Přeložili Miluše Krejčová a Tomáš Krejčí

Tento příběh je fikce. Všechna jména, postavy, místa a události jsou výplodem autorčiny fantazie nebo součástí vymyšleného příběhu. Jakákoli podobnost se skutečnými místy, událostmi a žijícími či nežijícími osobami je náhodná.

ÚVOD

Jak to vlastně všechno začalo? Nebo skončilo? Záleží na úhlu pohledu. Všude, kde je konec, je i nový začátek a naopak.

Při studiu jsem chodila na brigádu do klenotnictví. Luxusní značky, cenné kovy, diamanty a jiné nesmysly pro lidi, kteří nevěděli, co s penězi. Nebo pro ty, kteří nevěděli, co se svým libidem, a potom se potřebovali zbavit výčitek svědomí kvůli svým manželkám, milenkám, přítelkyním. Bylo zajímavé sledovat nadržené bohaté samce, ale ať nepřeháním, spíš samečky, zakomplexované a trapné, které stále nepřešla puberta a dokázali utratit spoustu prachů jen za to, aby si užili s nějakou samicí či samičkou aspoň jednu vášnivou noc. V nejlepším hotelu s wellness, vířivkou, šampaňským od hotelového servisu a se vším, co k tomu patří.

Ještě zajímavější situace nastávaly, když samičky přišly zjišťovat, kolik na ně chlap obětoval, vrátit dary a prosit, abychom jim za ně dali peníze. A my jsme jim museli diplomaticky oznámit, že to prostě nejde. S nacvičeným úsměvem, přetvářkou a neoblomností.

Celá naše práce byla o oscarových výkonech. S každým klientem jsme hráli někoho úplně jiného. Zákazník měl vždycky pravdu, byl vždycky vtipný, flirtování jsme přijímali a opětovali, povýšenecké chování jsme respektovali, tvářili jsme se úslužně a skákali kolem tlustých zadků odlepených od kožených sedadel drahých aut. Využívali jsme psychologické triky ze školení, abychom je přemluvili k nákupu. Případně nastalo nenápadné vyprovázení z prodejny, když na to lidi neměli. Bylo to smutné, ale byla to součást naší práce a žili jsme z provizí. Nemohli jsme si dovolit ztrácet čas s někým neperspektivním, kvůli němuž mohl odejít zákazník s tučným kontem.

Nemohla jsem se vynadívat na mladé ženy, podlézavé kočičky, které předly svým milencům do oušek a bůhvíkam ještě, jen aby se před kamarádkami mohly po-chlubit, že v jejich hodinkách jsou pravé diamanty a stály tři tisíce eur. A byly od muže, který celou dobu koukal kolegyni do výstřihu a mně na zadek. Ale v tu chvíli patřil pouze jim! To bylo podstatné, my jsme byly husičky, které o takovém chlapovi můžou jenom snít. Nenáviděla jsem je. Ty ženy mi byly z hloubi duše odporné. Byly pro mě obyčejnými prostitutkami, které se nedaly nazvat štětkami jen proto, že nepostávaly na ulici a neprodávaly se kvůli drogám, ale kvůli společenské prestiži a závisti ostatních. Chodily s hlavou vysoko v oblacích, měly být přece na co hrdé. Čeho někdo nedosáhne za celý život, to ony zvládly za pár měsíců. A přitom jejich úkol byl naprosto jednoduchý. Vypadat dobře a dělat pro to všechno, co se dá. Takže jejich luxusní diář obsahoval samé důležité termíny jako kadeřník, manikúra, solárko, fitko, kosmetika, nákupy, dovolené, víkendy a podobně. A potom už jen dělat společnost chlapům, kteří by bez prachů neměli sebevědomí ani společenské postavení, a kdyby neměli prachy, sebevědomí a společenské postavení, tak by z nich byly nuly zašité ve velkých firmách jako řadoví zaměstnanci. Komplexy z vlastního vzhledu skrývali za drahé značkové oblečení a na výsluní se udržovali díky drahým autům a laciným řečem.

Nenáviděla jsem tuhle faleš, pozlátko a lži. A čím víc jsem ty lidi nenáviděla, tím víc jsem si uvědomovala, že někde v hloubi duše toužím být jednou z nich.

Ale sama bych na to zřejmě nikdy nepřišla…

///

Byl leden, pracovní den jako každý jiný, když k nám do obchodu přišel jeden z párečků, v němž si muž musel lásku své vyvolené koupit. Diamantový náhrdelník byl velmi vhodný právě na takovouhle příležitost. A jelikož stál sedm tisíc eur, byla to i příležitost pro nás prodavačky, abychom si mohly oddechnout a pár dní nic nedělat, protože bychom věděly, že máme „vyděláno“.

„Dobrý den, můžu vám nějak pomoct?“ zeptala se kolegyně naučeným tónem a s obligátním úsměvem.

„Tady pro slečnu by se něco hezkého nenašlo?“ odvětil mladý, asi třicetiletý chlap, který byl o hlavu menší než slečna. Ta se zachichotala a pohladila ho po vystouplém pupíku.

„Určitě našlo, máte nějakou představu, co by to mělo být?“

„Něco s diamanty!“ odpověděla za něj dřív, než se stihl nadechnout.

„Rozumím,“ usmála se kolegyně a přešla k vitríně s diamantovými šperky. „Musíte se rozhlédnout, máme tady šperky z dílen nejznámějších designérů. Například tenhle náhrdelník je unikát, jeden jediný kus.“ Slečně zazářila očka. „Myslím, že by vám velmi slušel. Jeho cena je sice vyšší, ale říkám, nikde jinde ho nenajdete, dokonce má doživotní záruku na diamanty i na šperk jako takový.“

„Bože, zlatíčko, ten je úžasný. Nevypadala bych s ním na tom plese skvěle? K těm novým šatům?“

Podívala jsem se na „zlatíčko“, který byl však myšlenkami někde úplně jinde a přitom hleděl na mě. Nevěděla jsem, jak mám reagovat, tak jsem na jeho pohled odpověděla slovy: „Vaše přítelkyně má pravdu, na ples je velmi vhodný. Nepochybuju, že s ním bude vypadat neodolatelně.“ Tehdy jako by se vzbudil a konečně se podíval na náhrdelník.

„Můžu si ho zkusit?“ Slečna pohlédla koutkem oka na moji kolegyni a zároveň na Zlatíčko. Mlčky přikývl a zase upřel pohled na mě. V duchu jsem zvedla oči ke stropu, ale usmála jsem se na něj, jak přikazovaly interní směrnice. Vlastně nám přikazovaly, abychom se usmívaly pořád. Bylo to vtipné, protože někdy jsme musely vypadat, že nemáme všech pět pohromadě. Prostě jsme se usmívaly, když byli zákazníci milí i když byli odporní nebo rozčílení, případně když na nás hulákali. I když po nás pokukovali. Většinou to opravdu zabralo a odvrátili zrak. Ale Zlatíčko oči neodvrátil, naopak si mě ještě sebevědoměji prohlížel, zatímco jeho přítelkyně měla hlavu zastrčenou do vitríny s diamanty. „A tenhle?“ opět zamrkala umělými řasami.

„Ten je taky krásný. Nejkrásnější kousek, jaký tady máme.“

„Zlatíčko, co mu říkáš? Tady ty diamanty aspoň pořádně září, tamty vypadají jako bižuterie.“

„Ten je za kolik?“ zeptal se znovu mě, přestože viděl, že kolegyně stojí přímo u toho náhrdelníku.

„Rovných jedenáct tisíc eur. Jsou tam větší diamanty, je jich víc a mají prvotřídní výbrus i barvu. Neexistuje krásnější dárek v podobě diamantů. Je to investice do budoucnosti, jejich cena bude totiž stále růst. Už teď je to ohrožený nerost, je možné, že za pár desítek let diamanty zmizí z povrchu zemského. Potom budou mít mnohem větší hodnotu.“

„Zkusím si i ten.“ Pohlédla na svého muže už s troškou drzosti, protože si všimla, že tentokrát není středem pozornosti ona. Sundala si kabát, hodila ho na pult a nešlo si nevšimnout jejího umělého dekoltu. Diamanty na něm vypadaly unikátně. „Vaaau!“ Stoupla si přede mě a vystavila se Zlatíčku přímo před oči. „Že jsem v něm krásná?“

„Ty jsi ve všem krásná.“ Podíval se jí však trochu níž než na náhrdelník.

„Bože, zlatíčko, já vím, že je drahý, ale je fakt úžasný. Takový luxusní. No ne?“ Tahle holka nebyla schopná vysoukat ze sebe jednu jedinou inteligentní větu. Tak to zkusila jinak, přitiskla se ňadry na svého partnera, zmáčkla mu trochu břicho, aby měl její přednosti přímo před očima. Potom mu olízla rty a připadalo mi, že se mu kolenem opřela o rozkrok, ale nebyla jsem si jistá. V té chvíli jsme s kolegyní na sebe mlčky pohlédly, ona mi poslala vzduchem polibek a stačilo málo, abychom se rozesmály.

„Zajdeme ještě na oběd a rozhodneme se, ano?“

Konečně se jí podíval i do očí, načež ona prohlásila: „Hm, tak mi to teda sundejte. Zjevně se tady prodavačky koukají víc po chlapech než po zákaznicích.“ Pohlédla na mě s největším pohrdáním, jakého byla schopná, odlepila se od Zlatíčka a nadutě si vzala kabát z pultu. Raději jsem nic neříkala a naprosto nečekaně jsem se na ni usmála.

„Ještě se zastavíme,“ znovu na mě pohlédl.

„To se ještě uvidí,“ prohlásila slečna a odcupitala vratkým a nejistým krokem na otřesně vysokých podpatcích.

„No, už jen tihle mi tu dneska chyběli.“

„Náhodou byli docela vtipní. Já mám podobné páry ráda. Vždycky mě pobaví.“

„Ale prosím tě, pofidérní slečna, která ze sebe nedokáže dostat jedinou souvislou větu.“

„Ale víš, jaká musí být v posteli?“ mrkla jsem na ni.

„No jasně, pokud mu z té postele neuletí na těch dvou balonech.“

To už jsem se nahlas rozesmála, protože jsem si ji naprosto živě představila někde v rohu místnosti u stropu, jak zoufale mává ručičkama a nožičkama, aby ji někdo stáhl zpátky na zem.

„Jdu na oběd, kdyby něco, volej.“

„Oukej.“ Sedla jsem si na vysokou židli a napila se kávy. Přemýšlela jsem, jak je možné, že chlapi jsou spokojení s takovými dívkami, jako byla ta konkrétní slečna. Nešlo mi do hlavy, že takový primitivismus a vypočítavost je tak neuvěřitelně přitahují. A byla jsem fakt rozčilená z toho, že ten její trpaslík na mě čuměl jako slintající pes na misku se žrádlem, a ona mě obvinila, že jí balím chlapa. Chudinka, která si není jistá sama sebou ani svým chlapem, asi musí být nepříjemná na každého, kdo jí vstoupí do cesty. V životě by si na ten náhrdelník sama nevydělala. Jak dlouho bych na něj dělala já? Několik let? A to si dovolím říct, že nemám v hlavě piliny. Moje slovní zásoba obsahuje trošku víc slov než úžasné, vau, luxusní, zlatíčko a eura. Ale zřejmě právě to je kámen úrazu.

///

Otevřela jsem oči a všude bylo naprosté ticho a jasné světlo. Kdybych nevěděla, co se se mnou děje, možná bych si myslela, že jsem někde na hranici života a smrti, v tunelu se světlem, na cestě do nebe nebo do pekla. Ale jelikož jsem se dostala do stavu úplného bezvědomí s vlastním písemným souhlasem, na žádný světlý konec jsem se ještě nechystala a pomalu, ale jistě jsem začala rozeznávat místnost kolem sebe. Zářivka si spokojeně vrněla a nebylo slyšet nic. Vůbec nic.

Když jsem se probrala z narkózy, nedokázala jsem se pořádně ani nadechnout. Jako bych měla v hrudi zapíchnutých deset nožů a při každém vpuštění vzduchu do plic se mi zabodávaly hlouběji. Zazvonila jsem na sestřičku. Přišla téměř okamžitě.

„Má milá, tak to máte za sebou. Jak se cítíte?“ Do pokoje vplula prostá žena v letech. Byla jsem přesvědčená, že klinika plastické chirurgie bude mít sestřičku, která je tak trochu ukázkou šikovných doktorových ručiček. Tahle žena to však nepotřebovala. Měla sice nadváhu, asi sto šedesát centimetrů, krátké světlé vlasy, ale zjevně dělala svoji práci s ochotou a celoživotní oddaností.

„Fajn. Ale byla bych velmi vděčná, kdyby mě to přestalo bolet.“ Pohlédla jsem na ni s prosebným výrazem ve tváři. Bolest byla skutečně nesnesitelná, přestože jsem na ni byla připravená a věděla jsem, do čeho jdu. Člověk však ne vždy střízlivě uvažuje, když má před očima nějaký cíl. A už vůbec ne, když spěchá, aby si to jeho sponzor náhodou nerozmyslel.

„Něco vám přinesu. Ta bolest je normální, tak do dvou, tří dnů se zmírní. Teď si vaše tělo zvyká na silikonové výplně, kůže na prsou je natažená a chvíli potrvá, než přestanou být citlivá. Ale bude to stát za to. To vám zaručuju.“ Usmála se na mě.

„No, za něco proti bolesti budu momentálně nejvděčnější. Za nová prsa budu vděčná později.“

Zazvonil mi mobil na stolku, sestřička mi ho ochotně podala a odešla.

„Ahoj Broučku.“

„Tak co? Jak ti je?“ zeptal se můj přítel. Konečně někdo, kdo má dostatek peněz na to, aby mi mohl zaplatit všechno, na co si vzpomenu, a kdo je taky ochotně vyplázne. Po posledních vztazích, v nichž si mě partner nedokázal vážit jako ženy a očekával, že budu vytahovat peněženku stejně často jako on, jsem si řekla, že už toho bylo opravdu dost. Ano, ať si feministky hlásající rovnoprávnost a samostatnost žen dál dokazují, jak jsou soběstačné a jak chlapy nepotřebují. Ale já nejsem nějaká zkrachovalá existence, která se nemá kam zařadit, a proto zakládá kdejaké hnutí. Nevím, proč někteří lidé nás ženy házejí do jednoho pytle s těmi, které si ničí život nesmyslnými argumenty a nejsou nikdy šťastné, protože vedle vydělávání si na rovnoprávnou existenci s muži na to jaksi nemají čas. A tak jsem se chtíc nechtíc zaměřila na skupinu mužů, kteří by mě mohli obšťastnit i jinak než procházkami v zamrzlém parku a pojídáním levných hot dogů na nádraží či čekáním na autobus. Není mi už sladkých sedmnáct a takových růžových obláčků jsem si užila až až. Někdo může říct, že kdo to nezažije, neví, o co přichází. Já to zažila a dosud nepochopila, proč má být zrovna tohle romantika, kterou nám tak neúnavně vtloukají do hlavy filmy, knihy a časopisy. Kdo vlastně označil tohle všechno za romantiku? Proč není romantické večeřet v drahé restauraci, vozit se v nejnovějším typu auta s nadstandardní výbavou, dostat u snídaně s pusou i kreditku s nevyčerpatelným limitem na nákupy všeho, co se nám líbí, a případně vyměnit zmrzlý leden v parku za bílé pláže někde v exotice? Kvůli tomu, že na to nemají všichni? Jen proto se mám i já spokojit s málem? Vyrůstala jsem ve skromných poměrech a bylo už načase to změnit. Rodiče mi vždycky říkali, abych šla za svým cílem, tak proč ne? Jdu! Cíl je jasný a prostý.

S Broučkem jsem byla už několik měsíců. A když jsem se po setkání s mimořádně obdařenou playmate nenápadně zmínila, že umělá ňadra by mě potěšila, dostala jsem je jako dárek. Bez mrknutí oka a bez výčitek. A radost z nich bude určitě oboustranná.

„Všechno mě bolí,“ postěžovala jsem si do telefonu.

„To přejde, je to přece nejlepší klinika. Na pokoji jsi, doufám, sama. Kdyby se něco stalo, tak mi dej vědět, ano? Nechal jsem tam dost peněz na to, aby se o tebe pořádně postarali. Nejsi jedna z těch chudinek, co celý život šetří na ňadra. Jsi moje přítelkyně, tak ať se k tobě tak i chovají.“

„Chovají, Broučku, chovají se super. Jak sestřičky, tak lékaři. Nemůžu říct jediné křivé slovo. Jenom mě to bolí, ale těším se na ně. Ty určitě taky.“

„Tak to si piš, sežeru tě s těma kozama. Hned jak se ti to zahojí, vezmu tě někam na dovolenou. Ať se na ně můžu pořád koukat. Až přijdeš domů, tak něco vybereš.“

Ach jo, nemůžu se dočkat. Jelikož i v tomhle romantickém světě platí, že nic není zadarmo, budu se muset orálně a bůhvíjak ještě vynasnažit. Kdyby mě ten nešťastník aspoň trošičku vzrušoval. Ale bez vánku se listy těžko hýbou. Je k tomu zapotřebí hodně sebezapření, odhodlání a kondička. No co, aspoň uvidím nějakou novou zemi. Mohli bychom jet do Monaka, ať si rovnou nakoupím nové hadry pro nová ňadra. Konečně můžu i já nosit výstřihy až na břicho.

„Těším se na to. Přijdeš se na mě podívat?“

„Mám toho moc, ale přijedu pro tebe.“

„Škoda. A co děláš? Jsi v práci?“

„Zlatíčko, vždyť víš, že jsem pořád v práci. Musím vyřídit nějaké věci.“

„Neříkej mi zlatíčko, prosím tě.“

„Vím, vím, promiň, lásko.“

„Hm. Tak se uvidíme pozítří.“

„O. K., požádej je, ať ti na tu bolest něco dají, ahoj.“

„Pa, Broučku.“ Ukončila jsem hovor a ani se neobtěžovala položit telefon na stolek. V prsou mě bodalo a bolest mi vystřelovala do celého těla. Nemrzelo mě, že nepřijde. Byla jsem docela ráda, že mi dá pokoj a budu si moct dva dny jen tak poležet. A ňadra mi zaručila i výmluvu na sexuální abstinenci po dobu několika týdnů. Víc jsem si nemohla přát. Brouček nebyl vůbec přitažlivý. Ze zásady nepoužíval deodoranty ani parfémy, protože se v nějakém chytrém plátku dočetl, že způsobují rakovinu. Co dodat? Zřejmě bychom se měli vrátit do doby kamenné, nepoužívat sprchové gely ani parfémy, a už vůbec ne deodoranty nebo laky na vlasy. A tak se Brouček potuluje po světě s vlhkým podpažním prostorem, fleky na košili či tričku a v odpoledních hodinách už i s typickým aroma. Inu, ne vždy se chlap kvůli ženě změní. Hlavně když ví, že nemusí. Protože pokud po jeho boku nebude cupitat jedna, nahradí ji jiná. Bez problémů. Ani já přece nebyla Broučkova první. Když jsem ho viděla poprvé u nás v obchodě, měla jsem z něj smíšené pocity, ale s tím aroma jsem nepočítala ani na první společné večeři. Začala jsem s ním počítat, až když jsem pochopila, že to, co cítí můj nos, není náhoda. Na druhou stranu ani my ženy nesmíme být přehnaně náročné a měly bychom se naučit spokojit se s tím, co máme. A já měla chlapa, který jezdil v drahém autě, měl spoustu peněz a rád je utrácel za mé potřeby a přání. Nemusela jsem pracovat. Vytáhl mě z toho začarovaného kruhu a naučil mě užívat si. Dostal mě do vyšší společnosti, v níž se na mě už nikdo nedíval svrchu. Vždycky říkal, že jsem příliš dobrá na to, abych chodila do práce. Uvěřila jsem mu. Zalíbil se mi život na vysoké noze, do něhož mě vtáhl už první měsíc našeho vztahu. Rázem jsem mohla mít všechno. Náhle jsem byla součástí mezonetového bytu, vybaveného luxusem od podlahy až po strop. Najednou jsem si nemusela nakupovat potraviny ani vařit, protože jsme jedli zásadně v dobrých restauracích. Když mi Brouček poprvé dal fialovou bankovku, zatvářila jsem se zmateně. „Vím, že nejsi příliš na květiny a podobné hlouposti. A já zase neumím kupovat dárky. Ale dneska bych ti moc chtěl udělat radost. Tak si, prosím, něco hezkého kup.“ Pohlédl na mě a podával mi bankovku.

„Ale to nemusíš. Už jsi mi udělal radost aspoň milionkrát. Víš, že si na drahé dárky nepotrpím.“ Tehdy jsem si ještě nepotrpěla.

„Vím, že ne, vím, že jsi jiná, a právě proto ti chci udělat radost. Kup si nějakou maličkost. Něco, co tě potěší, pak to potěší i mne.“ Peníze mi doslova vtlačil do dlaně. A v tu chvíli jsem si uvědomila základ tohohle všeho. Být jiná. Být skromná a spokojit se jen s tím nejlepším.

///

Z občasných bankovek se staly pravidelné. A ze zvláštního pocitu byl rázem normální a přirozený. Zvláštní pocit se dostavil spíš tehdy, když jsem peníze nedostala. Ale i to se časem vyřešilo tím, že mě Brouček naučil o ně požádat. Bylo to fajn. Najednou jsem mohla mít cokoli. To, na co jsem předtím makala měsíc, jsem dostávala na víkend. A už jen pár dní a budu mít úžasné kozy. Ha, všechny ty slečinky v hadrech z čínských obchodů, které potkávám na každém kroku, zezelenají závistí. Těším se na to, jaký budou mít tvar, jaké budou na dotek a jak budou vypadat bez podprdy. Doufám, že mě lékař dobře pochopil a opravdu budou takové jako v pushupce. Kulaté, vypouklé a velikost tři. Hlavně ať už přejde ta zatracená bolest! V tu chvíli to bylo mé jediné přání.

Tok myšlenek mi přerušila sestřička, která přišla s injekcí, a po pár minutách jsem na tom byla o dost líp. Přestože bolest neustoupila, moje smysly byly tak otupené, že jsem ji nevnímala. Podívala jsem se ven. Byl mrazivý lednový den. Bylo mi to fuk, bylo mi příjemně teploučko a na lusknutí prstu jsem měla všechno, po čem mé srdce zatoužilo. Hned jak léky proti bolesti začaly účinkovat, usnula jsem jako miminko. A navzdory bolesti jsem měla na tváři spokojený úsměv.

///

Kdyby mě tak viděli rodiče! Sumu, kterou Brouček zaplatil za moje nové kozy, by matka nazvala rouháním a marnotratností a otec by si představil tolik bas piva, že by mu teklo všemi možnými i nemožnými otvory. Ze začátku mi bylo takovéhle vyhazování peněz proti srsti, z domova jsem na to nebyla zvyklá. Matka pracovala jako kuchařka ve školní jídelně a otec byl vrátný v průmyslovém parku. Nikdy jsme nebyli italská domácnost, nehádali jsme se, byli jsme v podstatě normální lidé. Ve dvoupokojovém bytě měl každý svoji místnost a tak jsme si potichu žili. Mámě patřila kuchyně, vždycky odpoledne přišla z práce a to, co měli ti malí zmrdi ve škole k obědu, nám dala k večeři. V kuchyni sledovala své oblíbené telenovely a potom si šla lehnout do obýváku na rozkládací gauč vedle otce, který po pěti pivech usnul jako dřevo. Já měla svůj pokoj, kde jsem v klidu promlčela dětství, pubertu i vstup do dospělosti. Nedá se říct, že by mi něco chybělo. Nebyla jsem žádná socka, ale když jsem poprvé seděla v Broučkově mercedesu, luxus mi přišel jako něco neuvěřitelně sterilního, auto bylo takové voňavé a čisté. Bylo v něm příjemné teplo. Soukromí. Rádio hrálo potichu, komorně. Auto jezdilo rychle a svižně, nebylo cítit ani jediný kamínek na silnici, ve velkých pohodlných a ještě k tomu vyhřívaných sedadlech jsem si připadala úžasně. Ve srovnání s MHD, kterou jsem do té doby jezdila, to byla pořádně silná káva. Žádné rozřezané tvrdé sedačky, smrad spálené nafty, pach upocených lidí, zima a tlačenice kolem tyče, abychom vestoje neupadli na hubu. Já se samozřejmě tvářila, že luxusní auto je pro mě naprosto přirozené a že v něm sedím každý den. Bylo pro mě velmi ponižující přiznat, že jsem příliš obyčejná na to, abych si své skromné šunčičky vozila ve fáru, které je tak drahé, že bych si ho nemohla dovolit ani natankovat. Zřejmě jsem to divadlo hrála dobře. Brouček si ničeho nevšiml, na rodiče se nikdy neptal a domů pro mě nikdy nepřijel. Vždycky jsem se nechala vyzvednout někde v obchodním centru nebo ve městě. Nepochopil by to. Ani on, ani moji rodiče. A možná bych s ním nikdy nebyla, kdyby zjistil, z jaké rodiny pocházím. Občas jsem se musela v duchu zasmát, když jsme s Broučkem jedli někde v restauraci a já si představila, jak by se asi zatvářil, kdyby mu matka ohřála falešnou svíčkovou s pěti knedlíky a nandala ji na cibulákový talíř, který dostala před lety jako svatební dar. A otec by mu podal lahváče a oslovil ho synku. Brouček by nejspíš vzal nohy na ramena a vypadl by z našeho bytu rychlostí světla. Doteď jsem přesvědčená, že podle něj neexistuje chudoba ani střední třída. Pohyboval se vždy jen mezi lidmi z vysokých společenských kruhů. Mnohokrát to však byli snobové, kteří se tvářili, že jsou za vodou, a přitom šli ke dnu. Se spoustou úvěrů, zadlužení, neschopní přiznat bankrot.

Soukromá klinika. Vlastní pokoj, velká televize, internet, výborná strava, skvělý personál. Když jsem byla naposledy v nemocnici a trhali mi mandle, téměř nikdo si mě nevšímal a na pokoji nás bylo šest kusů. Byli jsme jen kusy. Nic víc, nic míň. Vzpomínám si na jednu holku, která s námi ležela na pokoji. Byla dcerou jednoho z lékařů a my ostatní jsme jí záviděli kvanta zmrzliny, která dostávala, a počet návštěv, které měla zásadně mimo návštěvní hodiny. Ona se nám smála, prý je něco jako VIP a má zvláštní privilegia. Dneska se její „důležitosti“ směju, ale tehdy mi to vtipné nepřipadalo, bylo mi to líto stejně jako ostatním dětem na našem pokoji. A teď se mám líp než tehdy ona.

Musím zavolat Andree, svojí nejlepší přítelkyni, která má něco podobného už dávno za sebou. Teď jsme na tom stejně. Ona se nechala vylepšit asi před třemi lety a pořád se s těmi silikony předváděla, kde se dalo. V podstatě jsem ji nikdy neměla ráda. A zřejmě ani ona mě. Ale ne nadarmo Don Corleone říkal, abychom se drželi blízko přátel a ještě blíž nepřátel. Andrea měla známosti, které se mi kdykoli mohly hodit. A jelikož ulovila každého výše postaveného chlapa, všichni ji znali. Netrvalo dlouho a po několika večírcích jsme se začaly zdravit na ulici a chodit spolu na nákupy. Naše přátelství je z obou stran fingované, ale dá se říct, že se navzájem potřebujeme a vhodně se doplňujeme.

„No konečně!“ Zvedla mi to po prvním zazvonění.

„Nazdar, ty frigidko.“

„Tak jak? Vítám tě v klubu narvaných výstřihů.“

„Mockrát děkuju, je to pro mě čest. I když teď bych z něj nejradši vystoupila, protože nemám narvaný výstřih, ale příšerně stažené obvazy, a bolí mě každé slovo, které vyslovím.“

„Ale prosím tě, to přejde, ani se nenaděješ. Jasně že dneska, když tě vycpali silikonem, to lepší nebude. Dokonce ani zítra. Asi týden to bude na hovno, ale dá se to vydržet. A když se to tak vezme, vlastně ti ani nic jiného nezbývá.“

„Ty teda umíš povzbudit.“

„Od toho jsem tady,“ odpověděla mi, spokojená sama se sebou.

„Co děláš? Kde jsi?“

„Ále, zrovna mířím do garáže z kafe s jedním nýmandem. Nic moc. Zbytečná ztráta času. Měla bych se už usadit, sex po prvním rande a známosti na jednu noc mi už nějak nevyhovují, už jsem na to asi stará.“

„No konečně rozumná řeč. Opravdu by sis měla najít nějakého normálního chlapa.“

„Už mě nebaví platit si byt z vlastních peněz, když si představím, co všechno za ně můžu mít. Všechno špatně, radši si to ani nebudu představovat. Něco musím konečně udělat.“

„Co Tomáš? Rado?“ Předhodila jsem jí poslední dva kluky, kteří o ni jevili docela slušný zájem a nestihla se s nimi vyspat.

„Tomáš zná všechny moje známé, to je o ničem, Rado – ještě netuším, musím se s ním párkrát sejít, vždyť o něm vlastně nic nevím, ani ho pořádně neznám.“ V překladu to znamenalo, že záhadného Rada nikdo nezná, a tedy ani netuší, jaká je výše jeho bankovního konta.

„Máš to fakt těžké.“

„Někdo musí mít,“ odsekla uštěpačně. Záviděla všem ženským, které měly nějaký vztah, ať už fungující, nebo ne. A hlavně těm, které jejich chlapi štědře sponzorovali. Vzhledem k tomu, že jsem byla několikrát svědkem jejích poznámek na adresu holek, které jsme potkaly na některém z večírků, dokázala jsem si docela dobře představit, jak asi mluví v mé nepřítomnosti o mně. Ale bylo mi to jedno. Andrea pocházela z bohaté rodiny, její rodiče vlastnili dopravní firmu, která jim vynášela víc než dost, koupili jí dvoupokojový byt, poplatky za něj si měla hradit z kapesného. Nevím, jak vysoké bylo, ale živila z něj sebe, terénní auto, byt a všechny své výstřelky. Takže se dalo předpokládat, že suma, kterou jí rodiče dávali, byla minimálně tak vysoká, že by z ní vyžily tři průměrné rodiny.

„Jo, jo, jsi zlatá, že sis to vzala na svá bedra.“ Zasmála jsem se, teda pokusila jsem se zasmát, ale po hlubším nádechu jsem si to rozmyslela. „Poslyš, kdy budu moct s těma kozama normálně fungovat? Jako kdy si je můžu promačkat nebo tak, chápeš.“

„Nebo si s nima pořádně zadovádět s tím tvým trpaslíkem, ne?“ skočila mi do řeči.

„No… Něco v tom smyslu.“

„Měsíc? Nevím přesně, už si na to moc nepamatuju. Ale mám takový pocit, že po nějakých třech týdnech jsem byla v pohodě.“

„O. K., super.“

„Zaslechla jsem ironii? Vymlouvat se můžeš klidně dva měsíce. Chlap si rád počká, neměj strach.“

„O to nejde.“

„Ale jde, přede mnou to nemusíš skrývat. Já bych se s tvým chlapem nevyspala, ani kdyby mi zaplatili. Máš můj obdiv.“

„Není to tak špatné.“

„Samozřejmě že není, člověk si zvykne na všechno.“

„Asi tak nějak, jsem šťastná, že ho mám.“

„Tak si to užívej, dlouho to trvat nebude. Jak jsi na tom? Nepotřebuješ něco? Za chvíli pojedu kolem, můžu se zastavit, jestli je to nutný.“

„Víš co, ani ne. Všechno mám. Jsem ještě celá omámená, tak se pokusím usnout, ať mě to přejde rychleji.“

„O.K., tak na tebe aspoň zatroubím. Kafe dáme, až budeš fit.“

„Jasně, zavoláme si.“

„Čau, ty štětko.“

„Ahoj.“ Zavěsila jsem. Horko těžko jsem snědla jeden ze dvou croissantů, zapila ho džusem, a když přišla sestřička, pomohla mi vstát, abych si došla na záchod. Vyčerpalo mě to víc než hodina aerobiku ve fitku. Když jsem se vrátila do postele, snažila jsem se lehnout si tak, abych měla pohodlí i výhled na televizi. Pohodlí jsem však neměla v žádné poloze, tak jsem se spokojila aspoň s tím výhledem. Vtom jsem se musela usmát, protože jsem zaslechla zuřivé troubení, a nemohl to být nikdo jiný než Andrea projíždějící kolem.

///

Přibližně po měsíci byla moje nová ňadra úžasná. Nemohla jsem se na ně vynadívat. Na bolest jsem už zapomněla a po bytě bych nejradši chodila nahá. Samozřejmě jen v Broučkově nepřítomnosti. Když byl doma, tak jsem si sem tam ztěžka vzdychla, aby mu bylo jasné, že sex ještě nepřipadá v úvahu. Občas jsem ho však nechala, ať si mě vezme zezadu, tehdy jsem se nemusela přetvařovat a šlo to opravdu rychle. A uměla jsem podávat vskutku prvotřídní herecké výkony. Netrvalo dlouho a zjistila jsem, že sex je nejúžasnější nástroj na ovládání chlapa.

„Ach bože… Broučku… Nevím, jak to děláš, ale já jsem z tebe úplně hotová, lepší sex jsem nikdy v životě nezažila,“ řekla jsem mu jednou v dobré náladě.

„No, potom jsi jich zřejmě moc neměla,“ zasmál se.

„Tak akorát, ale dost na to, abych dokázala zhodnotit jejich výkony.“ Vzala jsem jeho ruku a jemně si ji přitiskla na hrudník. Srdce mi bilo jako splašené. Nikoli však z orgastického zážitku, ale z fyzické aktivity, kterou jsem musela vynaložit na to, aby Brouček vystřihl ten správný výraz tváře, do něhož zapojil všechny mimické svaly. Vypadal při tom, že prožívá srdeční kolaps a jsou to jeho poslední vteřiny. Náhle přestal krabatit obličej jako šarpej a na chvíli zatajil dech. A potom si už jen utřel pot z plešky a „odpadl“. Sulc na pupku se zatřásl a já z něj konečně mohla slézt.

„To jako fakt?“ Držel se mého ňadra jako klíště.

„Tohle nezahraješ,“ mrkla jsem na něj.

Ten den měl neuvěřitelně dobrou náladu. Kdybych řekla, že chci letět na Měsíc, zabukoval by mi letenku. Od tohoto okamžiku si myslel, že pokaždé, když se o mě opře zduřelými kalhotami, budu křičet rozkoší, ale zvykla jsem si. Nebylo to až tak náročné. Všechno zlé se dá v dobré obrátit. V mém případě využít. Už si to přesně nepamatuju, ale mám pocit, že ten den jsem dostala docela slušný limit na jeho kreditce. Otevřeně žádat o peníze jsem nedokázala. Vždycky to byly jen náznaky, když jsem je potřebovala, nebo větší náznaky, když jsem chtěla něco konkrétního. Bylo to docela jednoduché. Najednou jsem šíleně ráda nakupovala. Milovala jsem pocit, když mi v drahých značkových obchodech lezli do zadku. Ačkoli jsem věděla, že si mě hned po mém odchodu pořádně vychutnají. Bylo mi to jedno. Když se mi závistivě dívali do výstřihu, cítila jsem se jako bohyně. Přesně jak tvrdila Andrea. Díky silikonovým ňadrům byl ze mě jiný člověk. Měla jsem peníze a lidi na mě rázem nahlíželi úplně jinak.

Když mi u večeře Brouček řekl, abych vybrala dovolenou, tak jsem následující den přinesla asi tucet katalogů s nabídkou exotických zemí.

„Ahóój. Hele, co mám.“ Zula jsem se a z předsíně viděla, jak sedí v obýváku na bílém koženém gauči a sleduje zprávy. Přiběhla jsem k němu, dala mu pusu na tvář a podrbala mu bříško. Seděl jako štěňátko a zbožně na mě koukal.

„Miláčku, vyber sama, někam mě prostě vezmeš. Nechávám to na tobě.“

„Ale jsou to tvoje penízky, chci, abychom si to užili oba.“ Zamrkala jsem umělými řasami, ale v duchu jsem se modlila, ať výběr nechá na mně. Stalo se.

„Je mi jedno, kam pojedeme, hlavně ať tam mám tohle,“ zamručel jako kocour v říji, přejel mi prstem po ňadrech a velevýznamně zvedl obočí. Inu v podstatě mi naznačil, že katalogy mám odložit, protože bez práce nejsou koláče. Rozepnul si kalhoty, mně podprsenku, olízl mi bradavky a hodil polštářek z gauče na zem mezi svoje nohy. Fajn, pomyslela jsem si, aspoň to půjde rychle. Klekla jsem si k jeho klínu, přejela mu po něm koketně svými vnadami, a hned bylo všechno připravené. Pustila jsem se do práce a opravdu to bylo velmi rychle za mnou. Vzápětí jsem už ležela pod Broučkovým ramenem a listovala v katalogu. Thajsko, Kuba, Dominikánská republika, Seychely… Když jsem viděla to počasí za oknem, bylo mi vážně jedno, kam pojedeme. Chtěla jsem teplo. Vlastně jsem chtěla horko, lehátko, bazén, míchané drinky a aspoň dva týdny nicnedělání mezi lidmi, kterým nerozumím ani slovo. Přestože mělo jít o moji první neuvěřitelně drahou dovolenou, tvářila jsem se, jako bych na něčem podobném byla každičké léto. Pravda byla taková, že kromě Itálie a Chorvatska v apartmánových domech jsem nebyla nikde. Fotky a nabídky cestovních kanceláří mě fascinovaly. Letu jsem se neobávala. Určitě poletíme se seriózní nadnárodní společností a bude to let v první třídě s maximálním pohodlím. Uf. Nemohla jsem se dočkat. Když Brouček odešel a konečně jsem zůstala sama, zapnula jsem si notebook, vzala popelník a cigaretku a zadávala do Googlu slova „luxusní dovolená“. Nabízelo mi to skutečně leccos a já si nějak nemohla vybrat. Samozřejmě, když už to bylo v mých rukách, chtěla jsem něco pořádného. Z cen zájezdů se mi točila hlava. Ale z mého účtu to přece nepůjde. Nechtěla jsem být příliš náročná, a tak jsem skončila u ostrovů Maledivy kombinovaných s dovolenou v Dubaji. Trošku komplikovaný let, ale ideální dovolená. Aspoň pro mě. Emiráty mě vždy fascinovaly. A spojení s lehárem u moře na Maledivách. Co dodat? Prostě bomba. Za bombovou cenu, ale Brouček se nesnížil k tomu, aby přiznal, že na něco nemá. A když už dovolená, tak ať to stojí za to.

Zrovna když jsem se večer uložila do relaxační koupele a kolem rohové masážní vany, vsazené do dřevěného obkladu, jsem si rozestavila vonné svíčky, přišel Brouček. Slyšela jsem, jak hodil klíče od auta na skleněný stolek v obýváku.

„Broučku?“ Obrátila jsem oči v sloup, když jsem zjistila, že relax skončil dřív, než začal, ale snažila jsem se být milá.

„Ahoj lásko.“ Otevřely se dveře. „Romantika beze mě?“

„Mělo to být překvapení.“ Usmála jsem se na něj, načež se nade mě sklonil a dal mi pusu na čelo. Nic lepšího jsem si nemohla přát. Byl unavený. Vždycky když jsem dostala pusu „na čelíčko“, věděla jsem, že nebude chtít nic víc. A tehdy jsem ho měla v podstatě ráda. Nebyl to hloupý člověk. Dalo se s ním normálně komunikovat a dokázal mě poslouchat. Což bylo opravdu fajn. Nejvíc se mi hnusil tehdy, když byl přesvědčený o tom, jaký úžasný orgasmus mě čeká a že mě rajcuje pohled na jeho odhalené tělo. Jeho pupek překážel při jakékoli poloze a při snaze uspokojit mě mi poskytoval výhled na svoji pleš. Jinak byl samozřejmě nejlepší chlap, jakého jsem kdy měla, přestože mi trvalo delší dobu, než jsem ho o tom přesvědčila. Kéž bych dokázala přesvědčit i sebe.

Lehl si ke mně do horké vany.

„Jaký jsi měl den?“ zeptala jsem se nenuceně.

„Měli jsme toho hodně. Nějak nic nejde tak, jak má, termíny se nestíhají, objednávky nejsou vyřízené. Budeme muset vyměnit zaměstnance. Nedělají svoji práci tak, jak mají.“ Usmál se na mě a pohladil mě po noze.

„Potřebuješ dovolenou.“

„Potřebuju nový tým.“

„A dovolenou,“ prosazovala jsem si své.

„Už jsi vybrala?“

„Nóóó, dá se to tak říct. Napsala jsem mail do cestovky, co by nám teď doporučili, a odepsali mi, že momentálně je nejoblíbenější kombinace Malediv a Dubaje.“

„Kombinace?“

„Jo. Nejdřív budeme týden na ostrově, ubytovaní v úžasných domečcích. A potom nás na pět dní převezou do Dubaje.“

„To je dvanáct dní, nevím, jestli teď můžu na tak dlouho odjet.“

„Broučku, jak chceš. Ještě jsem nic nerezervovala.“ Brouček vlastnil prodejnu s auty. Nikoli autobazar, ale partnerskou prodejnu se servisem pro jistou značku automobilů. Nikdo neví, jak se k něčemu takovému dostal, on sám o tom nemluví, ale ve společnosti je kapacita, takže se samozřejmě ani nikdo neptá.

„Zkusíme něco vymyslet.“ Otočil se a lehl si do mého náručí. No, nebyla jsem z toho nijak odvázaná, obkročila jsem ho nohama a umývala mu hruď. V podstatě s myšlenkami úplně někde jinde a už jaksi automaticky. Chtěla jsem jet do Dubaje. A chtěla jsem jet na Maledivy. A jelikož jsem nemohla vědět, kdy to celé skončí, bylo nejlepší zabít dvě mouchy jednou ranou. Už jsem se viděla na nákupech v těch nejluxusnějších obchodech a na nejhezčích světových plážích. Strašně jsem chtěla jet. A taky jsem jela.

///

Brouček se přece jen odhodlal a za pár týdnů jsme seděli v letadle. Let trval hrozně dlouho, po příletu do Dubaje jsem se nemohla vynadívat na letištní halu. Všechno v ní dýchalo neskutečným, až kýčovitým luxusem. Dubajští šejkové se přesouvali ke svému check-inu a já litovala, že nejsem blondýna. Určitě bych si s některým z nich dokázala představit velmi slušný život. Daleko od všech, kteří by mě za to mohli odsuzovat. No, ale teď se musím věnovat někomu méně bohatému, díky komu se tady vlastně můžu procházet a klapat ve svých nejlepších lodičkách, v nichž jsem sice o hlavu vyšší než Brouček, ale nevypadá to, že by ho to trápilo. Pokaždé, když se na mě podíval jiný chlap, ocitla se jeho ruka na mém zadku a bylo to vyřízené. No v podstatě na to měl právo. A jelikož euforie z exotické země mě zcela pohlcovala, neměla jsem problém s projevováním náklonnosti a ani trochu mi to nevadilo. Přece jen šance, že mě někdo uvidí tisíce kilometrů od Slovenska, byla mizivá. Bylo to fajn. Najednou jsem byla šťastná, najednou jsem si uvědomila, že Broučka mám opravdu ráda. Samozřejmě, dlouho mi to nevydrželo. Ale tehdy to byla idylka. Teplota vzduchu šplhala ke třicítce, podnebí bylo úžasné a zdálo se mi až neuvěřitelné, že na letiště ve Vídni jsem odjížděla v kabátě a tady jsem vystoupila v tričku, odrbaných džínách a lodičkách. Počkali jsme na odvoz na menší, neskutečně krásný ostrov. Když jsme vystoupili, malé autíčko nás převezlo do letoviska. Všechno mi tam vyráželo dech. Lidé byli nesmírně milí a úslužní. Když nás nosič zavazadel zavedl do našeho domečku, který se skládal z obrovského pokoje a terasy, která byla jakoby vsazená přímo do přírody, uff, ztratila jsem řeč. Ale jen do té doby, než jsem uviděla Broučka, který byl zničehonic úplně nahý a v očích měl zase ty roztomilé jiskřičky nadrženosti. No co. Nic v životě není zadarmo.

„Hmm,“ pohlédla jsem na něj a usmála se. Vážně mi bylo do smíchu, takže to nebylo tak těžké. Chlupaté břicho, které mu zakrývalo půlku přirození, a sexy pohled v postoji s rukama v bok – no kdo by se nepousmál? Když jsem zamířila k němu a vyzouvala se z lodiček, zavrtěl zadkem a zaplácal malým broučkem o boky stehen… Proč si všichni chlapi myslí, že je to vtipné? Fakt netuším. Už jsem to však musela zastavit. Kdoví jak by to pokračovalo. A radši beru rychlovku na uvítanou než tipovat, co se třese víc – jestli břicho, nebo to pod ním.

Když Brouček unaveně a spokojeně odfukoval na obrovské posteli s baldachýnem, oblékla jsem si bílé plavky, otevřela klimatizovaný apartmán, vyšla na terasu a nemohla se vynadívat. Na terase byl ratanový nábytek, slunečník a pozvolný vstup na pláž s bílým pískem. Božský klid. Žádný ruch turistického střediska, žádná osuška na osušce. Každý měl možnost vybrat si hotelový bazén nebo pláž. Každý jako by měl ten kousek moře jen a jen pro sebe. Jelikož lidé v mém věku jezdívali na dovolenou maximálně do Turecka, bylo jasné, že cílová skupina tohoto ráje na zemi jsou důchodci a několik mladších vyvolených. Sedla jsem si na lehátko, na němž byla měkoučká matrace, a zapálila si. Pofukoval teplý vánek, palmy šuměly a všude vládl úžasný klid a ticho. Dokonce i moře bylo klidné. Jenom pár malých vln spokojeně naráželo na břeh. Bylo to fantastické. Nepopsatelné. Jako bych byla někým jiným, v jiném světě. Najednou jsem nemyslela vůbec na nic. Totálně jsem vypla.

Dokud z vedlejšího apartmánu nevyšel na terasu chlap. Hm, řekněme spíš chlapec. S ručníkem kolem pasu. Ach jo. Fakt jsem v ráji? Chlapec měl rozcuchané mokré blond vlasy, modré oči mu zářily na kilometry, dokonce i já se svým slabším zrakem jsem je zřetelně viděla. Usmál se a zamával mi. Taky jsem mu zamávala. Zdvořilost byla přece namístě. Za pár vteřin vyšla

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .