zuzana brabcová / voliéry

voliéry

zuzana brabcová

druhé město / brno 2016

© Zuzana Brabcová, dědicové — Sára Mirošovská, 2016

Illustrations © Rybka Černá, 2016

© Druhé město — Martin Reiner, 2016

ISBN 978-80-7227-381-2

Richiemu

Den je skříňka s tajným dnem.

Richard Weiner

20. prosince 2011

Přichází kolem čtvrté páté odpoledne, rozsedí se kolem sedmé a v noci pak panuje. Je tomu tak po léta, nepamatuji se, že by to bylo někdy jinak. Den zasvěcený nevycházení je notový zápis melodie, kterou nikdy nikdo nezahrál. A je-li nutné přece vyjít, pak na lidech, které míjím, tkví pel, skleněná námraza, která znejišťuje jejich obrysy; mohu si představovat, že nejsou, a proto je milovat. Vše existující: jen ruší, kazí, jako kdyby někdo posprejoval Noční hlídku.

Předevčírem zemřel Václav Havel. Ve spánku, v dopoledních hodinách. Nepanuje tedy jen v noci.

21. prosince 2011

„Pani, já to vobrečela! Měla sem ho moc ráda!“ řekla žena, od níž jsem si na Andělu kupovala Nový prostor.

Bylo na nule, neměla rukavice. Celý den bylo na nule, celý den neměla rukavice, celý den se šourala po zastávce sem a tam.

„Proč nemáte rukavice?“

„Sou drahý,“ odpověděla.

Chyběly jí taky zuby, nahoře i dole.

Jsou ještě dražší.

Šla jsem za roh na vánoční trh a koupila jí rukavice. Rozzářila se kulatou prázdnotou v tváři, zatímco mě zkroutil odpor k vlastním gestům, a sevřela jimi lačně krk Vánoc.

22. prosince 2011

Nejenom na lidech, i na věcech, ten pel, a mezi mnou a jimi strmí zrcadlová hradba, vetknutá pravoúhle v rám. Krám cinká, voní františkem.

Stála bych za záclonou a hodiny a hodiny pozorovala, jak Míra s Bobšem driblují balonem, statický obraz v pohybu, ale nemám záclonu.

Utřu prach a podívám se do slovníku: „Mikroskopické částečky hmoty minerálního nebo organického původu vznikající odrolováním a usazující se jako nečistota.“

Něco se děje. Něco se chystá. Něco není v pořádku.

Někdy

„Dejte mi cigáro, pani!“

Někdy strach, abych v druhých nezmizela jako hrst sněhu. Dám té staré cikánce cigáro.

„Dejte mi peníze, aspoň drobný, že sou ty Vánoce!“

Dám jí padesátikorunu.

„A vrásky, dejte mi vrásky!“

Vyjmu je jednu po druhé, vrásky z tváře, snop použitých párátek. Vhodí si je do obrovské kapsy a na poslední chvíli vyskočí z tramvaje.

V obličeji mi nezůstane dočista nic — je jako rozválené těsto, přiložit formičku, zarýt a vykrojit hvězdu.

Vejdu do restaurace, poprvé sama, jmenuje se Hlubina. Jakýsi opilec si ke mně přisedne a jeho oči mi vplují do mozku jako do krvavé kádě plné kaprů.

„Bojíte se stáří?“ zeptá se.

Neobyčejně rychle a věcně se spolu opijeme a on pak před hospodou močí na pneumatiku landroveru, jenž zalehl celou ulici jako obří náhrobek.

Je vyhlášen třídenní státní smutek. V noci, v hranicích jejího panství, zapnu počítač a čtu, co je napsáno v bublině v pravém dolním rohu: Váš systém může být ohrožen. Rázem zaslechnu vprostřed hlavy věty, nepatří mi a netuším, kde se vzaly: „Chtěl bych najít základní etické pojmy, pod jejichž úhlem bych měřil svůj život, jsem však fascinován temnou linií myšlenek a citů. Přečnívám svou vlastní soustavu neznámým směrem.“

Den státního smutku

Vracím se domů, chodbou kolem sklepů, bydlím v suterénu. Nade mnou se automaticky, jedna po druhé, rozsvěcejí žárovky. Vtom spatřím, jak se směrem ke mně sune po betonu had. Strne. Strnu. Vztyčí hlavu, plochou a skvrnitou. Ostražitě se pozorujeme, žárovky sotva slyšitelně syčí. Najednou sykot rozpoltí kvil polední sirény a město znehybní v minutě ticha za zemřelého. Tiché kroky se blíží chodbou. Muž střelhbitě přitiskne vidlicí hadovu hlavu k betonu a pak ho vynese do výše.

„Promiňte, moc se omlouvám… asi vás vyděsil… utekl mi z terária… dveře na chodbu byly otevřený…“

Už chápu, co znamenají ty divné rány, které se čas od času ozývají seshora. To soused zabíjí pro hada laboratorní myši úderem o stůl.

Někdy

se úzkost podobá jeskyni, v níž průvodce monotónním hlasem popisuje vznik stalagmitů a stalaktitů,

jindy

je těsná a přiléhající jako kůže.

A v tyto dny

přijela Alice. V tváři měla docela jiné věci, než když před půlrokem odjížděla, ty věci byly zarážejícím způsobem oblé, bez hran. Představila jsem si, jak běží se svými psy po pobřeží, kde se blízká i vzdálená stavení podobají vejcím.

Sedla si do proutěného křesla, začla si balit cigaretu, ale hned zase vyskočila a běhala po pokoji a roztančila se a gestikulovala, zase si sedla. Její tělo, náhle tak konkrétní a zřetelné, bylo neustále v pohybu, ve víru, v kroužení kolem té abstraktní sochy, v niž se za těch pár měsíců proměnila její matka.

„Každý ráno musíme dva kilometry pro vodu a zase zpátky a na záchod chodíme do lesa, vyhrabeme díru a zas ji zahrabeme…“

Smála se! Šťastně se usmívala nad uloupeným cárem ráje, nad tou iluzí, kde z hvězd nevisela splachovadla a záře monitorů rozšlápla pata temnoty.

Slyším hlas, hlas Alice se ke mně blíží po laně jako provazochodec: „Devadesát procent bohatství téhle planety vlastní jedno procento jejích obyvatel.“

Po podlaze tam a sem, rozvířený její chůzí, běhal chuchvalec prachu a nabaloval na sebe další a další vrstvy času.

A v tuto noc

jsem si otevřela diskuzi pod jedním článkem o V. H.

„Ať jim shnije v penálu, ten starej chrchla.“

Cosi se hnulo ode dna v stoupě světa a hihňavě hýklo. To v mračnu kalu hnus se hnul, v tiché a svaté noci.

Vteřině se zježila srst,

přikrčila se a štěkla. Čtyři komunističtí poslanci odmítli uctít ve Sněmovně památku prvního českého prezidenta, v čele se šéfkou pražských komunistů Martou Semelovou, která naopak pogratulovala národu, že se zbavil škůdce.

Marta Semelová byla třídní učitelkou Alice na prvním stupni základní školy. „Vaše dcera je nesmírně talentovaná, jednou z ní něco bude,“ řekla a zakryla Alici věštecky hlavu dlaní.

Znamená snad něco prorocké gesto komunistky? Štěk, zježenou srst, ostnatý škleb? Ne. Neznamená to vůbec nic.

Alice

vstupuje do lesa. Chce se zúčastnit tryzny za zesnulého prezidenta. Les je však liduprázdný, jen zdálky, která je dálkou v čase, nikoli v prostoru, sem dolehne zaržání kladrubského koně. Alice chvílemi poskakuje v borůvčí, jsou jí dva roky, chvílemi se sotva belhá, stařena, kterou se teprve stane — ne a ne se na té cestě trefit do svého věku.

„Je ti třiadvacet!“ křičím za ní. Neslyší mě. Možná proto, že stromy kolem ní rostou obráceně, korunami tkví v zemi, zatímco pletence kořenů se vzpínají k nebi. Neslyší mě: neboť ten les je v mém břiše a ona se ještě nenarodila.

Štědrý den 2011

Pokaždé když zemře nějaká význačná osobnost, přikreslí máma do encyklopedie k jejímu jménu křížek. „Udělala jsem křížek!“ hlásí už v předsíni a po rtech, které se otevírají a zavírají osmaosmdesát let, se jí rozeběhne sotva znatelný, tenký stín úsměvu. Nesnesu to. Vyjdu na balkon a zapálím si cigaretu. Naproti na balkoně stojí žena přibližně v mém věku a zapaluje si cigaretu. Není jasné, obě se roztřeseme zimou, kdo je odraz v zrcadle a kdo stojí před ním. Přes jícen dvora, od ženy ke mně a ode mě zpět k ní, fofrem létají překřížené třísky, tenké vánoční svíčky a špejle, matčiny křížky.

Z podlahy balkonu zvedám ohromný těžký hrnec s bramborovým salátem.

„Smrt je jen kus života těžkého,“ vzdychne máma verš svého oblíbeného básníka a zálibně listuje od jednoho křížku k druhému.

Prsty trhají vánoční papír, všimnu si, že mám na hřbetě ruky hnědé skvrny, loni tam ještě nebyly. „Bojíte se stáří?“ Vosk slzí, na háčku se chvěje v hnízdě jehličí lehounká, dutá koule.

V té kouli sedíme za stolem: sestra Naďa, její manžel, neteř se sotva narozeným jezulátkem v náručí, jezule řve, purpuru přebil smrádek, máma a Alice.

Pořád nemohu uvěřit tomu, že sedí vedle mě a že se jí mohu dotknout, obejmout ji. Ještě koleda, ještě přípitek — a pak už všichni s chutí zakrojíme do hada, svinutého úhledně na talířích do spirály.

A jednoho zimního dne

je to přesně 428 dní, co jsem bez práce. 31. října 2010 jsem v souladu s ustanoveními zákoníku práce dostala výpověď z důvodu nadbytečnosti. Po formální stránce proběhlo vše bezchybně — dvouměsíční výpovědní lhůta plus tři platy odstupného. Leckterý přízrak na Andělu ověšený svým majetkem v igelitových taškách by mi mohl závidět. Ještě stále kupuji prodavačkám Nového prostoru rukavice. Ještě stále platím faktury za plyn. Ještě stále se mohu opít za svý s cizím člověkem.

Můj kamarád a šéf se začal naplno věnovat hokeji. Jenom kvalitní brusle značky Bauer stojí 7499 korun. Většinu dne trávil na ledu. Většinu času probruslil. Buď sám, nebo jako doprovod svých synů, proměněných výzbrojí v dva malé golemy. Kvalitní chrániče holení značky Easton stojí 2699 korun a deset společně strávených let roztálo jak hrouda másla na slunci, mastně a trapně.

Od té doby mě však věrně provází slečna Linda Řádná, je tu se mnou co věrná družka v ekonomickém nečase, karabinka vbitá do skály v sociální trhlině, a jak mi tak sedíc za počítačem nastavuje svůj křehký profil, lne její profil a vpíjí se a vsakuje do světla vrženého bůhví odkud, do malého tvrdého černého kulatého světla, které mě zasáhlo rovnou mezi oči jak puk.

„Něco nového?“

„Bohužel nic.“

Ale neztrácíme optimismus, ani ona, ani já, je tu přece akční plán uchazeče o zaměstnání. Vytiskne mi tři čtyři nabídky práce, beru všechno. Do tří dnů musím přinést potvrzení, že jsem i tam nadbytečná, jinak mě slečna Řádná vyškrtne z evidence.

Biletářka. Chci dělat biletářku!

Linda zvedne oči ke stropu, až z ní zbydou jen bělma. Podobá se v té chvíli barokní světici v extázi, asi jsem se do ní trochu zamilovala.

Pan Herbert Klein, a to mi vyrazí dech, mi oznámí, že jsem byla zařazena spolu s dalšími tři sta dvaceti osmi uchazeči do výběrového řízení. Musím ovšem vyplnit dotazník. Dotazník na biletářku má devět stran. Nevěřím svým očím, když narazím na jednadvacátou otázku: „Co považujete za smysl svého života?“

Chodba úřadu práce na Praze 5 je jako vždy plná a živá jako letištní hala. Všichni tu žmoulají v zpocených dlaních svoje pořadová čísla, zatímco na displeji blikají a vzápětí mizí časy odletů a příletů. „Něco nového?“ „Bohužel nic.“ Pořadová čísla se v rukou všech postupně mění v tvrdé kuličky: nemohu se zbavit dojmu, že by bylo záhodno vyhloubit tady vprostřed chodby, hned teď, právě v tuto jednu jedinou neopakovatelnou vteřinu jednoho zimního dne, do špinavého linolea důlek, hlubokou jámu, strašně zející kráter, hrob, a pak padnout na kolena a dát se do hry.

30. ledna 2012

Oslava matčiných osmaosmdesátin. V rozlehlém smíchovském bytě se hemží bližní a příbuzní, přibližují se a vzdalují do dalších pokojů, a zatímco ke mně dolétají útržky hovorů, žvatlám na malého prasynovce: „Blam-bu-lá, blam-bu-lá…“

„Rampula by se okamžitě měl vzdát svého postu…“

„Ram-pu-lá, ram-pu-lá…“ Post: zaprvé člen vězeňské stráže, zadruhé místo, zaměstnání, zatřetí půst.

„Přímá volba prezidenta? To chceš mít za prezidenta Landu nebo Gotta?“

„Tuplem psot a slot a klopot, ohni hoř a kotli — v klokot!“

Prasynovec se rozvřeští. Sestra zmlkne a vrhá se k němu, ostatní naopak začnou řvát, aby ho překřičeli.

„Všechno rozkradli, hajzlové, a odnese to střední třída!“

Máma se otočí ke mně: „Jo a prosim tě, nezapomeň mi koupit ty tablety na čištění zubní protézy.“

„Posral se!“ hlásí vítězně sestra.

„Radši ti to napíšu na cedulku.“

Alice podává babičce tužku. „Co to je za divnou tužku?“

„To je verzatilka,“ vysvětluje matka s nepochopitelnou vážností v hlase, jako kdyby jí objasňovala třetí termodynamický zákon.

„Verza co?“

Verzatilka.

Celá se pod dotekem toho slova smrštím do koule jako ježek, do všech stran ze mě trčí paprsky dětství jak bodliny. Za okamžik ten vějíř z šípů vystřelí z mého těla a vzlétne nad slavnostní tabuli, tam a sem a sem a tam křižuje svištivě prostor nad šampaňským a obloženými mísami, piju všechno, i metaxu, která mi nechutná.

Rampula, posral se, verzatilka, Karel Gott a dětství, moje dětství, které teď tenorem slaví, jak se sluší a patří, a tleská křídly samo sobě, křídly tak zteřelými a práchnivými, až se do sklenek snášejí žmolky a chuchvalce peří.

Nechutné.

„Teď ti to připadá důležité, já vím, ale za dvacet let si na to ani nevzpomeneš.“

Komu to říká moje osmaosmdesátiletá matka, moudrá stařena hlasem rozjívené školačky? Nám všem? Na prasynovce to sedí, jistě, ale…

Znovu si listuji Slovníkem spisovného jazyka českého, tentokrát hledám „verzatilku“. Zaujme mě přídavné jméno „verzatilní“: měnlivý, pohyblivý. Med.: děti s verzatilní idiocií.

Pohlédnu starostlivě na Kryštofa: už je přebalený a klidný.

„Iracionální a nevysvětlitelné není Zlo, nýbrž — Dobro.“

Kdo to řekl? Rozhlédnu se zmateně po rodinných příslušnících: odkud se vzala ta věta? Sestra s neteří se sklánějí nad batoletem ztrácejícím se pod chrastítky, přítomní muži tiše diskutují o spotřebě benzinu a Alice se synovcem se uchýlili na balkon dát si špeka.

Dost možná vyvřela ze vzduchu nebo z nějakého docela obyčejného předmětu — ze slánky nebo z hrnku s lógrem, z okenního skla nebo dokonce z téhle verzatilky, která mi špičatým hrotem vbodla do žíly dobře známý, a přece pokaždé nový strach: něco se děje. Něco se chystá. Něco není v pořádku.

Pohlédnu na kostrbaté písmo přede mnou: stojí tam černé na bílém: Tablety na čištění zubní protézy.

A náhle, v změti hlasů a víření záclon, v žmolcích a chuchvalcích toho, čím jsem kdysi dávno byla a co mi připomínají už jen staré černobílé fotografie, uslyším, jak dole na dvoře drkotá po klouzačce moje dětství.

21. února 2012

Jakoby jaro: rozpačité a zbabělé, jako by se váhavě dotklo vzduchu a zas bojácně stáhlo dvě oči na stopkách. Jakoby slunce, a tak jdu, procházím se, kráčím jakoby blátem lesíka za motolským hřbitovem, cestami plnými psích hoven a plechovek od piva a větví, z nichž visí slizké kusy loje, a potkávám běžkyni, v legínách tlustý zadek a stehna, ta to fakt potřebuje, míjím dědka propichujícího bláto nordickými holemi, dvě slečny, každá přes rámě malého pekinéze místo kabelky, „A já mu jako by řekla“ — „To se z toho musel jakoby posrat!“ zasměje se druhá, a v autobusech a v metru a v davu na andělském kříži, všude všichni vplétají do promluv „jakoby“, jako by už nic nebylo doopravdy, jako by z každé vteřiny trčelo stero možností, bezpočet paralelních variant, ale neplatila žádná. A nedivila bych se ani, kdybych teď potkala kupříkladu potápěče, potápěče plujícího na té cestě za motolským hřbitovem se šnorchlem delším než nejdelší anténa, se šnorchlem trčícím nad koruny stromů až do nebe, s nekonečnou dutinou pronikající do vesmíru a spolu s ním se zakřivující, až tamodtud vdechuje potápěč to, bez čeho je život nemyslitelný, ba vpravdě nemožný.

Přitiskla jsem obličej ke kůře a pak do ní obličej zabořila. Když jsem ho zas po chvíli odtrhla, nos, čelo a levá tvář zůstala přilepená na borovici — marně jsem se pokoušela strhnout ji nehty.

Tak tedy jaro, tak tedy slunce, tak tedy až do smrti stromová tvář, vhodná tak leda k tomu, aby si z ní Alice vyřezala loďku.

Potápěči

S jistým zadostiučiněným úžasem, nebo spíš užaslým zadostiučiněním pozoruji v tyto dny a týdny, jak se svět proměnil v obří interiér rozřezaný pravými úhly, ano, v bludiště, labyrint, spleť pravoúhlých chodeb, kde je na všech dveřích cedule s nápisem: Nevstupujte bez vyzvání.

Ode dne, kdy Alice odjela a vrátila se ke svým kontejnerům nacpaným k prasknutí přebytky zanikající civilizace, trávím většinu času v čekárnách úřadů a ordinací, poslušná příkazů neklepu na dveře a trpělivě listuji tiskem. V čekárně psychiatra Radana Gnuje, v níž je vše, židle, koberec i stěny, sladěno do hnědorůžové prenatální barvy, jsem narazila na následující slova: Šílenství konzumu nutí lidi kupovat si stále nové a nové věci a těch starých se zbavovat. Tyto vyhozené věci vybírají z kontejnerů tzv. dumpsteři a poukazují tím na nelogický nadbytek kapitalistické společnosti. Součástí tohoto fenoménu je i recyklace potravin, jichž se těsně před expirací zbavují všechny obchodní řetězce. Někteří obchodníci je polévají chemikáliemi, aby byly nepoživatelné, s jinými (Billa, Albert) je možná domluva. A pak už se dumpster zanoří (tzv. diving) do hlubin kontejneru.

Většinou ale slepě zírám do stránky, kde si celebrity poměřují žlábek mezi ňadry, a všímám si tak svých rukou: třesou se a je mezi nimi vzdálenost jako mezi dvěma hvězdami. V záchvatu paniky přitisknu dlaně k sobě, jako kdybych se chtěla modlit, a někdy až k bolesti pevně propletu prsty, abych rozdrtila ten mezihvězdný prostor mezi nimi. „Diving“ se u nás rozmohl převážně mezi důchodci. Je to pár dní, co vláda oznámila svůj záměr zmrazit penze na tři roky.

„Další!“ Leknu se a srostlé prsty se od sebe odervou, až mi na dlaních vyrazí stigmata.

To už ale nesedím v psychiatrickém lůně doktora Gnuje, nýbrž v čekárně magnetické rezonance; zatímco sázím na obří tabuli, která je tu pro ukrácení dlouhé chvíle, jednu šibenici za druhou, prostě proto, že nic jiného kreslit neumím, pozoruje mě stařec se zafačovaným krkem a rukama v sádře, kterého zřízenec přivezl na pojízdném lůžku.

„Sou prázdný,“ zaskřehotá.

„Prosím?“

„Musíte přece přikreslit oběšence.“

„Oběšence neumim.“

„Já ano… ale…“ výmluvně se zašklebí a prudce zvedne paže v sádře, až zřízenec leknutím uskočí.

Nemáme mít řetízky a náušnice, kardiostimulátory a zubní protézy. Vzpomenu si na tablety, které jsem měla koupit mámě.

Za několik minut zajíždím do tunelu.

„Kdyby něco, zmáčkněte balonek.“

Dva centimetry nad sebou mám masu hmoty, ocelový plát, kvádr žuly, třetihorní balvan, slitinu úzkosti a chechtotu, co já vím. Na uších sluchátka, duním a rachotím, jako by se se mnou ten tunel dal do pohybu a řítil se tunelem ještě větším, jsem v nekonečné soustavě tunelů, zasunutých do sebe jako tubusy dalekohledu, v soustavě prudce padající dolů rychlostí neutrin, až tam, kde je na samém dně jakási nepěkná hnědá hrouda, moje minulost podobná kobylinci. Nedaří se mi nahmatat balonek. Nikdy se mi to nepodaří, i kdyby se celý svět smrštil v jeden jediný tunel.

Druhá hodina a jedenáctá minuta, noc 13. února 2012

Možná že se právě v téhle hodině a v téhle minutě Alice s Bobem Dylanem — jen jeho rodiče mohou za to, že se tak jmenuje — spouštějí ke dnům popelnic. Vyrážejí prý v noci. Náhle mě napadne: potřebují čelovku! Baterku na hlavu pro speleology.

Když se konečně k ránu — třeštivě křičí ptáci a obloha se trhá — octnu v jeskyni, nemám ji: vůkol tma tmoucí a netopýří kvil; odevšad na mě míří stalakmity a stalahnáty, míří na čelo jako kordy, dokud tvrdá a vlhká plástev konečně nevydá řeč:

Jak přestát tu chvíli,

hodinu? dvě? jedno odpoledne?

půl noci mrákotné? — a jak přestát

chvíli, až všichni odejdou,

živí, položiví, přízraky —

až odejdou děti,

až se za nimi zavřou dveře…

A proto jsem hned dopoledne, ani zuby jsem si nevyčistila a kafe nedopila, vyrazila do Hudy Sportu v Lidické.

Za pultem stála slečna, která by se směle mohla zúčastnit soutěže celebrit o nejvýraznější žlábek mezi ňadry.

„Přejete si?“ Úsměv, jenž jí přeřízl tvář jako sek břitvy, naznačoval, že si mohu přát cokoli.

„Čelovku, prosím.“

Vytančila zpoza pultu, vzala mě jemně, sotva postřehnutelně za loket a zavedla před obrovský regál, od země až po strop plný jakýchsi naprosto nesrozumitelných předmětů.

„Jak vidíte sama, výběr je téměř bezbřehý. Tady například máme luxusní čelovku LED Lenser H73, je malá, lehká a výkonná, a povšimněte si prosím zpracování optiky. Svítivost 16 lumenů, dosvit až 170 metrů. Vzhledem k tomu je cena 2250 korun takřka zanedbatelná…“

Cítím, jak tuhnu v sochu. V pomník sportovce, alpinisty a speleologa od pat až po hlavu zataveného v hudysportovní výbavě.

„Ale já…“

Slečna však už ukazuje na další tajemný předmět. „Tohle je Petzl Tikka 2XP,“ zjihne jí hlas, „tělo lze sklopit…“ Tělo lze sklopit? „…a nastavit světelný paprsek podle potřeby, a navíc výklopný reflektor umožňuje nasměrování světla do dálky. Právem je tato čelová lampa nazývána svítilnou nového tisíciletí.“

Nejsem s to vypravit ze sebe ani zakoktání. Slečna si na mě posvítí očima napájenýma dozajista jednou lithiovou baterií CR2 a empaticky ztiší hlas: „Mohu se zeptat, na jakou aktivitu ji potřebujete?“

Mlčím jako zařezaná; patrně nožem Opinel Outdoor N10 z vedlejší vitríny. Přece nemůžu říct, že na vybírání kontejnerů?

„A dosvit,“ ptá se už s mírnou netrpělivostí v hlase, „jaký požadujete dosvit?“

Tak nanejvejš metr. Na dno popelnice.

Klopýtám k východu a nevalným žlábkem mezi ňadry mi stéká pot. Hned vedle je restaurace Hlubina. Tady jsem se nedávno nebo před věčností rychle a věcně opila s cizím násoskou. „Bojíte se stáří?“

Objednám si gulášovku a osmnáctistupňové černé pivo Master, které mě konečně zhasne. Chtěla bych zaslechnout lidské slovo, tolik bych chtěla, aby si zase ke mně někdo přisedl, ale všichni přítomní běhají prstem po telefonech, na očích potápěčské brýle a přes ústa němou síťku na motýly.

Vlákna ve světlech se nepřestávají chvět.

Vatra I

A několik minulých, přítomných i budoucích nocí se smrštilo v jedinou, zavinulo se jako dikobraz v ostnatou kouli a na každém trnu, bodlině, rapíru toho tvora byl někdo nabodnutý v tom Alicině snu, příbuzní, blízcí, docela neznámí lidé i proslulé osobnosti, a Alice je stahovala z těch trnů, dechem jim zacelila ránu a přikázala jim: „Do kruhu stoupněte si kolem tohoto ohně, kol dokola této vatry a spalte, co chcete, co zapotřebí, vhoďte do plamenů.“

I poslechli všichni ti srocení v záři ohně na malé skryté pláži obklopené skalami plnými děr, průrev, geologických trhlin a jeskyní bezpočtem, na pláži, kde Alice s Dylanem bydleli v obřím lodním kontejneru, v jehož rohu se povalovala tamburína.

Jako první se odhodlal Proust; do českého vydání jeho Hledání ztraceného času v překladu Prokopa Voskovce se totiž fatální tiskařskou chybou zatoulaly ilustrace Genadije Musatova z Dostojevského Bratrů Karamazových, a pod každou ilustrací byla ještě věta ilustraci ilustrující, například „Společně nás suďte! — křičela Grušeňka dále, stále ještě klečíc.“ Zdrcený autor proto teď metodicky ilustrace jednu po druhé vytrhával a vhazoval do plamenů.

Známá modelka neváhala a servala si rovnou celý obličej znetvořený botoxem, patrně v domnění, že se pod ní objeví její pravá tvář, ale všichni udiveně spatřili jen nehtem vyhlazený obdélník alobalu.

A pak tu byl můj bývalý kamarád a šéf, jenž propadl hokeji; ostatní na něj pokřikovali posměšně „Jágře, do toho!“, což nebylo ani trochu vtipné, dokonce i Proust se přidal k třeštivému fandění, jako kdyby si nikdo nepovšiml, že má ten ubožák místo paží dvě hokejky, a tak jen tupě a nečinně přihlíželi, když jimi hrábl do té výhně a ony okamžitě vzplály, taktak že neuhořel celý.

A to už sem supěla moje sestra Naďa, odkudsi dovlekla až k autodafé veliké panely z výstavy, jíž byla kurátorkou, výstavy o Bedřichu Smetanovi, a plameny chtivě olízly Mařenčinu krojovou suknici i Kecalův směšný chochol z první inscenace Prodané nevěsty, která se konala v Šárce pod širým nebem v roce 1913, a pak matka mrštila starožitnými vánočními ozdobami a bůhví proč i zubní protézou, takže se jí rázem zmenšila tvář o polovinu.

A nakonec, nakonec prezident Klaus vyškubl z jakési nevábné cupaniny Česko z Evropy, sevřel ho v pěsti a zbytek, jenž jen uboze zaškvířil, vhodil do plamenů.

Alice se probudila a vyšla před kontejner. Na vyhaslé pláži se tu povalovala Dylanova tamburína. Z horizontu moře pomalu vystupovala obrovská ohnivá koule; Alicin sen se jí dotkl černou hlavičkou jako zápalka, nakrátko vzplál a pak zmizel beze stopy.

5. března 2012

Nezamkla jsem svůj suterénní byt, jen přibouchla dveře. Chodbou mezi sklepními kójemi se mi tentokrát neplazil v ústrety had, neblížila se ke mně žádná plochá a ostražitá hlava, nýbrž moje minulost. Vyšlo to nastejno: syčela a vlnila se mi vstříc po svém hladkém, vyzývavém břiše. Mně, stejně jako jí, dělá potíže chůze — sotva se spolu dobelháme na blízké dětské hřiště.

Míra s Bobšem pouštějí po klouzačce, co jim přijde pod ruku, řachtání a skřípot nebere konce: zapomenuté bábovičky, prázdné láhve od kofoly, plechovky, kameny, klacky.

„Teto, nechcete jako loni semínka afrikánů?“ Strčil mi do ruky krabičku od antiperlí. Vůbec jsem netušila, že tahle kulatá vzpomínka je ještě k dostání.

„Pomůžeš mi natřít mříže na modro?“ Oči se mu rozsvítí, jako kdybych v něm tou nabídkou našla ten správný vypínač. „A ještě propadáš z češtiny?“ Proč se na to ptám? Ani trochu mě nezajímají Mírovy školní výsledky. Anebo přece? Před nedávnem jsem mu navrhla, že ho budu doučovat, ale matka to prý zatrhla: patrně mě považovala za nějakou osamělou, zchátralou, úchylnou podivínku. Trefila do černého.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Voliéry.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.