teď v zimě náhodou chytnu, vhodím mu do futrálu od tahací harmoniky drobné a on mi zahraje. Postojím, poslouchám a pozoruji kanál řeky, líné labutě, kachny v bílé, berlínské krajině. Most je zastřešený, zasklený, a tak i on, když hraje, je celý zasklený, zastřešený, klidný. Poslouchám ho a miluji, nechce se mi hnout. Také on pozoruje při hraní líné labutě a kachny. Vybral jste si, pane, krásný světa kout, říkám mu jednou pateticky, když dohraje. A on se usmívá, zub se mu zaleskne. Spasiba, říká mi, spasiba. Je to estetický dědo, je to dědo estetik, je rusky spanilý. Jeho osud mi není lhostejný, kdykoliv ho tam chytnu. Dokud hraje, neopouštím ho. A ani on, zdá se, neopouští mě.

Je jiný berlínský muž. Je to popelář. Pozoruji ho z okna kuchyně. Močí diskrétně do sněhu u zídky ve dvoře, zatímco jeho braši v oranžových vestách berlínských veřejných služeb válejí popelnice, kutálejí je, kontejnery na kolečkách táhnou prudkými pohyby hlučně ze dvora ven, na ulici. V kontejnerech jsou tříděné odpadky, ale taky pár krys, nepoužitý lístek na vlak, dopis jedné ženy jednomu muži, nikdy neodeslaný, starý hřeben, použité plíny, prasklý míč, lampa a čísi fialová rtěnka. Mohla bych toho muže milovat? Mohl by on mě? Ale co je to za únorovou otázku, vždyť ho jen tak pozoruji, co je komu do nás, co je do nás nám? Vidím, že močí u kontejneru, do kterého jsem před chvílí vhodila igelitovou tašku s odpadky. Vidím, že močí a že po něm zůstane ve sněhu malá žlutá skvrna, gelbe fluss, žltá riečka. A že někdo, kdo toho popeláře skutečně miluje, bude tu malou žlutou říčku láskyplně zkoumat. Pohledem ji polaská a občerstven odejde. Třeba jeden z brachů jeho. Nebo Asiat, Číňan třeba nějaký. V tom lepším světě. Tam, kde zpívá svoje hity Antony (and the Johnsons).

Je ještě jiný berlínský muž a je to mladý drobný Maďar z Pešti. Maďar tanečník. Potkáváme se v Krossenerstrasse, Seumestrasse a někdy i Gartnerstrasse, tam ale děláváme, že se nevidíme, není to v našem teritoriu. Nejčastěji se však potkáváme v chodbě našeho domu, kde do sebe vždycky vrazíme. Ať se vyhýbáme jakkoliv, vrazíme do sebe. Chodba je úzká, vrazíme do sebe; nepříliš prudce, ale přece jen. Je to i divné. Všelijak zaklesnutí, atavisticky, ruka do oka, loket do ušního bubínku, rty o koleno. Habsburskomonarchisticky se o sebe opíráme; pak se vzájemně omlouváme, vysvětlujeme, obhajujeme. Chystám se ho pokaždé zeptat, jak je to proboha možné, takto do sebe strkat. Vždyť on je tanečník, a ne žádné nemehlo; a ani já nejsem snad dosud tak vratká. Ale kdykoliv se nadechnu, řekne mi: „Muss ich leider schon, mein Geliebter wartet auf mich!“ Ano, odpovím. Podaří se nám zachovat korektní sousedské vztahy. Chodba se vrátí do původní dimenze. A je to tak i dobře.

19. 2. 2013

V sobotu slavila přítelkyně N. narozeniny. Třicet devět let, třicet devět stupňů. Narozeniny horečky. Sešly se tam nakonec jen ženy (ale i tak to bylo krásné). Ukrajinská politička Oksana mluvila s pohnutím o hnutí Femen, které se snaží zdiskreditovat to dobré z Ukrajiny, a při vzpomínce na naděje Oranžové revoluce se rozplakala. Čtyřicetiletá Julia s polsko-židovskými kořeny se bláznivě smála, že Tel Aviv je nejrasističtější místo na světě. Ultralevicová Berlíňanka Rike s náušnicí v horním rtu mluvila o životě v maringotce jako o jediné srozumitelné odpovědi na zmatenost dneška.

Všechny jsme byly tak trochu vyšinutě, jeble angažované; ženy vstupující do místnosti středního věku, a tou místností byl pokoj mé přítelkyně, co slavila narozeniny… V pokoji květiny, spousta jídla a vína. (Ani na rozjívené hovory o mužích nedošlo, nebo až v noci, když se všem jazyky zmotaly…) Jen Chorvatka Jasminka rušila tu fassbinderovskou atmosféru. Básnivě opilá vzpomínala na strýčka z Hercegoviny, co postavil dům, v němž nikdo nechtěl bydlet, a tak strýček do toho velkého prázdného domu v horách nastěhoval šaty všech příbuzných; od Bosny až po Slovinsko. „Je to dům plný šatů, dům rodinné historie,“ volala ta čistá duše, ale ostatní ženy měly spíš na srdcích Femeny, Pussy Riot a etiopské uprchlíky v Tel Avivu. Pak jsme mluvily o urinoterapii. Jak k tomu došlo, si nevybavím; ale hovor to byl bezpečný. Vzpomněla jsem si, že prezident Miloš Zeman pije svou moč, nemá-li po ruce becherovku. Pak mně ale došlo, že to nebude pravda, že se mi to patrně namíchalo do nějakého zmateného snu a že žádná z mých přítelkyň Zemana nezná; ale copak já ho znám? Copak jsem s ním pila moč? Urinoterapie byla každopádně zábavnějším tématem. Mlčela jsem, popíjela, trochu se přejídala a myslela na to, že únor má jen dvacet osm dní a za nic vlastně nemůže.

A dnes mě napadlo, že je to ještě pořád únor, v němž jsem právě teď měla odjíždět do Korutan natočit rozhovor s rakouským prozaikem Winklerem. Ale nejedu. Cesta nakonec nevyšla. Proč, to je fuk. Na únoru je hezké, že si lze spoustu věcí jen představovat. Cestování třeba. Záznam z nerealizované cesty jsem si před pár dny skutečně pořídila pro případ, kdyby to nevyšlo. Takže je všechno, jak má být. V únoru kratičkém a snivě prudkém.

26. 2. 2013

Obecně si myslím, že si lidé nijak zvlášť nerozumí. V únoru. Včera třeba ve Frenštátě pod Radhoštěm vybouchnul dům. Prý úmyslný čin problémového nájemníka, co se měl vystěhovat a hrozil sousedům smrtí. Pak tedy ano — apokalypsa se naplnila. Ale co když jde o křivé obvinění? Je to strašná zpráva a je to i únorová zpráva, mediální zpráva ze zimy, která nekončí, a pomalu by měla.

A ještě k tomu neporozumění. Jednoznačně nejsilnější ze tří hraných filmů, které jsem minulý týden viděla na Berlinále, byl gruzínský snímek nepřeloženého titulu Grzeli nateli dgeebi. Příběh z Tbilisi na pozadí válečného konfliktu, dospívání dětí a odcizení rodičů, film plný násilí i něhy. Po filmu diskuse s gruzínskou režisérkou Nanou Ekvtimishvili, která odpovídala na otázky dvou německých, militantně naladěných feministek. „Proč ukazujete agresi mužů v tak pozitivním světle?“ ptala se jedna a druhá jí skočila do řeči. „Proč nedovysvětlíte, jak vztah mezi mužem a ženou v Gruzii skutečně funguje?“ Režisérka se usmívala, snažila se nedat najevo smutek, ale ani z osmé řady nešlo přehlédnout, jak zuřivě mačká cíp své halenky. Další otázky byly korektnější, ale stejně (západoevropsky) arogantní a zcela mimo smysl a podstatu filmu.

5. 3. 2013

Berlín — deníček (čtvrtek až pondělí)

Přemýšlet, analyzovat, dumat, rozkrývat, ohraničit, rozebírat, ohmatávat, pečlivě rozbrázdit vrstvy skutečnosti, bedlivě zkoumat, vkročit do hlubin, vnořit se do krtinců, objevit jádro pudla, vypísknout racionálně, čmuchat zmámeně, sklonit hlavu láskyplně, vklínit se mezi kolena milovaného muže (mého muže)… anebo: dětinsky a svobodně plácat páté přes deváté.

Snažím-li se poslední dobou o první, vychází mi to druhé. Věty mi běžně utíkají; ledabylí mravenci ve vesmíru. Jejich vyznění se rozmazává těsně před ukončením (před tou definitivní zatáčkou u studánky). A zatímco na to myslím, pavouk v horním rohu pokoje se sebejistě věší na své dílo. Síť zničím vzápětí smetákem. (Odpusť mi, zvířátko.)

Dnešní rozpačité rozkazy: Už nikdy nenapsat ani jeden text na téma Je jeden muž. Poslouchat, mlčet, hodně se nořit do dětských her anebo spát. S chutí vařit a péct. Koupit novou dortovou formu. Myslet stroboskopicky, a jen je-li to nutné. Uvažovat minimalisticky pouze z nezbytnosti. Všednost prožívat spíše rozmařile. Surovější věty nechat spát. Ale opravdu mám ráda lidi, kteří se nebojí mlčet. Já se často mlčet bojím. Melu pak páté přes deváté (viz věta první a věty následující).

Berlín — cestopisný deníček (čtvrtek až pondělí)

Chorvat v nacpaném U-Bahnu směr Alexanderplatz vykřikl náhle SMRT a kousnul přítelkyni do ucha. Otočili se patrně všichni Slované (celkem tři cestující včetně mě).

Nejstarší žena z našeho domu, osamělá paní Kranz, dává naší tříleté F. pokaždé ve dveřích nějakou sladkost. Bydlí ve druhém patře, my ve čtvrtém. F. se naučila kouzelné zaklínadlo žebráků: Ich habe Hunger. Jde po schodech, opakuje si tu větu, piluje výslovnost k dokonalosti; pospíchá ke dveřím ve druhém poschodí a já za ní rozrušeně volám: „Zazvoníš pod podmínkou, že tu větu nevyslovíš.“ Pak většinou F. od svého záměru lehkomyslně ustupuje a dál zvesela stoupáme vzhůru, až k nám.

Mladý maďarský soused K. se společně se mnou vracel z večerního představení berlínského divadla Ramba Samba. Říká mi ve skoro jarní tramvaji M10: “Untill I was twenty one, I did nothing.” Chci podotknout, že nedělat nic se nedá. Ale nejde to. Chci tu větu vyslovit a nemohu ji vyslovit, je najednou celá nesmyslná. Cos tedy dělal, chlapče, do svých jedenadvaceti let? “I did really nothing,” tvrdí neústupně a víc z něj nedostanu. Tak se aspoň krátce s tímto milým gayem něčemu zasmějeme. Čemu ale?

Dnes jedu od 6.45 vlakem do Prahy, rozednívá se. Po berlínské zimě s rodinou týden v Praze bez rodiny. Ne výlet. Ne cesta. Ne zima. Ne jaro. Ne veselo. Ne smutno. Tak něco mezi. Pracovat. Jít plavat do lázní Axa. Na cizí muže se příliš nedívat, jen na jejich tkaničky od bot, to bych snad i mohla; letmo. S nikým příliš nediskutovat, nekonfrontovat se, do řeči se nedávat, nezapřádat hovory s lidmi jako smyslů zbavená, být spíše želvou jara. Nechtít jedno a neběžet ke druhému. Na dálku i nadále milovat své bližní. Ano. Želvou jara se stát.

12. 3. 2013

Pondělí: Cesta s N. vlakem do Prahy. Mezi Ústím a Roztoky docházím k poznání, že nebýt degenerace naší rodiny, nebýt sňatku babičky Jany s pokrevním bratrancem Ivanem, mohla jsem být Pamelou Andersonovu s mozkem Marka Zuckerberga. Ono to vlastně není směšné, vtipné už vůbec ne. Bratrovy roztrhané košile, mé díry v ponožkách. Lež má krátké nohy a já lžu často, ještě rok dva budu, pak už nadobro ne (pozor: krátké nohy!). Mé nohy jsou ve skutečnosti dlouhé. Takže pravdomluvné. Wittgenstein… A už je tu Praha. A zde první polízanice. Olízat se na uvítanou se čtyřiadvaceti převážně balkánskými účastníky filmového workshopu, kterého se účastníme, my dvě přerostlé školačky od filmu; uvítat se s jižany. Nahradit pocit zoufalého vyčerpání z cizích slin radostí z toho, že i oni jsou mnou (námi) tak troufale olízáni, přesmíru a současně korektně středoevropsky. Ale páni, kdo jsou vůbec ti lidé, co se s námi vítají, jako bychom se znali odjakživa? Jako bychom v třiadevadesátém společně v Bečići protancovali noc…

Úterý: Příprava na sobotní pitching (už jen to slovo ošklivé), hovory s lidmi, kteří stejně jako my vymýšlejí legrační, často i směšné či strastiplné strategie, jak co nejlépe udat vizi svého filmu. Mé nohy jsou dlouhé. Wittgenstein. Polední přestávka, místo oběda cesta metrem za dvaadevadesátiletou pratetičkou do Thomayerovy nemocnice. Tetička leží v LDN, zápal plic, prý konečná stanice. Srdce mi bije pomaleji, v té dlouhé chodbě LDN. A hele, hovno, říká můj bratranec a její nejmladší syn P. Na chodbě LDN skutečně leží suché, docela malé lidské hovínko… Sbírám ho ze země mechanickým pohybem, jako bych to dělala odjakživa. V papírovém kapesníčku držím to lejno, usmívám se nepříliš bystře na stařenku o berlích. Skloní se nade mnou anděl. A není to anděl; je to saniťák: „Co mi kradete práci? Vraťte mi to!“ Nešikovně se o hovínko v ubrousku přetahujeme, jsme veselí a už i špinaví, trus nám padá zpátky na zem. Krátká meditace. Jdeme chodbou dál. Tetička mě v pokoji poznává a nepoznává, je krásná, i když má už fousy. Říkám jí: „Chceš domů, teto Zuzano?“ Odpovídá, že chce na Sicílii. Stařičká žena docela vpravo prchá v nestřežený okamžik z místnosti, chytá ji až sestra ve dveřích. Vedle tetičky leží jiná stařenka a obviňuje saniťáka z krádeže knihy, známá firma, usmívá se saniťák. I můj bratranec se najednou usmívá. Říká mi: „Vidíš, tady natočte to vaše road movie, tady všichni plují pomalu na sever, tady se zastav, zastav se na chvíli.“ Říká mi: „Není už kam spěchat.“ A je to můj nejbližší bratranec, a vždycky byl. I on je už starý muž, napadá mě, kudrnaté prošedivělé vlasy mu pečlivě odhrnu z čela, co taky jiného. Zastavit se.

Středa: Ráda bych se zastavila, ráda bych zase tam, za tetou, s bratrancem P. Místo toho však o polední přestávce běžím na magistrát pro žádost o občanský průkaz. A potkávám dvě úřednice. Hodnou a zlou. Ta zlá mě nechá přepisovat lejstra, protože jsem levačkou a píšu nečitelně, slovo nečitelně vysloví jako necitelně. Ta hodná, maminka s křížkem na krku, v tmavě hnědém roláku, zazpívá své kolegyni mezitím tento žalozpěv: „Slyšela si, Zdenko, jak na Mánesáku spadla chudák žena… aby se autu vyhnula… utonula… radši do řeky skočila. Boty ji stáhly ke dnu, bunda jí jistě ztěžkla, čepice a šála, jistě i děti měla.“ Hlas se jí zlomil, té rolákové katolické úřednici, té víle pražského magistrátu, té jemné duši mezi lejstry. Lejna včerejška. Lejna budoucnosti. Lajna života.

Čtvrtek: Klidný den.

Pátek: Ale co je to vlastně klidný den? Klidný den znamená třeba zahrát si badminton, ten zklidní i trestance před popravou. Badminton jsme však včera ani dnes nehrály. Zato jsme s N. byly večer v lázních Axa Na Poříčí. A po plavání, z kukaně patrové kavárny, jsme pozorovaly za hudby valčíku poslední plavce před zavíračkou. (Trestanci před popravou?) Napravo plaval muž Buldozer (motýlka, jako by tančil, svaly a veliké tělo), vprostřed ajťák Žabička (plaval zešikma prsa, trochu se topil a dojímal hubeností i vůlí k činu), docela nalevo plaval starý pán Mrož kraul (muž, pro něhož je voda životem). Vymyslely jsme u piva s N. celý ten náš slavný film. Rozhodně musíme navštívit aspoň třikrát v rozličných okresních středoevropských městech místní lázně. Pozorovat láskyplně životy plavců. Vždyť bazén třicet krát patnáct metrů je pro plavce domovem. Zvlášť když k tomu z reproduktorů vyhrává Straussův valčík… Pocit naplněnosti, dokud nezjistím, že mi někdo mezitím čmajznul ze skříňky zlaté náušnice po tetičce z Arizony.

Sobota: Pitching. Ani neklid, ani klid. Vrcholový sport evropské institucionalizované dokumentaristiky; sport, jenž nám má dopomoci ke shánění peněz, gymnastika cizích slov. Pocit vděku, vyčerpání a páni, tolik nekvalitního alkoholu, co nám nabízejí na závěrečném večírku. Ano, asi i opilost, ano, i hrůzyplná! Panáci a panáci. Wittgenstein v povzdálí. Dlouhé nohy má krátká lež.

Neděle: Otrava alkoholem, vidím svět rusky modře, nebýt N. a její péče, kdo ví, co by se mnou bylo, napadá mě během denního spánku, v němž se vracím pomalým modrým tobogánem kamsi domů, k pradávnu, popletená, zpocená a zmatená, cítím vůni babiččiny koupelny, slyším její hlas, budím se až večer, s výčitkami a pocitem studu.

Pondělí: Již nikdy žádný alkohol, píšu si do deníčku. Cesta vlakem Praha–Berlín. Za Drážďany mě napadá, že nebýt sňatku mého dědečka s mou babičkou… Miluji pocit být doma. Pomačkat se s dětmi a přivítat se s milým. Už pro jednoduchost toho slova, té věty. Doma být. Doma. Před týdnem jsem to nevěděla.

19. 3. 2013

Úterý: Nasněžilo, všude bílo. Devítiletá E. minulý týden ztratila svetr, tenisky, průkazku do školní jídelny, psací pero, pravou rukavici, kozačky se jí rozpadly; úterní odpoledne ve znamení náprav, jdeme nakupovat. Po týdenní nepřítomnosti po sobě občas plaše pokukujeme. Říká mi, že se mnou nerada mluví o špatných tématech, a špatné téma, to jsou třeba drsní kluci ve třídě. A říká to najednou tak závažně, mám chuť kousnout ji do ucha. Propadám na chvíli i kratičkému zoufalství, že roste příliš rychle, aspoň ji zlehýnka šťouchnu, už zase je tak zasněná; obrací oči v sloup, mami, co blbneš… Kozačky a tenisky chce koupit jakékoliv, je jí to vážně jedno, hlavně ať nejsou růžové a ať už tam nemusí být, v obchoďáku, potřebuje přece kreslit svůj komiks o kanibalech, z nakupování je upřímně zpruzená. Klidnější jsme až u švestkového koláče v turecké pekárně, občas prohodíme něco o lidech, co stojí ve frontě. Ti lidé mluví turecky, polsky a ten další jazyk nedokážeme rozpoznat, esperanto snad? E. říká, že má s Wang Li svůj vlastní jazyk, a to přece k životu stačí; k čemu nějaké pošahané esperanto. Pak zase mlčky jíme a E. znovu začíná, znovu se rozjíždí: „K čemu ty nákupy, mami, no k čemu, proč raději lidi nemalují doma pod lampičkou kanibaly,“ prudí dál. Říkám a zvyšuji už trochu hlas, že ti lidé pak doma nakoupené zboží jistě ihned sežerou, protože jsou nenasytní, tak jako my doma sežereme ty její nové tenisky, kozačky, rukavice, svetr, abychom si zase mohly brzy udělat hezké společné odpoledne v obchoďáku. A teď už se obě smějeme, no konečně, E. melancholie je dočasně pryč.

Středa: Sníh, a tak jdu s malou F. sáňkovat do Görlitzer Parku. E. má dnes aikido (ovšem zapomene si peníze, tak ji mistr posílá zpátky domů, o tom však my, závodnice na saních, nemáme tušení). V odpoledním parku prudce zasvítí slunce, iluze jarních hor, svět jakoby nachystán k tání, jen ten mráz vše brzdí. Tvář natáčím k paprskům, i černošští dealeři v bílém parku mají dnes pod afročepičkami naraženy sluneční brýle a hulákají o poznání hlasitěji; možná že jsme v poušti, napadá mě blábolivě, když líně kloužeme po zmrzlém kopci dolů. A sjíždíme z toho jediného vrcholku přímo k amfiteátru. Tam a zase zpátky. Tam a zase zpátky. Na kandelábru posedává partička zhulenců, zpívají Dylana a F. se ptá: „Proč je, mami, kytara?“ „To je tak složité vysvětlit,“ říkám jí s pohledem na zhulence. „A proč ty seš tak složitá?“ ptá se zase malá F., zatímco čahoun hraje Just a perfect day. A má recht, čahoun i má malá F.

Čtvrtek: F. má horečku. To asi to dlouhé, radostné sáňkování v mrazivém odpoledni v Görlitzer Parku. I tak to stálo za to, říkám si nejistě a F. ukazuje v tom nejošklivějším dětském časopise, co všechno jí mám koupit — barbínu, klouzačku, plastikovou postýlku pro panenky; no ano, všechno ti koupím, to víš (a nejradši v obchoďáku s E.). Po obědě hrajeme z dlouhé chvíle F. oblíbenou hru: Seš brambora, seš lampa, seš housenka, seš nůžky. F. vyhrává, protože po chvíli zvolá: „Seš prstýnek blázna.“ Nic lepšího mě pochopitelně nenapadá. Vzdávám se — jsem prstýnkem blázna, hurá, sláva, polní tráva. Prstýnkem blázna jsem.

Pátek: F. nemá horečku a chce dnes koupit v nejošklivějším z ošklivých dětských časopisů úplně, ale opravdu úplně všechno, rozhodně i jedovatě zelený traktor s motorkem a umělohmotnou vrtačku na baterky! Čtu si Gaovu Bibli osamělého člověka a raduji se z jeho ctnosti nic nemít a nic nechtít.

Sobota: Odpolední krátké kafe v klubu Szimpla s Maďarkou Zsofi; píše mi ale, že nepřijde, a já už jsem venku z bytu, už jsem všem doma zamávala, tak co s tím, co s volnou hodinou… Pokračuji rychlou chůzí a vyhledávám nehostinná místa, bazary s auty, benzinky a opuštěné plochy továren; jako bych zatoužila ocitnout se přímo v centru brněnských Zábrdovic a pokračovat na Starou Osadu, která navzdory názvu představuje socialistické mraveniště prázdných, periferních ploch. Jako bych se dnes s Berlínem vítala a současně loučila. Ale já se vlastně s tímto městem stále jen vítám a loučím, jinak tu žít nedokážu. Jen v permanentní slavnosti lásky a nenávisti.

Neděle: Mezi třetí a šestou hodinou ranní, zatímco tvrdě spím, mi přišly dva krátké maily s fotografiemi diskotéky ve městě Graz, jejichž autorem je trochu zvláštní Rakušák, co ho sotva znám. Píše, že tanec je osvobozující, no ano, to i spánek, říkám si spokojeně. Odepisuji mu ve vší slušnosti, že si vážím možnosti stát se jeho nočním deníkem. Můj muž zatím žertuje v kuchyni, odpovím mu, že vtipkovat se takto naučil v osmnácti ve zlínském skladě s nábytkem a od té doby se nijak neposunul. Vidím vnitroblok berlínského dvora a vidím současně Brno, náš poslední brněnský byt… A posunula jsem se já? — ptá se vyzývavě z kuchyně. Samozřejmě. V pěti letech jsem se nechala zavřít o tři roky starším chlapečkem do peřináče s mrtvou myší, jen aby mě políbil. V sedmi letech jsem přeplavala celý bazén pod vodou, jen abych mohla nocovat ve stanu se stejně starým chlapcem, a o rok později jsem skočila na lyžích z velkého můstku, protože když to udělám, dá mi Švarc ze 7. B francouzák. A teď už na to na všechno, víš, tak nějak trochu seru, uvař si, miláčku, to kafe sám.

„Nejsem nafouknutá, jsem skromná,“ zavolá malá F. a buší paličkou do skla poličky. „Nafouknutá žába nejsi?“ ptám se roztržitě, a teprve pak si uvědomuji, že holčička demoluje nábytek. „Přestaň,“ zvolám, avšak slabě, neboť mě nebaví být přísnou vychovatelkou, matkou pluku, nedej bože ženou, co má život pod kontrolou. Nene. Dítě i tak přestává po chvíli bušit, nic se nerozbilo a já se zachumlám na pět minut do peřin. Pojď za mnou na chvíli, lákám ji. Takový nedělní svět mám vcelku ráda. Takový zabydlený, peřinový svět.

26. 3. 2013

Berlínem koluje takový vtip. Jaro samozřejmě přijde, přijde; ale až po Silvestru. V sobotním vlaku Berlín–Strmilov (nejprve EuroCity, pak rychlík a nakonec osobáček) vymyslela E. taky vtip. Jaký je rozdíl mezi Berlínem a Strmilovem? Žádný. Obě místa leží pod sněhem a nikdy tomu nebude jinak.

Všímám si zde na vsi, že jihočeští domorodci jsou za stálého sněžení a mrazivého povětří ještě zamlklejší než obyčejně. Jen místní alkoholik pan V. číhal dnes po poledni za potravinami Olga, aby mi řekl pár sprostých vět. „Roztáhneš nohy a hups na seno / kamarád taky rád / kurva kurva na stáří, chemoška tě vozáří.“ Ale neměl čepici. „Nemáte čepici,“ řekla jsem mu přísně a on zase stejně rychle zalezl.

Jinak se v této krásné vsi, kde se musí a nesmí žít, podobně jako ve městech B. a B., příliš mnoho za čtyři měsíce nestalo. Jen evangelický farář prchnul ze své farnosti k vojákům. Maminka ho potkala náhodou na nádraží v Telči, na sobě měl vojenskou čepku, brašnu a maminka se chlubila, jak ho přesně odhadla: „Nepoznala jsem zpočátku, kdo to je, jen mě napadlo, že je to muž, co je vojákem, i když by měl být farářem. Zeptala jsem se: Promiňte, nejste náhodou farářem? A on zrudl jako pravý farář, přiznal se ke všemu, že slouží u vojáků, ale do války ho zatím nepošlou, protože není ostřílený. Kdepak ten a ostřílený! S knoflíkovou tváří a příliš dobrosrdečnýma očima. Taky,“ říkala m., „si četl na nádraží Bibli, a to ho v mých očích usvědčilo!“

Ve vlaku Berlín–Strmilov, mezi Planou nad Lužnicí a Veselím, přistoupil do kupé po sedmihodinové jízdě průvodčí. Také jeho tvář byla knoflíková. A tento knoflíček se nás ptá, jedete až do Veselí? Ano, odpovíme a jsme samy veselé, že nás pan průvodčí tak laskavě oslovil. A nejen oslovil, vrátil se před Soběslaví a donesl dětem plný sáček bonbonů Haribo Smiling-Balla. Děti jásaly. Pak ze své pracovní brašny vytáhnul malinkou reprodukci obrazu E. Neumanna z roku 1913. Svatý Cyril a svatý Metoděj. Vzadu na obrázku stála tato přímluvná modlitba: Bože, tys poslal našim předkům svaté Cyrila a Metoděje, aby jim hlásali evangelium slovanským jazykem. Dej, ať i my přijímáme s radostí tvé poselství, řídíme se jím ve svém životě a na jejich přímluvu ať jsme všichni spojeni v jednotě víry a lásky. Amen.

Poděkovala jsem i za holčičky, ve Veselí nedal věrozvěst jinak, než že nám ještě odnese těžký kufr na peron, mávaly jsme s pusama plnýma Haribo Smiling-Balla. Štěstí je jednoduchá věta popsaná složitým souvětím. Wittgenstein. Ne. Kaprálová.

Bonbony měly chemicky-metafyzickou příchuť, ještě teď mě svědí pod jazykem.

Jinak se tedy v obci S. nestalo nic. Až na zmíněný odchod evangelického faráře a nucený odchod předčasně penzionovaného katolického faráře, co trpěl depresemi. (Ukryli ho v klášteře.) Svým chováním si za tři roky popudil všechny ovečky, poslední rok už ani neměl při mši ministranty a kázal pěti důchodcům obvykle o tom, jak škodlivé je tancovat na místní diskotéce v kulturáku. Ale k jeho nejslavnějšímu vystoupení patřilo loňské velikonoční kázání. Přišel, pět minut mlčel, věrní bratři a sestry pokašlávali, botama šoupali po zemi, ale on nic. A pak řekl jen: „Perly sviním házet. Amen.“ A hříšníci se rozešli.

Tuto neděli přišel do farnosti nový mladý farář, Polák. Na Poláka mluví výborně česky, šlo šeptandou vsí. Kostel byl narvaný, přes padesát lidí. Inu, každá změna zavání vzrušením. A i když je to Polák, je koneckonců též křesťanem, katolíkem, nakonec katolickým knězem.

Velikonoce se blíží. Malujeme s dětmi vajíčka. Jsou barevná, aby byla hezky vidět ve sněhu; i mé děti jsou barevné, strakaté a věčně umouněné.

Na evangeliu svatého Cyrila a Metoděje se mi opravdu líbí, že ho hlásali slovanským jazykem. Tímto jazykem, v degradované podobě, přeji nyní polskému faráři, aby mu jeho optimismus a světlo vydržely v obci S. co nejdéle, aby se nezaleknul lehce dusivé xenofobie, která se vznáší nad vylidněným krámem drobného a lekavého vietnamského prodavače, kolem domu pěstounské rodiny s cikáňaty či před nejnovější náplavou, totiž rodinou, o níž jde vsí sugestivní šeptanda, že jsou to zloději. A teď už spát. V obci S. odbíjí desátá.

2. 4. 2013

Velký pátek (o divadle)

Je jeden muž. Je to Ježíš a není to Ježíš; je to herec divadelní scény. Hraje Ježíše o Velkém pátku ve městě B., když sněží. Má pružné tělo atleta a nepříliš dobrý herecký projev. Na zápěstí levé ruky slabou tetuáž, roucho z bílého prostěradla, pod ním trenýrky, sympatická prostoto, zřejmě OP Prostějov. V pondělí se pravděpodobně vydá na mrskut a zmrská herečku, co hraje v Pašijích Máří Magdalenu a nejspíš i Marii pleskne za vajíčko. Slova monologu občas splete, podle krátkého dialektu a prudkých gest pochází ze severní Moravy. Hraje, jako by spal, napadá mě, jako by byl ještě někým jiným než hercem a Ježíšem. Ale možná že přesně takovým by současný Ježíš byl: trochu fejkem, trochu hipsterem, trochu barmanem s hereckými sklony. Už po pěti minutách se cítím podvedeně. A když se mě herec zeptá: „Copak nevěříš, že jsem skutečný Ježíš?“, odpovím, že je hercem, který se za Ježíše vydává. „Nevěříš v Ježíše,“ interpretuje vulgárně a já se konečně z první řady přestávám soustředit na fyzickou blízkost jeho trenýrek; má už teď trochu mrzutý výraz ve své chlapecky krásné tváři. Tento dialog nemá cenu, pomyslíme si vzápětí oba a na zbylých sedmdesát minut se od sebe odvracíme. Jiným divákům omývá nohy, jiné divačky oslovuje a raduje se z jejich studu. I já jsem plná rozpaků, tohle jsem přece nechtěla, takový konflikt, nechtěla jsem ti ublížit, herče. Slibuji si, že až se mě znovu zeptá, budu taktně mlčet. Ale on se nezeptá, už na mě do konce Pašijí nepromluví. Při Poslední večeři o mě okem nezavadí, je to tedy nejen herec, co se vydává za Ježíše, ale i Ježíš, kterému je minimálně jedna lidská bytost v hledišti dokonale lhostejná. A k tomu je to Ježíš trestající a mě smutně napadá, že vidí-li toto ten skutečný Ježíš, pak musí stát při mně, a křičí-li tento Ježíš na konci avantgardních Pašijí jako nějaká histrionská kuběna „Pane, proč jsi mě opustil“, mohu zvolat tu repliku v duchu s ním. A pocítím najednou v závrati, že s ním v ten okamžik konečně splývám. S jeho zoufalstvím, čert vem že hraným, bůhví zda hraným, se zoufalstvím z divadla. V ten Velký pátek, který byl kdysi skutečně velikým.

9. 4. 2013

Všechny děje se stávají ve městě B., ale ne v tom nekonečném, spíše v tom konečném.

V takovém městě jsem venčila psa Ivoše. A protože jsem byla v moravském, ne německém B., volala jsem na něj Ivošu. Žila jsem s Ivošem dva dny; v Lužánkách a okolí jsem ho chválila za hovínka, dávala mu psí bonbony, ukázala mu sochu Václava Merhauta, honili jsme společně sýkorky, občas jsem ho laškovně zatáhla za provázek, z huby jsem mu vytahovala krvavé sáčky, milovala jsem Ivoše a on myslím miloval mě. Byla jsem vděčná jeho paničce Z., ke které cítím sesterské pouto, že mi umožnila časově ohraničený, bezvýhradně milostný život s psíkem. Druhého dne ráno jsme s I. potkali K., malého, zavalitého malíře, potměšilého skeptika, plachého ironika. Místo ahoj nás s Ivošem přivítal slovy, že se mu o mně zdál v noci sen a že nežertuje. Nepravděpodobné, vždyť při našem posledním náhodném setkání před deseti lety stále žertoval. Ale dobrá, když nežertuje, pak ať se nad našimi dušemi vznáší mystično. K. šel s námi do Tyršáku. Tam jsme s psíkem obíhali kolečka a navazovali na hovor, který ne a ne se započít, stejně jako se Ivoš ne a ne vyprázdnit.

Pak nás K. pozval k sobě domů na čaj. Správcuje v suterénním bytě jedné brněnské církve. Čaj mi donesl od věřících z patra. Vzduch byl v nevětraném bytě dusný, nábytek erární, záclony umělohmotné, koberce církevní, stav duší provizorní. Bylo to smutné setkání, jedno z nejsmutnějších, jaké si lze vůbec představit. Naprostý nedostatek slov, která by mohla opsat tu strašlivou životní K. únavu; tolik jsem se těšila na vzduch, ale na stole už stál vroucí čaj od věřících, nehodilo se odejít, Ivoš u mých nohou. „Počkej,“ říká K., „kamarád si za chvíli přijde pro čepici.“ Potom z rozpaků pokračuje, že mi fandí, takto se vyjadřují sympatie ve městě B. „Taky ti fandím,“ odpovídají tiše moje ústa jeho kulaté tváři, zatímco ve dveřích se objevuje kamarád, vstoupivší, usedající, po čepici chmatající. „Jak se máš, jak se máš,“ zeptají se teď dvakrát zpomaleně K. ústa. „No jakby asi,“ odpovídají kamarádova ústa ještě pomaleji, zatímco jeho oči těkají nevětraným vzduchem, „sekl jsem s prací, psychiatr mně to nařídil.“ Pak ti dva muži v suterénním bytě mluví už zase běžnou rychlostí mluvy o cestě z Hrušovan do B., o tom, jak se dá brodit řekou do Zábrdovic a ještě dál… Ivoš kouše do dřevěné nohy stolu. „Ivošu, půjdeme?“ ptám se prosebně psíčka. K. mi dává malý dárek, mosaznou kliku. Přebírám ji mlčky, obřadně, loučíme se. Mám kliku od smolaře. „Pojď, Ivošku, pojď, musíme, mizíme, tak pojď už, prosím. Jsem zlá a mám dlouhé nohy.“

O den později (avšak stále ještě ve městě B.) potkávám — už bez Ivoše — v budově ČRo jiného dávného přítele. A je to muž starý jako metuzalém, kterému, když se protáhne, praskají kosti v těle, a tohoto milého muže vidím necelých pět minut a on po celou tu dobu poskakuje, jako by byl na pružině. „Jsi na pružině?“ Chci ho nějak obejmout, zklidnit. Ale má ruka, v níž držím papírovou tašku se zelenou halenkou, učiní nečekaně prudký pohyb k jeho hřbetu, a ano, papírová taška se srazí s jeho zády. Je to zbrkle energický švih, takže ho skutečně uhodím, navíc zezadu (tedy podle), praštím ho taškou… Ale to už se završuje náš společný čas, pátá minuta koncuje se životem, se sebou samou, pauza v ČRo končí, pauza ve městě B. končí, ve městě, kde je všechno jen dočasné, a takový život se mi vlastně i líbí.

Ještě o den později si s pražským bratrancem pouštíme v Praze tři kotouče vzácných rodinných snímků na osmičkách, z nichž bych ráda natočila film. Promítačka chrčí, rok 1958, vidím Ádu, muže tety Zuzany, sebrat obrovský hřib v jihočeském borovém lese, v ruce hůl, děti poskakují kolem košíků plných hub. Jinde Áda s dětmi a tetou Zuzanou vaří v kotli u rybníka borůvkové knedlíky, Zuzana se převléká, jsou jí vidět prsa, směje se a schovává. Pak vidím svého tatínka; rok 1966, záda ve svetru už trochu nahrbená, před ním jeho sestřenice, kterou tajně miluje, jdou deštěm polňačkou od kulatého autobusu, dávno mrtvý dědeček jim kyne na pozdrav z vikýře chaty.

Ty tři kotouče jsem předevčírem dovezla do Berlína. A včera mi přišla zpráva, že teta Zuzana právě v pražské LDN zemřela. Přes sedmdesát let kouřila dvacet cigaret denně, byla vtipná, laskavá, statečná, seděla u rybníka s obnaženými ňadry a teď je tedy mrtvá.

Berlín je nekonečný a Brno konečné. Život je spíš jako Brno.

16. 4. 2013

Pátek

Za dvě hodiny začíná v Praze pohřeb tety Z., na který nejedu. Přesto jsem od rána spíš tam než tady. Za chvíli zavolám Berlíňanu Wernerovi, válečnému, předmanželskému dítěti tetina muže Ády. W. se narodil v Ženských domovech na Smíchově, v květnu 1945. Jako nemluvně byl s německou maminkou odsunut, česky nemluví, svého dnes mrtvého tatínka Ádu potkal poprvé a naposledy v šestačtyřiceti letech a zbožňuje ho. Jsem si jistá, že na pohřeb své nevlastní maminky neodjel, bude v rozpacích, když mu zavolám, a já mu přesto zavolám. Nenapíšu ale, o čem jsme si povídali, o čem bychom si mohli po telefonu povídat? Bude to hovor jistě křehký, opatrný, zdánlivě berlínsky veselý, plný gramatických chyb.

U snídaně malá F. vyprávěla vzrušující příběh. Končil extatickým výkřikem: „A zmrzlina se tam, v dětské kavárně, jí bílou lžičkou z plastiku.“ Mít srdce čtyřletého musí být punk s prvky barokní hudby. A to mi připomíná, že v úterý večer jsem byla v Spreewaldbadu, a protože tam krátce před mým příchodem ve velkém bazénu plavalo hovno, byl veřejnosti uzavřen, plavci zděšeně opustili areál, takže jsem plavala ve zcela prázdném dětském bazénku vlevo od místa nehody, za levno a šťastně, jako bych byla čtyřletou.

Teď však něco skutečně k pobavení. V B. (tom konečném) mi minulý týden daroval knihkupec M. Ž. balíček starých Tvarů a A-dvojek. Jaký to dar pro dobrovolnou emigrantku! Hltavě je v Berlíně čítávám po nocích, ze všech Tvarů mě navzdory poučnému, hlubokému eseji o poezii z pera Petra Krále nadchnul vlastně jen starý známý básník Mnoháček Zgublačenko, zejména jeho báseň Autistický vtip:

Průvodčí vejde do vagónu a říká:

„Dobrý den, kontrola jízdenek!“

Cestující autista však slyší:

„Dobrý den, kontrola. Jí Zdenek?“

Proto průvodčímu odpoví:

„Jestli jí Zdenek, to nevím,

ale já už jsem jedl.“

A pak mě ve Tvaru potěšily všechny texty z rubriky Haló, tady čistička, co je napsal Patrik Linhart, trubadúrský cvikýř z Duchcova, co popisuje svět tak nějak zvostra, lovely, že se často tiše směji a dostanu chuť třeba i na kubánský rum.

Slíbila jsem, že nenapíšu, o čem jsme si povídali s Wernerem, ale napíšu, je to totiž zcela prosté. Jeho telefon byl obsazený, a mně se ulevilo. Protože bývám občas i z podstaty malou, zavalitou malířkou z provizorního suterénního bytu. Tetička má dnes pohřeb a ano, já maluji tímto textem obraz, v němž žiji tady i tam, v Berlíně i na pražském pohřbu, dnes, kdy ve městě B. tak po vojensky, braniborsko-prušácky prší, kapky jsou symetrické, přísné, kaluže se poslušně plní a ano, já se dokonce na ty kapky usmívám, jako bych byla mosaznou klikou.

23. 4. 2013

Úterý: výlet do Deutsches Theater (jarní vášeň chladných vět)

Blízkost slov narcistický a nacistický vyvolá před opuštěným areálem letiště Tempelhof na rtech cizího muže pouštějícího draka jarní úsměv. Má zelené šortky. Spatřím ho z přibržďujícího vozu S-Bahnu. Mířím do Deutsches Theater.

V ten samý podvečer v oblasti spletitých uliček Mitte sahají německé ženy bezostyšně za chůze na zadky svých protějšků. (Jsem pohoršená, to se ví.)

Tytéž německé ženy sahající na zadky mužů jsou jako němečtí muži kontrolující, jak se cítím v kavárně Deutsches Theater v pokrytecky družném hovoru o developerech.

Pocity v kavárně skrývám pod úpěnlivým mícháním cappuccina s ornamentem mléčné větvičky.

Rozpaky z větvičky barvy semene.

Jaro přece není vždycky takové!

Jakékoliv semeno chybějící v tupém, konzervativním divadle Deutsches Theater…

V divadle bezsemenných herců bidýlko, na němž zakřičí plešatý muž šikmo od nás nečekaně bravo!

Vyskočím úlekem a nehtem si protrhnu silonovou punčochu na levém stehně. Kapka krve je nepatrná; žádné baroko.

Další bravo vycházející z úst plešatce svíjejícího se v objetí s kávovou větvičkou. No konečně. No sláva. Nakonec se aspoň něco spojí v touze po přesahu.

A naopak: nebýt na bidýlku sedícího muže volajícího bravo, nemělo by žádnou cenu do divadla jít.

Nejkrásnější zážitek představení: Straussův valčík. Pět minut jen s hudbou a herci ve štronzu.

Herci ve štronzu; bez myšlenek na mléčné větvičky. Herci nemyslící na takové věcičky nejsou ale zároveň žádnými herci. Troubové to jsou.

Odlíčená, masitá těla herců v šortkách odjíždějí po práci na kolech domů. Kolena obnažená.

Jedou tmou a v zákoutích… Tolik hmoty, tolik hmoty!

30. 4. 2013

Odpoledne jedeme s F. na kole krmit do Volksparku kačeny. Stojíme v mírném dešti u secesního zábradlí jezírka. Voláme na ně, hážeme jim nadrobené rohlíky a ony nic. Jsme čím dál skleslejší. Dokonce i pekingský kačer, co vypadá jako pankáč z porcelánu, jen líně připlave, naprázdno cvakne zobákem a zase odpluje. F. je z toho do breku. Žužlá teď sama rohlík, a jak je rozrušená, rohlík padá k zemi. A vtom se to stane! Najednou se na rohlík vrhá hejno drzých vrabců. V tu samou chvíli, kdy napětí v tomto mikrosvětě dramaticky roste, se z jezera nečekaně vynořují tlamičky kapříků žeroucích hladově rohlíky pro kačeny… Chachá, zvoláme hlasem humanitárních pracovnic na vypaseného pekingského kačera a jeho družky, chachachachá! A pekingský pankáč (s kreditkou v zobáku) s melancholickým výrazem zdegenerovaného Evropana mizí pod hladinou. Jeho družky ho potupně následují. Co z toho plyne? Že i ve světě berlínských zvířat existují země třetího světa. A že obyvatelé těchto podvodních i vzdušných krajin našimi dary nepohrdnou.

Pod stanicí U-Bahnu Hallesches Tor žijí v tunelu tři polští bezdomovci: Jaša, Paša a Čert. Chodíme jim nevědoucně nad hlavami, zakopáváme o nerovnou dlažbu, nervózně hážeme špačky do kanálu. Jaša, Paša a Čert mají v tunelu barevnou televizi, kterou si v noci přivazují řetězem k nohám, vaří si v kotlíku špagety, hrají karty a dokonce nad nimi bdí právník, co bydlí v secesním domě šikmo nad tunelem. Bdí nad nimi s paragrafy, občas jim donese deky a chlast. Ti tři by na svém životě neměnili vůbec nic; ke štěstí jim chybí snad jen ženy. Aspoň tak to říkali jednomu novináři, co o nich psal. Reportáž s fotkami usměvavých vousáčů jsem si vystřihla a půjdeme je s N. brzy navštívit, s kamerou. Kdybychom se nevrátily, choďte nám nad hlavami a vězte, že země má mnoho podlaží a v každém je možné být snad i šťastným.

Nebýt dvou zmíněných vjemů, nezdál by se mi možná dnes v noci tento sen: Jdu s dětmi na výlet. Krásná krajina, vede podél cintorínu. Cintorín, pak tedy asi slovenská krajina a katolická pouť. Na polňačce v kopcích sbírají děti kamínky, ale nejsou to kamínky, jsou to zuby nebožtíků, a hele, támhle dokonce lebka. Den je to krásný, vše rozkvetlé. U pomníčku Panenky Marie kupuji holčičkám jako suvenýr bavlněné punčocháče (pančuchy), zelené a růžové, místo peněz vhodíme do kasičky slavnostně zuby nebožtíka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Berlínský zápisník.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.