„Někdy si představoval, že na konci jeho života

mu promítnou domácí video všech cest, na které se

nevydal, a toho, kam by vedly.“

Anne Tylerová, Amatérská svatba

Ty a já tvoříme historii.

Tohle jsme my.

Mark Knopfler & Emmylou Harrisová

DRUHÁ VERZE

**

Matka

Cambridge, listopad 1958

„Musíš jít?“ zeptala se.

Jim, který se oblékal v pološeru jejího pokoje, se obrátil, aby se na Veroniku podíval. Překulila se na bok; dva kopečky jejích ňader se tiskly k sobě, pevné, bledé jako porcelán pod fialovým kombiné. „Obávám se, že opravdu musím. Musím stihnout vlak v jedenáct.“

„Tvoje matka,“ poznamenala. Dívala se, jak si natahuje ponožky. „Jaká je?“

„To přece nechceš vědět,“ odpověděl, myslel tím: Nechci ti to říkat. A opravdu, jakémukoli spojení mezi Veronikou a svou matkou se musel vyhnout; dělilo je sotva deset let, skutečnost, která, kdykoli se nad ní zamyslel, ho děsila, a ji musela děsit ještě víc.

Nejspíš to vycítila, takže dál nenaléhala, ale šla za ním v hedvábném županu až dolů, nabídla mu, že mu uvaří kávu. Ráno bylo matné a zatažené, hrozilo deštěm. V mdlém našedlém světle mu zbytky včerejšího večera – sklenky od vína, na její pořád ještě šmouha po růžové rtěnce; špinavé talíře ve dřezu – připadaly neuvěřitelně odporné. Odmítl kávu, rychle ji políbil na rty, neodpověděl, když se ho zeptala, kdy se zase uvidí.

„Bill se vrátí příští týden, nezapomeň,“ dodala tiše, když otevíral dveře. „Nemáme už moc času.“

Dveře se za Jimem pevně zavřely. Popadl svoje kolo v průchodu vedle domu. Záclony ve vedlejším domě se pohnuly, když vedl kolo na ulici, ale neobtěžoval se ohlédnout. V tomhle všem byl nějaký podivný pocit neskutečnosti – jako by to nebyl doopravdy on, kdo nasedá na kolo a odjíždí po černém asfaltu z téhle ničím pozoruhodné předměstské ulice, nechává za sebou svou milenku (z nedostatku lepšího slova): ženu o dvanáct let starší, s manželem u obchodního loďstva. Určitě, říkal si, zatímco zahýbal na Mill Road a vplouval do setrvalého proudu dopravy valící se z centra k nádraží, to všechno byla jen její práce? Veronika si ho našla v jednom ze zaprášených koutů univerzitní knihovny (studovala večerní kurz starověkých kultur); Veronika se ho zeptala, jestli by s ní nešel na skleničku. Udělala to už dřív, samozřejmě, a udělá to zase. To neznamená, že se na tom podílel proti své vůli – ani zdaleka ne – ale pořád víc si uvědomoval, že ji sotva zná, a že mu moc nezáleží na tom, aby ji poznal líp; že to, co mu kdysi připadalo vzrušující a nedovolené, v sobě teď neslo ubíjející nádech klišé. Tohle prostě musí přestat, myslel si. Zítra jí to řeknu.

Když se tak rozhodl, cítil se o něco líp, když zastavoval před nádražím a opíral kolo u volné části zdi. Vlak v jedenáct z King’s Cross měl zpoždění. Posadil se do kavárny, upíjel špatnou kávu a jedl rolku, dokud se skřípěním brzd nedorazil jeho vlak. Chvíli mu trvalo, než se zvednul, dopil zbytek kávy. Z nádražní haly už slyšel matčin hlas, křehký a příliš hlasitý. „Jamesi! Jamesi, drahoušku! Máma je tady! Kde jsi?“

Vivian byla zase jednou v manické fázi: věděl to, už když předevčírem volala k vrátnému, vykládala mu, že ho v sobotu přijede navštívit, není to snad rozkošné překvapení? Nebylo k ničemu upozorňovat ji, že je skoro konec semestru a že bude během dvou týdnů doma a má spoustu práce, kterou musí dokončit, než bude doktor Dawson vůbec ochotný uvážit možnost, že by mu dovolil se příští rok vrátit. Tedy pokud by se Jim rozhodl, že se chce vrátit.

„Ano, to je příjemné překvapení, mami,“ odpověděl poslušně. Opakoval jí to samé i teď, když ji našel venku u stanoviště taxíků, kde pořád ještě volala jeho jméno. Na sobě měla jasně modrý vlněný kostým, růžovou šálu, klobouk ozdobený umělými červenými růžemi. Když ji objal, zdála se mu droboučká: obával se, že pokaždé, když ji vidí, je zase o něco křehčí, jako by se pomalounku vypařovala přímo před jeho očima. Tak mu kdysi popisovala deprese – byl ještě dost malý, bylo mu devět nebo deset, bylo to ještě předtím, než zemřel otec – seděl vedle ní na posteli, závěsy byly zatažené. „Je to pocit,“ líčila mu, „jako bych mizela, kousek po kousku, a ke všemu je mi to jedno.“

Kolo nechal na nádraží, nabídl se, že zaplatí za taxík do města, ale nechtěla o tom slyšet. „Projdeme se,“ navrhla. „Je tak krásný den.“ Nebylo krásně – byli sotva v půlce Mill Road, když jim na ramena dopadly první dešťové kapky – ale matka rychle mluvila. Příval slov. Její vlak vyjel včera z Bristolu – „Seznámila jsem se s tak milou ženou, Jime. Dala jsem jí naše číslo. Vážně si myslím, že by se z nás mohly stát skvělé přítelkyně.“ Jeho teta Frances, se kterou strávila večer v Crouch End – „Upekla kuře, Jamesi, celé kuře. Všechny děti tam byly – takové roztomilé bytůstky – a pak jsme měli trifle, prostě proto, že ví, že je to můj oblíbený dezert.“

Jim na oběd zamluvil stůl v University Arms. Vivian řekla, že by radši jedla v kampusu – „abych si uměla doopravdy představit, jaké to pro tebe je, Jime“ – ale když ji naposledy vzal do menzy, došla ke stolu profesorů a polekala jednoho z nich tím, že s ním zapředla hovor. Trvalo mu – váženému přednášejícímu – skoro půl hodiny, než se jí vymanil. Pro Jima to bylo, jako by byl zase ve škole – jako by zahlédl Vivian, mávající na něj od brány, v zeleném kabátě a s červeným kloboukem na hlavě; cákance zářivých barev mezi nevýrazným opeřením ostatních matek. Chlapci kolem něj civěli, šťouchali do sebe, šeptali si.

Po obědě se prošli městem ke Clare College, přešli most z obrovských kvádrů medově zbarveného kamene a obešli zahrady. Přestalo pršet, ale obloha byla pořád ještě jako olovo. I její nálada byla skleslejší. U okrasného jezírka se zastavila, otočila se k němu a zeptala se: „Brzy budeš doma, viď? Jsem v tom bytě strašlivě osamělá, když jsem tam tak sama.“

Polkl. Pouhá zmínka o tom místě na něj působila jako těžký chomout kolem krku. „Budu doma za dva týdny, mami. Semestr skoro končí. Nepamatuješ si to?“

„Aha, ano. Samozřejmě.“ Kývla a stiskla rty. Po obědě si znovu nanesla rtěnku – červenou, nejspíš aby ladila s květinami na klobouku, ale strašlivě se tloukla s šálou – ale moc se jí to nepovedlo, vyšla z toho spíš rozmazaná čmáranice. „Můj syn právník. Chytrý, moc chytrý právník. Vůbec se nepodobáš svému otci. Netušíš, jaká úleva to pro mě je, miláčku.“ Chomout ještě ztěžkl. Jim pocítil náhlou, nezvladatelnou touhu křičet – povědět matce, že to tu nemůže vydržet, že odejde. Zeptat se jí, proč na něj tolik naléhala, aby se přihlásil do Cambridge, místo aby šel na uměleckou školu: přece musí vědět, že malování je to jediné, s čím byl kdy doopravdy šťastný. Ale nekřičel. Jen tiše odpověděl: „Vlastně jsem, mami, přemýšlel o tom, že se sem příští rok nevrátím. Vážně si nemyslím, že bych…“

Vivian si zakryla obličej rukama, ale věděl, že pláče. Zašeptala: „Nedělej to, Jime. Prosím, nedělej to. Nedokážu to snést.“

Už nic neříkal. Zavedl ji do svého pokoje na Memorial Court, aby si mohla opláchnout obličej a znovu nanést make-up. Předchozí nadšení bylo pryč; padala dolů do hlubin vlny a on se cítil starý, známá směs podráždění a bezmoci, touha pomoci zkalená vědomím, že není žádná cesta, jak by se k ní mohl dostat.

Tentokrát trval na taxíku. Dovedl ji do kupé ve vlaku v pět hodin, otálel u okna, uvažoval, jestli by neměl nastoupit, jet s ní ke své tetě, ujistit se, že tam bezpečně dojela. Jednou, vloni, ve stavu, který se hodně podobal tomuhle, usnula v prázdném kupé hned za Potters Bar, a ostraha ji našla dávno potom, co všichni cestující vystoupili a vlak stál na odstavné koleji ve Finsbury Park.

Ale nejel. Stál na nástupišti, zbytečně mával matčině obličeji – oči zavřené, hlava opřená o opěrku sedadla – dokud vlak nezmizel z dohledu a jemu nezbývalo nic, než vyzvednout kolo a jet zpátky do města.

TŘETÍ VERZE

***

Katedrála

Cambridge & Ely, prosinec 1958

Poslední sobotu v semestru se probudili časně v Jimově pokoji na koleji, proklouzli nepovšimnutí dírou v živém plotě a autobusem odjeli do Ely.

Ploty ozařovalo slabé, vodnaté slunce, tak nízko na obloze, že se zdálo, jako by se dotýkalo obzoru. Vítr foukal od východu. Bylo to ve městě – cítili to již týdny, přitahovali si šály těsněji ke krku, probouzeli se s dechem srážejícím se do obláčků páry v mrznoucím vzduchu – ale tady venku nebyly žádné domy, které by brzdily vítr a zimu, jen akry ztvrdlé půdy a nízké, pokroucené stromy.

„Kdy budeš balit?“ zeptal se. Měli odjet zítra; Jim poledním vlakem – cestu přeruší na jednu noc v domě tety Frances v Crouch Endu; Eva po obědě v Morris Minoru jejích rodičů, její bratr Anton bude sedět, unavený a podrážděný, vedle ní na zadním sedadle.

„Nejspíš ráno. Nebudu potřebovat víc než hodinu či dvě. Co ty?“

„Taky tak.“ Vzal ji za ruku. Jeho dlaň byla studená, drsná, ukazováček mozolnatý od tvrdé práce se štětci, nehty lemované půlměsíčky zaschlé barvy. Včera v noci jí konečně ukázal její portrét; s velkým gestem kouzelníka sejmul plátno, kterým ho zakrýval, i když si uvědomovala jeho nervozitu. Nepřiznala, že už se podívala před několika dny, když byl dole v koupelně; že zůstala zírat na svůj obraz. Tady byla, vyvedená ve vrstvách barev, v rychlých, štíhlých tazích jeho štětce: přesně ona, ale zároveň i nějak povznesená, jiná. Byl to týden, co byla u doktora. Nemohla vystát pohled na obraz, vidět takovou poctu a neříct nic. A přesto, co by mohla říct? Mlčela i teď, když se dívala na táhnoucí se prázdnotu mokřin. Vepředu v autobusu plakalo dítě, ten zvuk byl hluboký a hrdelní, jeho matka se ho pokoušela utišit.

„Je to víc než dva měsíce,“ oznámil jí doktor, upíral na ni významný pohled. „Možná dokonce tři. Musíte to začít řešit, slečno Edelsteinová. Vy a váš…“

Nechal tu odmlku viset ve vzduchu a Eva ji nedoplnila. Přemýšlela jen o Jimovi a o tom, že ho zná jen šest krátkých týdnů.

Jestli si Jim všiml toho ticha, neřekl nic. I on mlčel, byl bledý, oči se šmouhami únavy. Eva věděla, že se na odjezd netěší, že se mu nechce zpátky do bristolského bytu, který nepovažuje za domov – jen za pronajaté místnosti, v nichž bydlí jeho matka Vivian. Domov, jak jí pověděl, pro něj byl sussexský dům, kde se narodil: drsný šedý kámen a přední zahrada plná růží. Jeho otec maloval v podkroví; jeho matka mu seděla modelem nebo mu míchala barvy, ve staré spižírně dole vyplachovala lahvičky terpentýnem. Tam také Vivian byla, vyprávěl jí, když jeho otec stál nad schody a tiskl si ruce na hrudník, i když pak spadl: vyběhla ze spíže a našla ho zkrouceného a polámaného na spodním schodu. Jim byl ve škole. Vyzvedla ho jeho teta Patsy a odvezla ho zpátky do domu, který už nebyl domovem: byl to dům plný policistů a sousedů, chystajících hrnky čaje, a jeho matky, která křičela, křičela, dokud nedorazili doktoři, a pak všechno umlklo.

V Ely se autobus houpavě zastavil před poštou. „Všichni ven,“ křikl průvodčí, a tak se, pořád ještě svírající ruku toho druhého, zařadili za ostatní cestující: za ženu s děťátkem, teď spícím; postarší pár, vážný muž s placatou čepicí a buclatá žena s laskavým výrazem. Zachytila Evin pohled, když sestupovali ze schodů. „Mladá láska, co?“ poznamenala. „Užijte si oba krásný den.“

Eva jí poděkovala a přivinula se blíž k Jimovi. Chlad je štípal do tváří.

„Podíváme se na katedrálu, co říkáš?“ navrhl. „Viděl jsem tady vloni koncert Právnické společnosti, a prohlédl jsem si to tam přitom. Je to krásné.“

Přikývla: cokoliv Jim chtěl, cokoliv, kdy bude blízko u něj, jen když to odvrátí tu nevyhnutelnou chvíli, kdy mu bude muset povědět, co je zač a co musí udělat.

Vykročili, choulili se do šál, zamířili k tyčícím se věžím: byly dvě, hranaté jako věže hradu, jejich stěny byly zjizvené, flekaté, odrážely zimní světlo. Najednou se Jim zastavil a otočil se k ní, obličej mu červenal. „Nevadí ti to, že ne? Jít dovnitř? Nepřemýšlel jsem o tom.“

Usmála se. „Samozřejmě, že mi to nevadí. Pokud to nevadí Bohu.“

Ze všeho nejdřív na ni zapůsobil ten prostor: obrovské sloupy vypínající se k rozloze daleké klenby. Pod jejich nohama se rozkládala mozaika leštěných dlaždic – „Labyrint,“ poznamenal Jim, „s Bohem uprostřed.“ – a před nimi pod obrovskými panely barevného skla stála zlatá zástěna a pod ní oltář, pokrytý jemným bílým plátnem. Pomalu prošli hlavní lodí, zastavovali se, aby vzhlíželi k dalšímu nádhernému stropu, žebrované panely byly vymalované červeně, zeleně a zlatě. V jejich středu svítila zašpičatělá hvězda, připomínala Evě tu, která byla vyšitá na matčině šabatovém ubrusu – i když ta měla šest cípů, a tahle (v duchu je počítala) osm.

„Oktagon.“ Jim skoro šeptal. Eva sledovala rychlé, zaujaté pohyby jeho obličeje a milovala ho; láska k němu ji naplňovala, přemáhala ji natolik, že sotva mohla dýchat.

Jak ho dokážu opustit? pomyslela si. A přece musela; když ležela beze spánku ve svém pokoji na koleji, celá budova v noci skřípala a šepotala, dovolila si doufat: představovala si, jak mu to poví, bude se dívat, jak se jeho výraz mění, a pak se to rozhodne samo. Na tom nezáleží, řekne – ten imaginární Jim – a přitáhne si ji blíž. Na ničem nezáleží, Evo, pokud jsme spolu. Byl to jen sen, ale věděla, že by to mohla být skutečnost, že tenhle Jim stojí přímo před ní, dívá se k vzdálenému stropu (jak ráda by natáhla ruku a vzala do dlaně jeho bradu, přitáhla si jeho obličej, aby ji políbil), že by to opravdu mohl říct. A proto – jak se nad město vkrádalo ráno a kolej začínala pomalu ožívat – se znovu a znovu rozhodovala, že mu nedá tu možnost, nedovolí muži, kterého miluje, s jeho talentem, jeho velkými plány – muži, který už teď nese břemeno nemoci své matky – aby uvízl v pasti něčeho, na čem se nepodílel. Otec dítěte jiného muže: Jim by řekl, že to může udělat, a dělal by to dobře; ale ona mu nedovolí, aby se tak obětoval.

Před několika dny seděla Eva večer na své posteli v Newn-hamu s Penelope, položila si jí hlavu na rameno, ale ani její nejmilejší přítelkyně se ji nepokoušela přimět ke změně názoru.

„A co když tě David odmítne?“ zeptala se Pen. „Co uděláme potom?“

Jak vděčná jí Eva byla za to množné číslo! „Nemůže odmítnout, Pen. A jestli ano – no tak dobře, Najdu si nějakou cestu.“

„My najdeme cestu,“ opravila ji Pen a Eva dovolila tomu slibu vytrvat, i když věděla, že ta tíha bude na ní – na ní a na Davidovi – a nikdo jiný ji z ní nesejme. Ani Penelope, ani její rodiče. Věřila, že Miriam i Jakob ji pochopí – jak by ne, vzhledem k jejich vlastní minulosti? –ale přesto nedokázala snést představu návratu do svého starého pokoje v Highgate, představu, že by ukončila studia, těhotná a sama.

Do deníku si zapsala: Zvolila jsem si Jima a nedokážu snést představu, že ho opustím. Ale to rozhodnutí už není jenom na mně.

Teď, v katedrále, Jim pořád ještě mluvil. „Postavili ji mniši potom, co se jedné noci původní opěrné pilíře zhroutily. Mysleli si, že došlo k zemětřesení. Musel to být způsob, jak si dokázali, že katastrofa je neporazí.“

Eva přikývla. Nevěděla, jak odpovědět, jak vyjádřit pocity, které se v ní zvedaly: láska, ano, ale se smutkem – nejen kvůli bolesti z rozchodu, ale kvůli lidem, které ztratili. Jeho otec, ležící na dolním schodu. Její babička a dědeček z obou stran, a všechny její tety a strýcové a bratranci a sestřenice, nacpaní do vlaků, žízniví a pomrkávající, kteří nevěděli nic o tom, kam jedou – jen tušili, báli se, ale přesto si uchovávali naději. Musela tam být naděje, určitě, až do té poslední chvíle, kdy věděli, že nemůžou udělat vůbec nic.

Jako by Jim vycítil, na co myslí, stiskl jí ruku. „Pojď, zapálíme svíčku.“

Kousek od vchodu stál stojan, v šeru na něm plály tucty svíček. Další ležely pod stojanem. Eva vytáhla z peněženky hrst mincí a naházela je do kasičky, vzala si svíčky za obě babičky i dědečky a pak je zapálila, jednu po druhé je zasadila do kovových podstavců. Jim si vzal jen jednu za svého otce Lewise, a pak stáli a dívali se, jak se knoty rozsvěcují, hrubou rukou malíře svíral její dlaň. Ráda by se rozplakala, ale slzy nestačily k vyjádření všeho, co to znamenalo: být tady s ním, vzpomínat, doufat, když zítra odjede.

V refektáři snědli řídkou zeleninovou polévku a pak se pomalu loudali městem. Slunce bledlo, vítr je tahal za vlasy; teplo autobusu bylo jako požehnání. Uvnitř si Eva zula střevíce a snažila se ohřát si mrznoucí chodidla na radiátoru pod sedadlem. Nechtěla usnout, ale brzy jí začala klesat hlava, opřela si ji o sedadlo a Jim ji podepřel ramenem. V Cambridge ji něžně budil: „Jsme tady, Evo. Prospala jsi celou cestu.“

Až potom, až když vystupovali, Eva Jimovi pověděla, že je jí líto: nemůže s ním strávit večer, musí něco udělat. Jim protestoval: vždyť se neuvidí celé čtyři týdny. Eva odpověděla, že ví. Je jí to vážně moc líto. Pak se k němu naklonila, políbila ho, otočila se a pospíchala pryč, i když na ni Jim volal, ale dokázala jen zvedat těžké nohy.

Nezastavila se, dokud nedorazila na King’s Parade. Vysoké věže brány vrhaly dlouhé, hranaté stíny na dláždění. Eva se opřela o sloup lampy, nevšímala si zvědavých pohledů mužů v černých talárech, spěchajících kolem. Už byl skoro čas na návrat do koleje. Zmešká večeři v Newnhamu, ale bylo jí to jedno. Nedokázala si představit, že by mohla mít ještě někdy hlad.

Vrátný se ani neobtěžoval nějak skrývat svůj nesouhlas. „Je čas večeře, slečno. Pan Katz půjde jíst.“

„Prosím,“ opakovala znovu. „Je opravdu velmi důležité, abych se s ním teď viděla.“

„Evo, co se děje?“ zašeptal David o několik minut později. „Za chvíli začne večerní shromáždění.“

Pak se na ni pozorněji podíval a jeho výraz změkl. Myslela na to, jak se tvářil, když mu oznámila, že je mezi nimi konec, jak vypadal naprosto zhrouceně. Ale já jsem si tě vybral, pronesl, a ona neměla, co by mu odpověděla, jen: Je mi to líto. Shodil talár, složil si ho přes ruku. „Tak dobře. Pojď. Dáme si něco u Orla.“

Později, když domluvili, když všechno naplánovali, se Eva vrátila do svého pokoje v Newnhamu a napsala dopis. Z přístěnku vytáhla kolo, dojela tmavými ulicemi ke Clare College a požádala jiného vrátného – tenhle byl starší, laskavější, usmíval se u televize, když vešla, a pak se na ni obrátil se stejným úsměvem – aby dal dopis do přihrádky Jima Taylora.

A pak pospíchala pryč, nechtěla se ani ohlédnout, aby ho nezahlédla. Nechtěla se ohlížet za ničím, co mohlo být.

PRVNÍ VERZE

*

Doma

Londýn, srpen 1960

Toho večera, kdy se Eva s Jimem vrátili z líbánek, podávali Jakob a Miriam Edelsteinovi na zahradě drinky.

Byl to jeden z nejpříjemnějších letních anglických večerů: terasu ještě zahřívaly poslední paprsky slunce, poklidný vzduch pronikavě voněl po zimolezu a vlhké hlíně. Jim usrkával whisky se sodou, byl pořád ještě ospalý a hlavu měl lehkou a – příjemně – otupělou; ruku lehce položenou na Evině paži. Usmívala se, byla opálená. Zdálo se mu, že její kůže stále zrcadlí teplo ostrova; nabílenou verandu, na níž snídali jogurt s melounem; přístav, kde v podvečer seděli se sklenkami retsiny.

„Musíme vás zase někdy poslat do Řecka,“ poznamenala Miriam. „Vypadáte oba báječně.“

Seděla po Evině levici, štíhlé nohy měla pod letními šaty holé. Nebylo pochyb, že jde o matku a dceru: obě drobné a čiperné jako ptáčci – i hlas měly podobný, hluboký a melodický, jen v tom Miriamině stále nepatrně zaznívaly drsné hrany rakouského přízvuku. Při zpěvu – když otěhotněla, studovala právě na vídeňské konzervatoři – zněl kupodivu o dobrou oktávu výš: jasný soprán, čistý a ryzí jako obnažená kost.

Anton byl po otci: oba byli vysocí, měli dlouhé končetiny, pohybovali se pomalu a rozvážně. Bylo mu devatenáct, nalil si sklenku whisky, aby sestře a švagrovi připil – a právě ji pozvedal k Jimově sklenici. „Vítejte doma.“

Doma, pomyslel si Jim. My tu také bydlíme. Tak tomu totiž bylo, alespoň prozatím: Edelsteinovi vyklidili malý byt – ložnici, obývací pokoj s kuchyňským koutem a maličkou koupelnu – který zabíral horní poschodí jejich rozlehlého, elegantního domu. Až do loňského roku, kdy zemřel, jej obýval Herr Fischler, vzdálený Jakobův bratranec z Vídně. Potom se z něj stalo skladiště krabic s knihami, jež se už v domě, který stejně jako jeho majitelé nade vše jiné žil hudbou a četbou, jinam nevešly. Každou místnost lemovaly police s knihami, a obývacímu pokoji, pro změnu plnému not, vévodilo koncertní křídlo, na němž Anton neochotně a nepříliš často cvičil stupnice. (I Eva u piana jako malá sedávala, ukázalo se však, že je tak nesmírně nenadaná, že rodina uznala, že jde o ztracený případ.) Nad mahagonovým zábradlím visely sépiové portréty blíže neurčených Edelsteinů, s naškrobenými límci, bez úsměvu. Vzácnost těchto fotografií spíše než v kvalitě spočívala v obtížné cestě, kterou urazily do Londýna, po válce je sem poslal laskavý katolický přítel, jemuž ty zbývající poklady po Křišťálové noci Jakobův otec svěřil.

Eva – jeho žena; jak nově a nádherně to slovo znělo – Jima vzala za ruku. Nejprve, když jim Jakob navrhl, aby se do prázdného bytu nastěhovali – seděli tehdy v University Arms u oběda a slavili zároveň jejich zásnuby a Eviny jedenadvacáté narozeniny – Jim pochyboval. On sám si představoval vlastní bydlení, místo, kde by se mohli zavřít před zbytkem světa. V září měl nastoupit na Sladeovu akademii krásných umění: s Evinou podporou se konečně rozhodl zanechat studia práv. Jela s ním do Bristolu, aby novinu oznámili jeho matce, a ta trochu plakala; Eva ale nalila čaj a rychle, chytře Vivian rozptýlila hovorem o jiných věcech, a Jim si tak dovolil uvěřit, že tíže matčina zklamání by se koneckonců dala nějak unést. Následovalo několik týdnů nejistoty, kdy Jim nevěděl, zda mu ministerstvo práce znovu dovolí odložit tu zatracenou vojenskou službu; ten samý týden, kdy skládal poslední zkoušku, k jeho velké úlevě konečně přišel dopis se sdělením, že má od ní navždy pokoj.

Eva si mezitím zajela do Londýna na pohovor k práci pro Daily Courier. „Budu dělat vlastně jenom takového poskoka v redakci ženské rubriky,“ oznámila, když se vrátila. „Ani zdaleka nic oslnivého.“ Jim ale moc dobře věděl, co pro ni ta práce znamená. Když tu nabídku dostala – bylo to jen pár dní poté, co jemu přišel dopis z ministerstva – vylezli spolu oknem Jimova pokoje v Old Court a pak stáli u zábradlí a dívali se přes hladce zastřižený pás trávníku, jak se po řece líně šinou loďky, a popíjeli přímo z lahve lepkavé portské (Jim je předcházející semestr vyhrál ve školní malířské soutěži).

„Na budoucnost,“ pronesl Jim, a Eva se zasmála a políbila ho. Jejich budoucnost jako by se před nimi rozprostírala do dáli – jejich svatba, jeho malování, její psaní, ta nádherná skutečnost, že bude každý večer usínat s Evou vedle sebe – a při tom pocítil tak opravdový, tak nesmírný příval štěstí, že musel pevně sevřít kamenné zábradlí, aby se uklidnil. A pak jeden z vrátných, který s buřinkou na hlavě právě přecházel přes trávník pod nimi, vzhlédl a uviděl je – „Vy tam nahoře, okamžitě dolů“ – a oni, ruku v ruce, mu zamávali: mladí, nedotknutelní, svobodní.

V Jimových představách o budoucnosti se bydlení s Edelsteinovými nevyskytovalo: pomýšlel na byt poblíž parku Hampstead Heath – o letních prázdninách tam chodívali na procházky – s širokým arkýřovým oknem, do něhož by si postavil malířský stojan, a malým pokojíkem, kde by Eva mohla psát. Jenže Eva byla pragmatičtější. Jen s Jimovým nepatrným stipendiem z akademie a tou almužnou, kterou měla dostávat v Daily Courieru – alespoň pro začátek – by byli skoro na mizině. „Radši být chudí a v teple u maminky a tatínka,“ odpověděla, „než být chudí a třást se v nějakém vlhkém sklepním bytě, ne?“

Jim se usmál. „To zní vlastně docela lákavě. Museli bychom se k sobě tisknout, aby nám nebyla zima.“ Eva mu úsměv oplatila a pohladila ho po tváři; věděl ale, že už je rozhodnuto.

A tak jako tak, pomyslel si Jim teď, když se rozhlížel po rodině své ženy, mám štěstí. Edelsteinovi jej přivítali uvolněně, s nenucenou velkorysostí. Jakob, první houslista Londýnského symfonického orchestru, byl jemný, téměř až plachý muž mírného vystupování. Když se poprvé setkali, Jim několikrát zaznamenal, jak si jej Jakob trochu zkoumavě prohlíží – předpokládal, že se ho tak snaží odhadnout – a protože ten samý výraz už pak nikdy v jeho tváři nespatřil, mohl se domnívat, že se Jakob rozhodl v jeho prospěch. Anton na svatbě s potěšením zjistil, že Jimův bratranec Toby s ním chodil ve škole do ročníku – byl stejně jako on prefektem a navíc obdivovaným členem první fotbalové jedenáctky. A Miriam Jima okamžitě přijala přívětivě. Pokud byli s Jakobem zklamaní, že se Eva vdala za muže jiného vyznání, dobře to skrývali. Zdálo se, že s plánem těch dvou vzít se na radnici jsou naprosto spokojeni (Eva oděná v bílém hedvábí, s kytičkou modrých anemonek; v sále v přízemí hrála jazzová kapela); ani na chvíli neměl Jim pocit, že by viděli raději, kdyby se jejich dcera vdávala v synagoze.

Nedlouho po zásnubách – stále ještě v závrati z toho, že ji požádal o ruku a ona řekla ano – jí Jim jednou brzy ráno, když si šeptem povídali, navrhl, že by mohl konvertovat; mínil to vážně, Eva se ale tiše rozesmála a řekla mu, ať ho něco takového ani nenapadne. „Maminka s tatínkem jsou nad takové věci povznesení,“ řekla mu, schoulená jako teplý uzlíček v ohbí jeho paže. „Nad takové rozdělování lidí. Viděli, k čemu to může vést.“

V osm hodin bylo pořád ještě teplo; nebe nad Highgate protínaly růžové pásky červánků a na obzoru visel bledý kotouč vycházejícího měsíce. Rozhodli se, že se najedí venku – „Byla by škoda zůstat trčet v té staré, dusné jídelně,“ prohlásila Miriam – a Jim pomohl nosit ven sklenice, příbory a svíčky. Miriam donesla tácy se studenými plátky kuřecího, sledi v koprové marinádě (ty měl obzvláště rád Jakob), bramborovým salátem a velkými rajčaty v domácím panenském olivovém oleji, který Eva přivezla z Řecka. Jakob jim nalil víno, a jak jedli a pili, Jima zaplavila omamná směsice tepla a únavy a nádherná blízkost Evy, jeho ženy, té, která mu dala přednost přede všemi ostatními, s níž většinu z předchozích dvou týdnů strávil v těsném objetí s propletenými údy a jejíž teplou, slanou chuť ještě pořád cítil na jazyku.

„Oběma vám přišla nějaká pošta,“ poznamenala Miriam. „Nechala jsem vám ji v bytě na krbové římse. Všimli jste si jí?“

Eva zavrtěla hlavou. „Ještě ne, mami. Šli jsme rovnou spát. Přečteme si ji později.“

Miriam se obrátila k Jimovi. „Je tam jeden dopis s bristolskou známkou. Od tvé matky?“

Jim přikývl a uhnul očima. Jen pár týdnů před svatbou musela Vivian znovu do nemocnice, a to už jej ani Eva nedokázala přesvědčit, že to nemá nic společného s jeho rozhodnutím zanechat studia práv. Naposledy matku viděl těsně po závěrečných zkouškách. Z Cambridge se vydal rovnou k Edelsteinovým, kde se nastěhoval do bytu v poschodí, zatímco Eva pořád ještě spávala ve svém dětském pokoji. Jedné slunečné soboty si od Edelsteinových vypůjčil jejich Morris Minor a zajel do Bristolu do nemocnice. Vivian seděla sama u okna s výhledem do vysokého houští. Opakoval její jméno, pořád dokola, ona se ale ani neobrátila.

Jakob vycítil Jimovy rozpaky a odpověděl za něj. „Můžou si je přečíst později, Miriam. Ať se nejdřív trochu rozkoukají, co říkáš?“ Muž se ženou se na sebe podívali a Miriam rychle přikývla a otřela si ubrouskem rty.

„Tak kdy že to začínáš na Sladeu, Jime? Těšíš se?“

Když spolu později leželi v bytě v posteli, Eva mu zašeptala do ucha: „Pojeďme tvou matku navštívit, Jime, o víkendu. Můžeme s sebou vzít svatební fotografie. Aby jí připadalo, že tam byla s námi.“

„Ano, to bychom možná mohli,“ odpověděl a přitáhl si ji blíž. Upadl do hlubokého, tvrdého spánku a zdálo se mu, že je znovu v nočním vlaku, který se řítí Itálií, za pootevřeným oknem ubíhají temná pole a matka spí ve vedlejším kupé. Hlavu má zvrácenou dozadu a opřenou o opěradlo a on se na ni dívá přes skleněnou přepážku, přes niž na ni nemůže, ani nechce, dosáhnout.

DRUHÁ VERZE

**

Šater

Londýn, srpen 1960

Eva Maria Edelsteinová a David Abraham Katz se vzali jedné neděle v Ústřední synagoze na Hallamově ulici, následná recepce se konala v hotelu Savoy.

Nevěsta na sobě měla dlouhé šaty s nabíranou sukní, bez ramínek, jež za značně vysokou cenu koupila její tchyně Judith Katzová u Selfridge; v rukou nesla kytici růžových čajových růží se šaterem. Všichni hosté ji později obdivovali, jak jí to slušelo – po pravdě ovšem nespustili oči z ženicha. Tak hezký na něj byl pohled, světle šedý oblek mu tak dobře padl, tak perfektní měl účes. „Skoro bych svého synovce nepoznala,“ vykládala na recepci každému, kdo byl ochoten poslouchat, jedna z jeho tet. „Jako bych viděla samotného Rocka Hudsona.“ Byl to parný den: tatáž teta v synagoze během obřadního pití vína upadla do mdlob, což vedlo ke krátkému, úzkostnému přerušení ceremoniálu; byla však znovu hbitě vzkříšena levandulovým kapesníčkem, který z kabelky prozíravě poskytla její mladší sestra. Po sňatku se hosté v horkém ovzduší seřadili na schodech s hrstmi růžového a bílého papíru. Novomanželé vyšli ven do světla, mrkali a mhouřili oči, smáli se, jak jim konfety přistávaly ve vlasech, na víčkách, na ramenou, a fotografova spoušť cvakala a cvakala.

V Savoji se pilo, tančilo a podávalo se množství vybraného jídla. Anton Edelstein a jeho spolužák Ian Liebnitz vypili moc punče a potají zvraceli do ozdobné vázy. Po proslovech zazpívala Miriam Edelsteinová píseň od Schuberta, Jakob ji doprovázel na klavír. Judith Katzová to osobně považovala za trochu přehnané; navenek se však zdvořile usmívala, tleskala a dávala si pozor, aby na sobě žádný nesouhlas nedala znát; poté se oslava přesunula na parket k tanci hora, při němž Evu a Davida na stříbrných židlích vyzvedli vysoko do vzduchu a každý z novomanželů při tom svíral v ruce jeden cíp bílého hedvábného kapesníku.

A pak, až příliš brzy, přišel čas, aby se nevěsta s ženichem odebrali spát. Svatební noc měli strávit nahoře v jednom z nejluxusnějších hotelových apartmánů (šlo o další dar od Judith a Abrahama Katzových, vedle svatební cesty: druhého dne měli Eva s Davidem hned zrána nasednout na vlak do Los Angeles). Následovaly polibky, objetí; slzely tety i dvě družičky: nejlepší přítelkyně nevěsty Penelope (zčervenalá a v těsném saténovém živůtku celá nesvá) a ženichova sestřenice Deborah (tmavá, trochu povýšeně působící kráska, jež, jak si pozorní mohli povšimnout, u chupy dvakrát zívla). A pak už nic, jen čalouněné ticho výtahu, dvě propletené ruce, a pod zásnubními diamanty prostý, blyštivý kroužek – nevěstin nový prsten.

I v apartmánu bylo ticho. Pár se na chvíli zastavil ve dveřích, hotelový poslíček za nimi nejistě přešlapoval. „Budete si ještě něco přát, pane, madam? V pokoji je jako naše pozornost přichystáno šampaňské.“

„To je velice milé,“ kývl David. „Děkuji, ale už můžete jít.“ Chlapec poslechl, jen co je zahrnul dalšími gratulacemi a k Evě vyslal diskrétní, kradmý úsměv, jejž se rozhodla ignorovat.

V apartmánu byl gramofon, štos desek. „Pustíme si nějakou hudbu, paní Katzová?“

Eva přikývla, a David vybral album od Everly Brothers, jež rozpustilo mlčení. Objal ji a tančil s ní po měkkém modrém koberci. Jak tomu často bývalo, mělo v sobě jeho vystupování něco vědomě divadelního – Eva se občas přistihla, že se cítí spíš jako jeho obecenstvo než snoubenka – dnes jí to ale nevadilo, protože byl tak krásný, a byli svoji, a David byl jediný muž, kterého kdy milovala.

Nebo si myslela, že miluje. Jednou ráno brzy poté, co ji požádal o ruku, se Eva probudila prostoupená jakýmsi zděšením: hlubokým, neodbytným pocitem, že Davida nemá ráda tak, jak by měla; nebo snad prostě milovat neumí. V knihovně, namísto práce na eseji o Hamletovi, si vytáhla sešit a – přikrčená nad stolem, aby ji žádná z okolo sedících dívek nezahlédla – napsala: David je tak chytrý, tak brilantní, tak okouzlující. S ním si připadám, že dokážu cokoli, můžu kamkoli. Miluji ho, vím, že ano. A přesto se mě nějaká odporná, tvrdošíjná část mého bytí snaží přesvědčit, že náš vztah tak nějak není skutečný – že jde jen o jakousi plytkou nápodobu lásky. Myslela jsem na Platónovu jeskyni, na tu strašnou představu, že většina z nás prožije život zády ke světlu, sledováním stínů na stěně. Co když je můj život s Davidem přesně takový? Co když prostě není skutečný?

Rychle tu myšlenku zahnala jako absurdní – jistě jen komplikovala něco, co by mělo být úplně prosté. Později, cestou na přednášku, se však zeptala Penelope, „Jak to víš, Pen – chci říct, opravdu víš – že Geralda miluješ?“

„Drahoušku, prostě to vím. To je instinktivní.“ Vzala Evu za paži. „Jestli máš ale starosti kvůli Davidovi, tak je neměj. I pochybovat je normální, to víš. Určitě si pamatuješ, jaké to bylo, když jsem Geraldovi řekla ano já: byla jsem úplně ochromená, zoufale jsem chtěla zjistit, jestli jsem se rozhodla správně. Řeklas mi: ‚Každému je jasné, že vy dva jste pro sebe stvoření, Pen,‘ pamatuješ? Tak já ti to teď můžu oplatit. David Katz je úžasný muž, a miluje tě, a já vím, že spolu budete šťastní.“

Eva si dovolila nechat se uklidnit. Opravdu věřila, že ji David miluje: zvykl si jí každý pátek kupovat kytici rudých růží, jež jí zaplavily pokoj omamnou vůní. Když ji žádal o ruku (zarezervoval stůl v hotelu University Arms; poklekl před ní – bylo to samozřejmě vystoupení, a pár u vedlejšího stolu jim začal tleskat) – pronesl, že od okamžiku, kdy ji poprvé spatřil, věděl, že si ji jednou vezme za ženu. „Jsi jiná než ostatní dívky, Evo – máš své vlastní ambice, své plány. To se mi líbí. Vážím si toho. A naše rodina si tě taky zamilovala, to přece víš.“ Když jí navlékal prsten, zdálo se, že přihlíží celá restaurace. „I tvá matka?“ opáčila.

David se zasmál. „Ach, o tu se nestarej, miláčku. Za pár měsíců budeš jedinou paní Katzovou, na které záleží, ty.“

Paní Eva Katzová. Zkusmo si to jméno napsala do sešitu, jako by si zkoušela nový kus oblečení. S Davidem byla krásná, lehoučká, svobodná. Byla to láska? Eva opravdu neměla žádný důvod se domnívat, že ne – a tak své pochyby zahnala, přičetla je nezkušenosti, chybějícímu měřítku, s nímž by mohla své city porovnat.

V hotelovém pokoji nalil David dvě sklenky šampaňského. Přesunuli se do ohromné postele se spoustou polštářků a prošívaných dek, a trochu nemotorně se milovali – oba toho už moc vypili. Potom leželi vedle sebe, třpytiví potem, potichu; David skoro okamžitě usnul, Eva však byla úplně bdělá. Oblékla si novou noční košili a župan – jedny z mála věcí, které jí vedle záplavy darů od Judith Katzové směla koupit Miriam – v přední kapse kufru úhledně sbaleného na zítřejší cestu nahmatala své cigarety, a vyšla na balkon.

Na město se teprve snášela noc a vzduch stále ještě sálal teplem končícího dne: po nábřeží se pod rozžínajícími se lampami procházely do sebe zavěšené páry; přes tmavnoucí řeku kormidlovali lodníci nákladní čluny. Bylo zvláštní pomyslet, že zítra už budou v oblacích, vysoko nad neproniknutelnými dálkami Atlantiku poletí z Londýna pryč.

Eva si zapálila. Přemýšlela o Jakobovi, o tom, jak si ji včera večer, než si šla naposledy lehnout do svého starého pokoje, vzal stranou a řekl jí německy, „Jsi si naprosto jistá, Liebling, že si toho muže chceš vzít?“

Odvedl ji do hudebního salonu, pokynul jí, aby se posadila vedle křídla, partitur, houslí. Nebylo to místo, kde by se vedly bezvýznamné rozhovory; z toho a ze skutečnosti, že Jakob mluvil německy, se Evě sevřel a zhoupnul žaludek.

„Proč?“ odsekla anglicky. „Nemáš Davida rád? Nemyslíš, že s něčím takovým jsi mohl přijít dřív?“

Jakob ji klidně sledoval, jeho tmavě hnědé oči se na ni upíraly s neskonalou laskavostí. Miriam vždycky říkala, že tehdy ve vlaku z Vídně ji k němu nejprve přitáhly právě jeho oči: jeho pohled a potom to, jak jí beze slov vzal kufr a odnesl ho do svého kupé, jako by to náhlé protnutí jejich životů okamžitě automaticky přijal.

„Ne že bych ho neměl rád,“ odpověděl Jakob. „Není těžké mít ho rád, a je vidět, že mu na tobě záleží. Mám ale starost o tebe, Evo. Obávám se, že tě nikdy nebude milovat tolik jako sám sebe.“

Eva měla takovou zlost, že ani nemohla promluvit: protože Jakob s tím, aby jí řekl, co opravdu cítí, otálel tak dlouho, a protože určitým způsobem nechal promluvit strach, který jí samotné dalo tolik práce potlačit. Během posledních pár měsíců, kdy se rýsovaly jejich plány do budoucna, měla nepříjemný pocit, že jsou podřízeny spíše Davidovým potřebám než těm jejím. Za měsíc měl nastoupit na Královskou akademii dramatických umění a měli se spolu stěhovat do domu jeho rodičů v Hampsteadu: Eva navrhla, aby se ubytovali v prázdném bytě v domě jejích rodičů, jenže Davidova matka její názor jednoduše zavrhla. „Bude mít práce nad hlavu, Evo,“ namítla Judith. „Bude jistě lepší, když se o něj při tom budeme moci starat obě, nemyslíte?“

S odpovědí si Eva chvilku dala na čas a potom klidně poznamenala, že co se týče jí, rozhodně nehodlá trávit čas péčí o Davida. Přihlásila se do konkurzu na místo u Daily Courieru (jen by vypomáhala v redakci ženské rubriky, nic oslnivého), přijali ale někoho jiného; a tak teď zamýšlela vydělávat si čtením scénářů – David slíbil, že se přimluví v divadle Royal Court – a začít pracovat na románu. V Hampsteadu jim ale měl stačit Davidův dětský pokoj: svatyně jeho dětských úspěchů plná starých pálek na kriket a trofejí z dramatického kroužku. Ano, byl tam i pracovní stůl, u něhož by Eva teoreticky mohla psát, tušila však, že času a prostoru k práci, měla-li s ním mít co do činění i Judith, bude poskrovnu.

Ale tam, v hudebním salonu, Eva nemínila Jakobovi dovolit, aby její staré obavy znovu probudil k životu; na to bylo příliš pozdě. Vyběhla nahoru po schodech; ve svém pokoji pak ležela celé hodiny beze spánku. Když se konečně pohroužila do lehkého, přerušovaného dřímání, už skoro svítalo.

Teď kouřila, pozorovala při tom řeku, světla, nebe rudě fialové jako modřiny. Pak se vrátila do pokoje a vklouzla do postele vedle spícího manžela.

TŘETÍ VERZE

***

Příliv

Londýn, září 1960

Sobotní dopoledne: Evu probudilo drnčení zvonku. Nejdřív ten zvuk nedokázala určit. Vyplouvala na povrch skrze jednotlivé vrstvy spánku, stále napolo ponořená do znepokojivého snu: jsou samy s Rebekou na ostrůvku smáčeném přílivem; z liduprázdného přístavu se nese ozvěna řvoucí mlhové sirény, a dítě křičí a křičí, nedá se utišit.

Když otevřela oči, cítila, jak vlny opadávají: ostrov se proměnil ve starou pohovku v ložnici, siréna v trylek zvonku, jenž se v pravidelných intervalech opakoval.

„Antone!“ zavolala Eva, Rebeka se jí při tom v náručí vrtěla a brumlala. Žádné odpovědi se však nedočkala – bylo pozdě, vzpomněla si, že bratr už je na tréninku kriketu. Matka jako každou sobotu odpoledne dávala lekce zpěvu na hudební škole Guildhall, otec byl na cestách s orchestrem. A David – no, David byl zkrátka také pryč. Byly úplně samy.

Zvedla Rebeku na nožičky, podržela si ji na kolenou. Holčiččiny oči se rozespale otevřely, tmavě hnědé, vševědoucí, a Rebeka se na matku upřeně zadívala. Vypadalo to, jako by uvažovala, jestli má ztropit povyk – probudili ji přece bez okolků z ranního spinkání – rozhodla se ale, že ne, a pusinka se jí roztáhla do bezzubého úsměvu. Eva jí úsměv oplatila, s dcerou v natažených pažích se postavila, položila ji opatrně na zem. „Maminka se jenom oblékne a pak se půjdeme dolů podívat, kdo nám to tu dělá takový rámus.“

Byla to Penelope. Stála na horním schodu, tváře nad kabátkem s pepitovým vzorem měla zčervenalé, v ruce kytičku žlutých růží v hnědém papíře. Malý okamžik si Evu upřeně prohlížela, pak se k ní rychle naklonila; když se políbily, na každou tvář jednou, zachytila Eva známou vůni přítelkyniny rtěnky a konvalinkového parfému.

„Ale upřímně, drahoušku. Že tys zapomněla, že mám přijít na návštěvu?“

Eva se chystala odpovědět, jenže to už se Penelope skláněla k Rebece, která Evu tížila v náručí. „Panejo, Evo, vždyť jsem byla pryč jen tři týdny, a jak za tu dobu vyrostla!“ Pohladila ji po hlavě, prohrábla jí vlásky; měla je moc dlouhé – Eva se už několik dní chystala ji ostříhat – a trčely jí na všechny strany, takže holčička vypadala jako přerostlý kakadu. „Ty jsi ale krasavice, Becco! Usměješ se na tetu Penelope?“

Rebeka poslechla: Eva měla podezření, že dcera podědila něco z otcovy ochoty dostát očekáváním publika. Nechyběla jí ani jeho touha po pozornosti: ještě pořád se v noci často budila a křikem bojovala proti nějakému novému, neviditelnému bezpráví. Eva s matkou už úplně prošlapaly koberec na podestě schodů, jak pochodovaly tam a zpátky, hladily Rebeku po horkých, vzpouzejících se zádíčkách, Miriam jí v jidiš měkce zpívala staré ukolébavky.

V kuchyni podala Eva Rebeku přítelkyni do náručí. Pak se dala do vaření čaje, shánění vázy na květiny, talíře na máslové sušenky, které Penelope vydolovala z hlubin své kabelky z krokodýlí kůže.

„Náročná noc, že?“

„Něco na ten způsob.“ Naplnila konvici, zašmátrala ve skříni po matčině křišťálové váze. „David se vrátil pozdě – po škole šel s ostatními na pivo. Samozřejmě si usmyslil, že chce vidět dceru, a tak ji probudil. Rebeka se celá rozdováděla, a kdo ji pak asi musel celou noc uspávat?“

„Hm.“ Eva cítila, že Penelope by ráda řekla víc, ale mlčela. Poodešla ke dřezu, uhnula Evě z cesty; Rebeka toho využila, sebrala z odkapávače vařečku a zkusmo jí zaklepala Penelope na hlavu. „Becco, miláčku, tohle nedělej,“ napomenula ji Penelope mírně.

Eva svraštila obličej. „Promiň. Ukaž, vezmu ji.“

„Co kdybyste se spolu posadily? Já ten čaj udělám.“

Na odporování byla Eva moc unavená. Posadila dceru na podlahu obývacího pokoje s oblíbenou panenkou, k francouzským oknům, kde měla výhled na sousedovic kočku. Myslela na Davida, jak včera večer přišel, nejistě se držel na nohou, táhlo z něj pivo a cigarety. Probudil ji – probudil nejspíš celý dům. Nahnul se nad postel, z úst mu šel vyčpělý pach hospody, zeptal se: „Kdepak mám svou holčičku?“

Eva, zmatená, rozespalá, k němu vztáhla ruce, myslela si, že ji David chce obejmout; on se ale odvrátil. „Myslel jsem Rebeku. Neobejme tatínka?“

Alespoň, říkala si Eva, nemůže Davidovi vytknout, že se o dceru nezajímá – i když jen tehdy, když se mu to hodí. A i na Evu býval pořád ještě občas milý. Před měsícem si zajeli na výlet do Brightonu, jen sami tři, aby unikli z horké, ulepené vřavy velkoměsta: ryba s hranolky a zmrzlina, Rebeka výskala nadšením, když jí David namočil nožičky do mírných přílivových vln. Když Eva muže s dcerou pozorovala, cítila, že z ní napětí vyprchává. Na okamžik zavřela oči; po chvíli na tváři ucítila jemný dotyk Davidových rtů. „Aj, miláčku!“ zašeptal jí do ucha. „Proč líce tvé tak zbledly, proč tam ty růže vadnou rychle tak?“ A ona se zasmála – byli Hermie s Lysanderem; na kuželech odpoledních slunečních paprsků ve zkušebně ulpíval prach; David ji bral za ruku v zahrádce u Orla. Tehdy – před Jimem a vším ostatním – byli šťastní; a David jí toho večera před téměř dvěma lety, kdy si plánovali budoucnost, slíbil, že ji šťastnou znovu udělá. Určitě by bylo příliš myslet si, že se nemusel přestat snažit tak brzy…

Penelope přinesla čaj, posadila se vedle Evy. „Takže David se na akademii uchytil dobře?“

„No, vypadá to, že si to užívá.“ Eva se snažila o veselý tón. „Představ si, dokonce si změnil jméno. Pracovně se teď jmenuje David Curtis. Podle vedoucího katedry tak bude mít víc příležitostí.“

Penelope s nakousnutou sušenkou v ruce vykulila oči. „Proč zrovna Curtis?“

„David říká, že si nějakého Curtise vzala jeho teta v Americe, takže to jméno mají v rodině. Ale já myslím, že je to podle Tonyho Curtise. Chápeš, aby si režiséři mohli myslet, že jsou nějak příbuzní.“

„Chápu. No, tak mu držme palce. Přece bychom nechtěly, aby Davidovi a jeho snu dobýt svět stálo něco v cestě.“ Pronesla to škádlivě; jejich pohledy se setkaly. Nejdřív se rozesmála Penelope, pak propukla v smích i Eva a dopoledne se najednou zase zalilo sluncem.

„Tak ráda tě vidím,“ vzdychla Eva a vzala přítelkyni za ruku. „Pověz mi o líbánkách. Chci slyšet všechno.“

Nejdřív jeli do Paříže, vyprávěla Penelope: bydleli v rozkošném hotýlku na Montmartru s výhledem na Sacré-Coeur. Pár dní vyráželi z pokoje – červenání – jen aby se najedli v bistru na rohu, co bylo úplně jako z Godardova filmu: červeno-bílé ubrusy, svíčky v prázdných lahvích od vína, moules marinière a steak frites. („I když se tam,“ dodala Penelope s úsměvem, „díkybohu nepoflakovaly žádné krásné, nešťastné páry.“) Gerald jí na bleším trhu koupil starožitný náramek, hodiny strávili v Louvru a jednoho večera narazili na sklepní jazzový klub, kde si zatančili v dýmu gauloisek. „Všichni se tam tvářili strašně vážně,“ vyprávěla Penelope. „Když měla kapela přestávku, vstal jeden muž a začal číst nějaké hrozné básně. Vážně, příšerné. Musela jsem se hihňat. Mělas vidět, jak na nás zírali.“

Z Paříže odjeli na venkov, kde narazili na domek patřící ke starému kamennému hostinci. Strávili tu dva týdny, užívali si plavání v majitelově bazénu a ládování se sýry a salámy – při těch slovech se Penelope poplácala po břiše. Nebyla nikdy útlounká a od svatby skutečně něco nabrala, Evě ale připadalo, že jí to sluší. „A teď jsme zase zpátky v realitě. Gerald minulý týden nastoupil na ministerstvu zahraničí. Zdá se, že je ve svém živlu – že může využít ruštinu a tak dál. Vypadá to, že hraní mu ani zdaleka nechybí.“

„Jsem strašně ráda, Pen.“ Eva pozorně sledovala Rebeku: tu už přestala bavit panenka, s námahou se nemotorně postavila a dychtivě sledovala, jak si sousedovic kočka rozvalená na terase metodicky myje obličej. Pomyslela na Geralda, na jeho manšestrová saka se záplatami na loktech a jemnou, chlapeckou tvář; na jeho bezbřehou, neskrývanou oddanost Penelope. Přehrála si vlastní líbánky: týden v Edinburghu, v hotelu Scotsman, laskavost pána a paní Katzových. Tosca v divadle Royal Lyceum, vlhké, šeré ulice, a Davidova přemrštěná starost o Evin požehnaný stav – naštěstí pod velkorysým kabátem stále ještě ne příliš viditelný – která pomalu přerůstala v netrpělivost, již se mu tak úplně nedařilo skrýt.

Nebudu přece na svou nejmilejší přítelkyni žárlit, pomyslela si Eva. Nahlas řekla: „A ty od pondělka nastupuješ v Penguinu.“

Penelope kývla. „Moc se těším. I když ze začátku určitě budu mít na práci jen něco nezáživného.“

Zavládlo rozpačité ticho, během něhož se Rebeka rozhodla vykročit ke kočce, ale přehlédla překážku francouzského okna. Dala se do pláče a Eva k ní přispěchala, aby ji ukonejšila. Když Rebeka ztichla a znovu si na podlaze začala spokojeně hrát s panenkou, vrátila se Eva na pohovku.

Penelope se zeptala: „A co ty? Jaké máš plány?“

Eva přesně věděla, co Penelope myslí, zachvátila ji ale podivná tvrdohlavost: tak jednoduchá otázka, a tak těžko se na ni hledá pravdivá odpověď. „Jaké plány myslíš, Pen?“ „No, co se týče práce. Píšeš něco?“

„Co myslíš? Nesedím tu zrovna s prstem v nose.“ Znělo to ostřeji, než Eva zamýšlela; Penelope uhnula pohledem a znovu zčervenala – všechno na ní vždycky bylo hned vidět. Zároveň se ale nikdy nedala snadno odradit. „Máš dítě, Evo, nejsi ve vězení. Máš tady matku – a Jakoba, Antona, Davida, když je doma. Davidovy rodiče. Mohla bys klidně trochu pracovat. Nebo si najít čas na psaní. A já nakonec přece budu brzy přesně vědět, komu tvůj román ukázat, no ne?“

Znovu mlčely. Eva i přes únavu věděla, že má Penelope pravdu. Měla by psát: nahoře, v sešitech pod postelí, měla půlku románu, nemluvě o krkolomných, mdlých pokusech o povídky. Jenomže Evina touha psát – ta potřeba vytvarovat svět do podoby, jíž rozumí, to nutkání, jež vždy bývalo stejně přirozené jako nádech a výdech – jako by ji skoro úplně opustily toho strašného večera, kdy se – ona a Jim – vrátili z Ely, a ona mu nenabídla žádné vysvětlení, jen ten dopis, který zbaběle nechala na vrátnici.

Jim se nepokusil ji najít. Eva si připomínala, že přesně takový byl její záměr – že ho postavila před hotovou věc, protože nechtěla, aby se ji snažil přesvědčit – hluboko ve svém nitru si ale přesto uchovávala jiskřičku naděje.

Okamžitě odešla z Newnhamu. Pořád ještě se jí nedařilo dostat z hlavy to, co při rozhovoru s ní čišelo z tváře její studijní koordinátorky – soucit smíšený s rozpaky a nepatrný náznak odporu – když jí přinesla oficiální vyjádření univerzity o přerušení studia. Profesorka Jean McMasterová byla energická, prostá žena, jaké se kdysi – a v některých univerzitních kruzích snad ještě stále – hanlivě přezdívalo feministka. „Ani nevíte, jak je mi to líto, Evo,“ řekla jí. „Můžu jen doufat, že se pravidla jednoho dne přizpůsobí skutečnému životu žen, namísto toho, aby jej formovala tak, jak by měl vypadat podle mužů – je mi ale jasné, že to pro vás teď nemůže být útěchou.“ Svatba se konala o pár týdnů později, v zadním salonku radnice svatého Pankráce. Obřad to byl malý a tichý, přestože Jakob s Miriam dělali, co mohli, aby atmosféru rozjasnili, a odhodlaně konverzovali s Abrahamem a Judith Katzovými: on jim přívětivost oplácel, ona se tvářila odměřeně a svou novou snachu objala jen velice letmo.

Pak, v lednu, se Eva s Davidem přestěhovali zpátky do Cambridge, do ubytování, které King’s College poskytovala manželským párům: vlhkého bytečku prostoupeného kyselým zápachem na ulici Mill Road, jejž se Eva ze všech sil snažila zútulnit – ušila potahy na polštářky, pokoje zaplnila knihami – který ale zůstal zatvrzele tmavý, zatuchlý a studený.

Většinu té nekonečné fenlandské zimy strávila Eva s žaludkem jako na vodě zavřená v bytě a David se domů vracel čím dál později – vždycky měli nějaké představení, předčítání, večírek. Nemohla sehnat práci. Brzy poté, co se do města vrátili, se zkoušela ptát v knihkupectví, v kavárně, jestli by ji nepřijali na příležitostnou výpomoc, poté, co si ji majitel prohlédl, zazněla ale vždy tatáž odpověď: „Ve vašem stavu ne.“ A tak se pokoušela psát. Na návrat k románu, na němž začala pracovat v létě, neměla dost energie – sešity zůstaly tam, kam je uložila, pod postelí – rozepsala ale povídku, potom další, zjistila však, že se jí nedaří dostat dál než k nějakému třetímu čtvrtému odstavci. Postavy, kterým se dřív tolik věnovala, jimž formovala myšlenky, fyzický vzhled i vyjadřování, až si často musela připomínat, že ve skutečnosti nejsou z masa a kostí – už na ni nepůsobily opravdově; najednou byly prchavé, nehmotné. Po pár týdnech je Eva přestala pronásledovat; nezbylo jí než si číst, poslouchat rozhlas, prokousávat se recepty v kuchařce, kterou dostala od matky (skopová karbonáda se povedla, gratinované brambory Dauphiné už méně) a čekat na příchod dítěte.

Ne, po Jimovi nepátrala, snažila se, seč mohla, na něj ani nemyslet – a pak se najednou jednoho dne objevil. Bylo to v březnu, pár dní před jejími dvacetinami; byla v šestém měsíci. Poprvé po nekonečně dlouhé době vyšlo slunce – Eva chtěla ven, chtěla cítit, jak ji hřeje na tváři. Udělala si procházku do města, donutila se projít po King’s Parade okolo Senátního domu, kde už nikdy neměla promovat, obdivovala hru světla na kameni. Zastavila se v Hefferově knihkupectví v ulici Petty Cury – zoufale potřebovala něco nového ke čtení – a vtom uviděla, jak otevírá dveře, v papírovém sáčku si nese dvě knihy, na sobě má totéž tvídové sako, tutéž univerzitní šálu. Sotva se odvažovala dýchat. Strnule stála a doufala, že si jí nevšimne; zároveň ale také, že neodejde bez ohlédnutí. Ohlédl se. Evě poskočilo srdce, a po jeho tváři se rozlil zvláštní výraz: jako by se chtěl usmát, potom si vzpomenul a raději to neudělal. Pak se obrátil, dívala se za ním, jak kráčí ten kousek do Sidney Street, a zmizel.

Spatřila ho později ještě párkrát – projíždět na kole kolem jejich bytu, v červnu následujícího roku na Market Square, když v den Davidovy promoce stála s Rebekou v náručí vedle tchána a tchyně. A potom si David s Evou sbalili věci do krabic a odjeli do Londýna, do prázdného bytu jejích rodičů (bydlení u Katzových nedovolila, trvala na tom, že bude potřebovat, aby jí její matka pomohla s dítětem) a bylo to: konec nadějím, že ještě kdy Jima uvidí, naprostý konec. Příštího dne při vybalování Eva znovu strčila sešity pod postel, a tam už od té doby zůstaly.

„Dostala jsem takový nápad,“ pronesla Penelope. Eva ten tón poznala – Penelope ho používala, když chtěla Geraldovi navrhnout něco, s čím by nemusel souhlasit.

Eva se naklonila nad stůl a nalila zbytek čaje. „Jaký?“

„Tak tedy. Vydavatelé potřebují lektory, že? Lidi, co jim řeknou, které rukopisy přijmout a které odmítnout.“

Eva jí podala šálek.

„Děkuju.“ Penelope si z talíře vzala další sušenku. „Tak možná že bych se za tebe mohla přimluvit u Penguina. Říct jim, jaká jsi odbornice, že o knížkách nikdo neví víc než ty.“

Evu to přes všechno sebezapření dojalo: najednou se to zdálo jako celá věčnost, co si naposledy připadala jako odbornice v něčem jiném, než v umění utišit dcerku, dešifrovat její nálady, uplácat ze zbytků od včerejška něco, co by se podobalo jídlu. „Chceš říct nikdo kromě tebe.“

Penelope se s úlevou usmála. „Takže mám? Zmínit se o tobě?“

Rebeka u okna tiše šeptala panence do ucha. Eva si vzpomněla, jak si tady na pohovce s matkou poté, co konečně Rebeku ukolébaly k spánku, před pár týdny také důvěrně šeptaly.

„Musíš si vážně najít ještě něco, ne jenom se starat o Rebeku, miláčku,“ domlouvala jí Miriam. „Mateřství je úžasná, důležitá věc – když ale úplně zavřeš dveře tvůrčí práci, budeš ho nakonec nesnášet.“

Eva, z nevyspalosti celá blouznivá, pohlédla na dceru, která měla zavřené oči a úplně klidnou tvář. „Tak ses cítila ty, když jsi otěhotněla? Když jsi musela odejít z konzervatoře?“

Miriam chvíli nepromluvila. „Nejdřív možná ano, trochu. Ale potom, když mě opustil – když jsme pochopili, co se ve Vídni opravdu děje – už jsem myslela jenom na útěk, jak se dostat pryč. A když ses mi narodila – a Anton taky, samozřejmě – stal se z vás střed mého života. Ale přesto, jakmile to šlo, začala jsem znovu zpívat.“

Eva se opřela, zavřela oči; viděla, jak Judith Katzová vévodí stolu při páteční večeři, na kterou byli minulý týden pozváni (přijeli pozdě: Rebeka zlobila, když ji Eva ukládala do postýlky) a jak synovi a snaše připomíná, že to z jejích peněz – jejích a Abrahamových – si tak pohodlně žijí, a že to nejmenší, čím jim Eva s Davidem mohli vzdát úctu, bylo dorazit na šabat včas.

Ano, pomyslela si Eva, trocha vlastních peněz by pro mě znamenala opravdu hodně.

Naklonila se k Penelope a vzala ji za ruku. „Díky, Pen. To by bylo báječné.“

DRUHÁ VERZE

**

Most

Bristol, září 1961

V pátek mají úředníci neměnnou dohodu sejít se po práci v hospodě.

Dnes se Jim trochu opozdil, zdržel se, aby dokončil tu spoustu práce, která se na něj navalila. Někdy si to ve svých pochmurnějších chvílích představoval, představoval si stovky silných, hrubých vláken, jak se kolem něj ovíjejí jako úponky vinné révy, jak ho ty nedokončené úkoly dusí. Tyhle výpravy do hospody, přemýšlel, když rázoval ten kousek z kanceláře, jsou jen dalším příkladem neochvějné oddanosti jeho kolegů rutině. Udeří devátá – úředníci přicházejí. Půl desátá – úředníci se odebírají na ranní poradu. Jedna hodina – úředníci jdou ven, aby si v kavárně na rohu snědli zapečené sýrové sendviče. Dvě hodiny – úředníci se vracejí ke svému stolu. Pět hodin v pátek odpoledne – úředníci se odeberou k Bílému lvovi, aby si přiťukli teplým pivem a zkusili štěstí u barmanky Louise. A tak tady teď všichni jsou, shromáždění kolem venkovního stolu. Týden byl nepochopitelně teplý, visutý most za nimi se klenul neuvěřitelně vysoko a krásně jen kousek od nich, zapadající slunce pozlacovalo kovové oblouky. Chlapci, tak jim říkají jejich šéfové, i když na těchto mužích, kteří většinou mají univerzitní vzdělání, jemné ruce a vlasy s pečlivě učesanou pěšinkou, není nic moc chlapeckého: mladí muži, kteří už teď začínají připomínat své otce. U svých stolů pronášejí hlášky z Beyond Our Ken, nebo sprosťárny ze školních ložnic – ale venku, v konfrontaci s ostatními, intenzivněji pracujícími muži, jejich lehká žoviálnost jako by trochu bledla. Je tady jen jeden – Peter Hartford, nikoli absolvent univerzity, ale syn dokaře, svou pětiletou stáž zvládal jen díky tomu, že o sobotách pracoval jako pošťák –, kterého by Jim váhavě nazval přítelem.

Našel Petra vevnitř, u baru. Louise se k němu nakláněla, velká ňadra vyložená na desce baru, ostře růžové rty stočené do úsměvu. Když zahlédla Jima, prudce ucouvla a rychle nasadila svůj obvyklý chladný výraz. Peter se otočil a usmál se na něj. „Co ti můžu objednat?“

Odnesli si sklenice ven na terasu a našli si stolek trochu stranou od ostatních úředníků.

„Tak na další týden v dolech.“ Peter zvedl sklenici a přiťuknul si s Jimem. Byl menší, podsaditý, s narezlými vlasy a širokým, bezelstným obličejem, první po pěti generacích, kdo nenásledoval svého otce do doků. Chytřejší než kdokoli z nás, pomyslel si Jim, a uvědomil si příliv náklonnosti k němu, znovu si umínil, že se nebude příliš upřímně svěřovat, nepřizná, jak hrozně nenávidí profesi, pro kterou se Peter tak tvrdě dřel, aby ji získal, zatímco on, Jim, do ní náměsíčně vkráčel, nechal se do ní dostrkat… Čím? Nejspíš strachem: strachem a odstředivou silou nemoci své matky.

Po promoci odjel se Sweetingem stopem do Francie, strávil šťastné dva týdny, kdy se toulal po vesnicích a vinicích, maloval akvarely – dívky s nahýma nohama, popíjející citron pressé v kavárničkách na chodnících, obilná pole se žlutými klasy, třpytící se ve slunci – s energií, jakou necítil celé roky. Vrátil se rozhodnutý oznámit matce, že se přihlásí na uměleckou školu – na Slade –, ale když dorazil do Bristolu, zjistil, že je zase v nemocnici. Její lékař byl ochotný pustit ji domů jen za podmínky, že někdo zajistí každodenní péči. „Nesmí zůstat sama, pane Taylore,“ řekl mu doktor. „V každém případě aspoň do doby, dokud si nebudeme jistí, že už je stabilnější. Budete s ní bydlet?“

„Nejspíš ano,“ odpověděl Jim, myslel na to, jak jeho plány mizí do dáli, jako neznámá krajina ubíhající za oknem vlaku.

Ale pak tady byla jiná záležitost: co bude dělat. Za jasnějších chvil Vivian trvala na tom, že Jim neopustí právo, a on sám nedokázal přijít na žádné jiné zaměstnání, se kterým by mohl být doma; jenže mu ještě chyběly závěrečné zkoušky a v Bristolu žádná právnická fakulta nebyla. Nakonec ho zachránila teta Patsy; nastěhuje se k Vivian a strýc John se chvíli bude starat sám o sebe v Budleigh Satlertonu, zatímco Jim odjede do Guildfordu, aby složil zkoušky; teta odjede domů, až se Jim vrátí na prázdniny. Během několika týdnů se všechno zařídilo. Arndale & Thompson – první bristolská právní firma, kterou Jim našel v telefonním seznamu – ho přijala jako koncipienta. Po šesti měsících v Guildfordu – bydlel u vdovce jménem Sid Stanley, se kterým strávil většinu večerů před televizí a sledoval s ním sitcomy – byl zpátky v Bristolu, plnohodnotný koncipient, bydlící se svou matkou.

Nikdy ho nenapadlo, že by se věci mohly vyvinout takhle – dokonce, ani když dovolil, aby ho Vivian přiměla přihlásit se na Cambridge a studovat práva. (Chtěl se zapsat na dějiny umění, ale byla tam fronta, a tak to v záchvatu dotčenosti změnil na právo, i když ani moc neuvažoval o tom, že by tam šel; ale ukázalo se, že sobě navzdory má vlohy pro právnickou klidnou logiku, pro rozvážné oddělování správného a špatného.) Možná, uvažoval, by teď jeho život vypadal úplně jinak, kdyby na univerzitě potkal nějakou ženu – někoho, s kým by si přál založit vlastní život. A pár jich bylo, po Veronice – v posledním ročníku ho na krátkou dobu zaujala mimořádně hezká studentka z prváku, jmenovala se Angela Smithová, ale rozešla se s ním, vrátila se k nějakému chlapci ze školy –, ale nikdo, o kom by aspoň vzdáleně uvažoval vážně.

„Není to tam tak špatné, opravdu, že ne?“ pronesl Jim hlasitě. „Zdá se, že dokonce i starý Croggan se vůči mně trochu rozehřívá.“

Peter přikývl. „Zjistil jsem, že je nejlepší se mu až do časného odpoledne vyhýbat – to se obvykle právě vrátí z oběda a je trochu sťatý portským.“

Vyměnili si chabé úsměvy a napili se. Jim seděl čelem k mostu, obdivoval krásné vzpěry a oblouky, to, jak jakoby organicky vyrůstal ze zeleného listoví na březích. Peter, jako většina rodilých Bristolanů, to zřejmě vůbec nevnímal, ale Jima neustále okouzlovalo, jak Brunelova velkolepá stavba visí nad řekou Avon jako obrovský klidný pták s roztaženými šedými křídly.

Když poprvé šli k Bílému lvu, vyprávěl mu Peter příběh: dívka z továrny, kterou opustil milenec, se vrhla z římsy mostu a doplachtila poklidně dolů do bezpečí, široké viktoriánské sukně se roztáhly jako padák. „Dožila se pětaosmdesátky,“ smál se Peter. „Stala se legendou ještě za vlastního života.“

Jim se zachvěl, pomyslel na noci – kolik jich bylo od doby, kdy se přestěhoval zpátky do Bristolu: tři? čtyři? –, kdy vybíhal do ulic za svou matkou. Vivian byla obvykle bosa, pršiplášť ledabyle zavázaný přes noční košili. Jednou už vylezla až na zábradlí mostu, než se k ní dostal. Chytil ji za límec jako kočku, snažil se nedívat dolů do hluboké, bahnité temnoty.

Aby zahnal tu vzpomínku, zeptal se teď Petera, jaké má plány na víkend. „Nic moc. Zítra pracuju, samozřejmě. Možná vezmu v neděli Sheilu ven. Možná do Clevedonu, jestli bude pořád ještě hezky. Zmrzlina, procházka po molu. Znáš to.“

Jim se s Sheilou jednou setkal na Peterově narozeninovém večírku: měla široké boky, vysoká (vlastně vyšší než Peter, ale nezdálo se, že by to jednomu nebo druhému vadilo), se záplavou plavých kudrn a hlubokým, nakažlivým chechtotem. Vzali se nedávno a pořídili si domek v Bedminsteru, pár ulic od míst, kde oba vyrůstali.

„Je to tak,“ pronesl Peter pyšně, když ji Jimovi představoval. „Opravdu jsem se zamiloval do dívky odvedle. Jaké jsem měl štěstí, že se zamilovala i ona do mě!“

„A co ty?“ zeptal se Peter teď a pozorně si Jima prohlížel přes okraj sklenice. „Chystáš se někam? Jak to… hm, vypadá?“

Jim zhruba Peterovi načrtl svou situaci: matčinu nemoc, své rozhodnutí – jestli to tak mohl nazývat, protože mu to tak rozhodně nepřipadalo – zapomenout na uměleckou školu, zapomenout na Londýn a zůstat tady s ní.

„Dobře,“ odpověděl.

Byla to pravda, relativně vzato: Vivian byla zase v manické fázi. Včera ho vzbudila ve tři hodiny ráno, pustila si v obýváku Sinatru, co to šlo. „Tanči se mnou, Lewisi,“ usmála se na něj, oči jí nepřirozeně zářily. A tak s ní Jim tančil, jednu nebo dvě písničky, protože neměl to srdce jí už pomilionté opakovat, že není svůj otec, že jeho otec už dávno zemřel.

„Najdeš si tenhle víkend čas trochu malovat?“

„Možná.“ Postavil si stojan v rohu ložnice; světlo nebylo dobré a často se budil s bolestí hlavy z terpentýnu, ale aspoň mohl otočit klíčem ve dveřích, když šel pryč. Minulý měsíc zapomněl pokoj zamknout, a když se vrátil, našel na čistých plátnech obrovské šmouhy rozpatlaných barev, poloprázdné tuby se lepily ke koberci. „Doufám.“

Pak mlčeli, užívali si to ticho mezi muži, kteří spokojeně ponechávali jemnější detaily svých pocitů v závorkách. Brzy měli sklenice prázdné; jiný úředník, procházející kolem cestou k baru, se jich zeptal, jestli si dají další. Oba odpověděli ano: Peter, protože cítil, že Jim potřebuje společnost, a Jim proto, že byl teplý páteční večer, přinášející už sladké, pryskyřnaté vůně podzimu, a on chtěl zůstat tady, v blednoucím světle, tak dlouho, jak bude moci.

TŘETÍ VERZE

***

Obličej

Bristol, červenec 1961

Spatřil její obličej v sobotu odpoledne.

Byl se venku projít, ve vaku si nesl skicák a tužky: teta Patsy a strýc John přijeli za matkou, takže měl celý den jen pro sebe. Myslel si, že dojde dolů k dokům a bude si kreslit skloněné hlavy jeřábů, klidnou robustnost parníku William Sloane, právě na čas přijíždějící z Glasgowa. Možná se později podívá na nějaký film, nebo zajede k Ricardovi a Hannah na večeři: zvali ho, aby za nimi přišel do Long Ashton, kdykoliv bude chtít. Budou mít pečené kuře, salát ze zahrady, kočka bude podřimovat stočená Hannah na klíně. Richard otevře lahev dobrého vína, budou si přehrávat desky, povídat si o umění, a on se aspoň na okamžik bude skoro cítit šťastný. Zapomene na matku a její nekonečnou, nesnesitelnou potřebu pozornosti, na prázdnotu, která pořád ještě jako by mu ležela přímo v srdci. O tom všem Jim přemýšlel, lenivě, spokojeně – a pak ji spatřil. Evu.

Kráčela nahoru do kopce po druhé straně ulice. Tvář měla ponořenou do stínu budovy, ale byla to ona: stejná úzká, špičatá brada, stejné tmavé oči pod hustým klenutým obočím. Na sobě měla lehký letní plášť, nepřepásaný, pod ním zelené šaty. Vyčesané vlasy odhalovaly štíhlý krk, stále měla výjimečně krásný tón pleti.

Jim se zarazil v chůzi, skoro se srazil se ženou kráčející proti němu. Zamračila se na něj, napomenula ho, aby se díval, kam šlape, ale neodpověděl. Eva na druhém chodníku šla dál, rychlými, cílevědomými kroky. Teď už z ní viděl jen záda. Rozběhl se do silnice, jen taktak uskočil před jedoucím autem, jehož řidič zatroubil a něco na něj křičel. Jim neslyšel; chtěl zavolat její jméno, ale jako by nedokázal promluvit. Běžel za ní, žasl nad pouhým fyzickým faktem její přítomnosti. Slyšel krev, bušící mu v uších.

Když ji naposled spatřil, stála na Market Square. Dítě bylo jen malý vrtící se uzlíček v její náruči – hezké, jak už miminka bývají, s matčinými tmavými vlasy a očima. David Katz stál vedle ní, v promoční kápi lemované kožešinou. Starší pár – atraktivní muž, vypadající jako cizinec, a žena s tvrdým obličejem bez úsměvu stáli opodál, jako by si nebyli úplně jistí, jestli mají připustit, že jsou součástí skupinky.

Katzovi rodiče, pomyslel si: nemají ji rádi. A přes vzpomínku na svou hlubokou bolest – bolest, kterou v sobě nesl od toho večera, kdy našel ve své schránce u vrátnice její dopis – o ni pocítil obavy. Poprvé ho napadlo zamyslet se nad tím, jaké to bylo pro ni: až do té doby si s bujícím sobectvím opuštěného myslel, že utrpení je jen na jeho straně. Ve skutečnosti chtěl, aby trpěla, a když ji zahlédl před Hefferovým knihkupectvím, těhotné břicho se jí rýsovalo pod blůzou, odvrátil se. Ujistil se, že vidí, jak se na ni dívá, a pak se odvrátil. Pořád ještě kráčela několik kroků před ním. Žádné dítě s ní nebylo. Třeba se o ně staral Katz, nebo možná – později Jima zamrazilo, když si vzpomněl, jak lehce ho to napadlo, jak sobecky si přál, aby to byla pravda – ho dali pryč.

Zběsile přemýšlel, co říct, co z toho všeho, co by jí chtěl povědět. Co děláš v Bristolu, Evo? Jak se ti vede? Slyšela jsi, že jsem odešel z práv? Pracuju teď jako asistent sochaře Richarda Sallese. Možná jsi o něm slyšela? Je moc dobrý. Seznámil jsem se s ním na výstavě a stal se mým přítelem, dokonce i učitelem. A pracuju, Evo, opravdu pracuju – líp, než jsem pracoval celé roky. Chyběl jsem ti? Proč jsi to tak ukončila, tím dopisem? Proč jsi mi nedala na vybranou, prokristapána? Copak jsi nevěděla, jak bych se rozhodl?

Slova mu v hlavě zněla tak hlasitě, že nedokázal uvěřit, že je nevyslovil nahlas. Natáhl ruku, aby jí poklepal na rameno. Prudce se otočila, oči vykulené, zuřila. „Co si, prokristapána, myslíte, že děláte? Takhle mě pronásledovat! Okamžitě jděte pryč, nebo budu křičet!“

Nebyla to ona. Evin obličej se přetavil v podobu někoho jiného. Tahle tvář byla širší, trochu buclatější, bez jejích tázavých, inteligentních očí. Pronásledoval po ulici cizí ženu a vyděsil ji skoro k smrti.

„Omlouvám se. Myslel jsem, že jste někdo jiný.“

Žena potřásla hlavou, obrátila se a skoro se rozběhla do kopce směrem ke Cliftonu. Jim tam stál a díval se za ní. A pak vykročil opačným směrem, dolů k dokům, k vodě, k hlubokému klidu zakotvených lodí.

PRVNÍ VERZE

*

Růžový dům

Londýn, říjen 1962

Byl to dobrý dům – nijak ohromný, ale solidní, dobře stavěný: z každé strany bíle natřené verandy, podpírané na obou koncích párem sloupů, po dvou oknech; téměř polovinu fasády halil stín velkého stromu obtěžkaného červenohnědými listy.

Spolu s barvou omítky – neobvyklou lososově růžovou – to představovalo důvod, proč se jim ho agent zdráhal ukázat. Ten muž – jmenoval se Nicholls, měl šviháckou károvanou vestu a tenký knírek – jim pochybovačně sdělil, že interiéru se od dvacátých let nikdo nedotkl. „Prodává se to za hubičku,“ řekl jim. „Uvidíte proč. Byl to umělec, víte? Neměl ani ponětí, jak to tam dát do pucu.“

To úplně stačilo, aby si Jim prosadil svou – dům si rozhodně prohlédnout museli, děkujeme pěkně, ještě dnes odpoledne. Bylo by to snad stačilo i k tomu, aby koupili zajíce v pytli (navíc ve srovnání s ostatními domy, které jim ukázali, za tak rozumnou cenu). Peníze nakonec přece pohromadě měli: jako gesto, které nikdo z Edelsteinových nečekal, je Evě odkázala její zesnulá kmotra Sarah Joyceová – sopranistka, první opravdová přítelkyně, kterou si Jakob s Miriam našli v Londýně.

Co ale smlouvu nadobro zpečetilo, byla zahrada. Nešlo ani tak o samotný pozemek, který se prudce svažoval po úbočí kopce Gipsy Hill – v zaprášeném, zapomenutém koutě jižního Londýna, do něhož se Eva s Jimem z nějakého důvodu, který by ani neuměli vysvětlit, zamilovali – jako o stavení na jejím spodním konci: malířův ateliér. Nebylo to vlastně nic než jakási bouda, malíř z ní ale odstranil původní asfaltovou střechu a nahradil ji skleněnými tabulemi, které se za pěkného počasí daly odklopit, aby dovnitř mohlo nebe. Bylo jasné, že v zimě tam člověk bude mrznout a v létě se bude péct – a navíc stavení od umělcovy smrti značně zchátralo. Mezi prkny v podlaze vyrašil plevel a skleněnou střechu obílil zaschlý ptačí trus. Evě ale stačil jediný pohled na Jima, aby věděla, že to je ono: jeho dům, její dům; dům, z něhož si udělají domov. Nichollsovi řekli, že ho na místě kupují.

Teď Eva stála u okna kuchyně, škrábala brambory k zapékané rybě a přes travnatou stráň dokázala jen částečně rozeznat svého muže v jeho ateliéru: vršek hlavy, siluetu malířského stojanu. Většinu léta strávil Jim prací na domě, broušením podlah a skříní, malováním stěn; Eva zpravidla večer vyměnila kancelářské šaty za starou košili a pocákané kalhoty a přidala se k němu. Od té doby, co dokončil úpravy ateliéru, ho skoro nevídala. Zapadl tam, ještě než šla do práce, když se vrátila, udělal si pauzu na večeři a potom znovu zmizel v ateliéru až do pozdních nočních hodin; jeho někdejší zásada, že maluje jen za denního světla, byla ta tam. (Jeho učitel na Akademii hned zkraje prohlásil, že je to nesmysl, a Jim nakonec tento názor převzal.)

Akademie změnila i styl Jimovy práce: dost bylo, alespoň z velké části, figurativních maleb, bohatě texturovaných vyobrazení krajiny, moře, i Evy. Jejich místo převzalo něco mnohem naléhavějšího, nespoutanějšího, téměř horečnatého. „Čistá energie“, tak to na magisterské výstavě pojmenoval jeden nadšený kritik – ve svém článku si ale nakonec nenašel prostor na to, aby zmínil i Jima, a Eva cítila zklamání za něj, když sledovala, jak upřímně gratuluje svému příteli Ewanovi, hlavnímu adresátovi pochvalné kritiky. Přála si, aby mohla pro něj udělat něco víc, cokoli, než mu jen říct, že v něj věří a že úspěch přijde v ten pravý čas.

Když Eva doškrábala brambory, nakrájela je, naskládala do kastrolu a zalila vodou. Na páře povařená ryba už byla připravená v husté smetanové omáčce, pudinkový dezert s ovocem a šlehačkou byl nachystaný ve spíži, aby se uležel. Hosté měli přijít už za hodinu. Nalila vodu do konvice, zády se opřela o kuchyňskou linku, a zatímco čekala, až voda začne vřít, s potěšením se rozhlížela po kuchyni, kterou si – skromně – zařídili stolem z obroušeného borovicového dřeva, jejž objevili na Greenwich Market, pestrobarevným běhounem, na který její matka už zapomněla a našli ho srolovaný v koutě ve sklepě. „Žádné moderní vybavení,“ varoval je Nicholls. „V té nové bytovce, co jsem vám ukazoval, se vám bude žít mnohem líp.“ Nesnažili se mu to vymluvit: jak vysvětlit potěšení z dřevěné podlahy, ozdobných říms a oprýskaných viktoriánských kachlíčků někomu, kdo dává přednost plynovému krbu, koberci, kuchyni na míru? Myslel si o nich, že jsou potrhlí. Možná i byli. Bylo jim to fuk.

Eva zanesla Jimovi dolů do zahrady šálek čaje. Než vstoupila, dvakrát zaklepala a počkala na odpověď, jak byli domluvení. Vzhlédl od práce, pohled měl od soustředění ještě nepřítomný. Snažila se nedívat na plátno – pořád jí raději ukazoval až dokončenou práci, i když prostěradlem už stojan nezakrýval. Chápala to: při psaní to měla stejně; nechtěla mu přečíst ani větu, dokud neměla povídku – nebo poslední dobou spíš sloupek – hotovou. „Je šest hodin, miláčku. Mají přijít v sedm, pamatuješ? Nechceš se vykoupat?“

Zavrtěl hlavou. „Nemám čas. Obávám se, že mě budou muset snést tak, jak jsem.“

„Tak já půjdu.“ Přistoupila k němu, podala mu čaj, sklonila se a políbila ho. Slabě ucítila štiplavou pachuť barvy. „Ale v sedm přijdeš, že?“

Nahoře si Eva napustila vodu do vany, na postel rozložila čisté šaty. Mělo jich být osm – Penelope s Geraldem; Frank, Evin redaktor z Daily Courieru, s ženou Sofií; Ewan s přítelkyní Caroline. Nesourodá společnost, uvažovala, když se svlékala, aby vstoupila do horké, voňavé vody, ale však oni spolu vyjdou. Zaklonila hlavu a opřela se o smalt. Zvláštní pocit – první opravdový večírek v novém domě: připadala si absurdně dospěle.

O půl osmé už u nich byli všichni kromě Ewana s Caroline. (Ewan chodil vždycky pozdě.) V obýváku usrkávali nebezpečně silné martini s ginem: Jim se dal na míchání koktejlů teprve nedávno a ještě tak docela neměl v oku správnou míru. V osm, když konečně dorazili Ewan s Caroline a mohli usednout ke stolu, byli už všichni docela v náladě. Penelope vyprávěla, jak se s Evou na Newnhamu poprvé snažily na elektrické plotýnce uvařit špagety: „Skočily jsme k sousedům na koktejl – Linda Spencerová tam měla flašku ginu – a na večeři jsme úplně zapomněly. Když jsme se vrátily, voda byla vyvařená a špagety spálené na uhel. Pak se samozřejmě spustil požární poplach…“

Ewan, který už své martini dopil, přiměl Caroline červenat se, když vylíčil, jak mu nedávno naservírovala syrové vajíčko, protože zapomněla zapnout sporák. Na to Sophia – líbezná někdejší debutantka s jemnými rysy a překvapivě drsným smyslem pro humor – všem prozradila, že když se Frank naposledy nabídl, že uvaří večeři, aby si prý mohla udělat volno, podával jí syrové mleté maso navrchu s vajíčkem a snažil se ji přesvědčit, že to je tatarský biftek. „Byla bych mu dala za pravdu,“ pokračovala Sophia s rybou na vidličce na půl cestě mezi talířem a červeně namalovanými rty, „kdybych v té sekané nerozeznala maso, které jsem ráno odložila pro psa. Bylo zkažené – vážně, úplně šedé – a panečku, ten smrad…“ Zapečená ryba byla brzy spořádaná, dezertní misky vyškrábané, a na jídelním stole se tyčilo šest prázdných lahví od vína. Po kávě Jim navrhl, aby si pustili nějaké desky. S Frankem se dobrosrdečně poškorpili o tom, jakou hudbu zvolit – než se Frank stal redaktorem ženské rubriky Courieru (takovou pozici mohl bez ostychu zastat jistě jen někdo tak energický a mužný jako on), pracoval v kulturní rubrice, a pořád měl zvláštní slabost pro jazz. Frank si prosadil svou a všichni se nemotorně dali do tance na línou melodii hranou saxofonem Brubeckova kvartetu.

Po chvíli se Penelope s Evou, rozehřáté tancem, vytratily do zahrady na cigaretu. Byl chladný, jasný večer, nad sodíkovou září města se klenulo nebe poseté hvězdami.

„Skvělý večírek, drahoušku,“ poznamenala Penelope, která se nejistě pokoušela udržet na podpatcích. „Asi budu trošku opilá.“

„Možná malinko, Pen. Já taky.“

Zády se opřely o cihlovou zeď a pozorovaly oranžově žhnoucí konečky cigaret. „Výborný sloupek, ten poslední. Vážně legrační, Evo. Legrační a chytrý. Myslíš, že tě v něm nechají pokračovat?“

Eva se usmála; pořád nemohla tak úplně uvěřit, že její nápad založit nový sloupek měl úspěch. Navrhla tu myšlenku Frankovi jen před pár týdny: „Moderní manželství od A do Z,“ nadhodila nad pátečním pivem s limonádou v Cheshire Cheese, „vysvětlující všechno od amanta po zygotu. Mohli bychom to nazvat Abeceda vdané ženy.“ Frank vyprskl pivo do sklenice. „To je výborný nápad, Evo. Nadnesu to Tomu Nahoře, ale myslím, že bys to psala skvěle. Jenom mi slib, že zygota tam nebude.“

Na Penelopin dotaz odpověděla: „To nevím. Doufám. Zeptej se Franka.“

„Možná se zeptám.“ Penelope celá zářila, v temnotě se zatřpytily její jasně bílé zuby. „No, i když, dneska asi ne.“ Sklonila hlavu, položila ji Evě na rameno. „Zbožňuju tenhle dům. Je dokonalý. Ty jsi dokonalá.“

„Nic není dokonalé,“ opáčila Eva, v duchu si ale říkala: Možná že takhle blízko k dokonalosti už nikdy nic nebude. Přesně tady, teď, absolutně nic bych na tom neměnila.

DRUHÁ VERZE

**

Hostitelka

Londýn, prosinec 1962

„Davida přirozeně všichni zbožňujeme. No nemá snad úplně úžasný talent?“

Herečka – Eva se pokoušela vybavit si její jméno: snad Julia, nechtěla ale raději riskovat a oslovovat ji přímo – si Evu měřila vyzývavým pohledem, jako by ji vybízela k nesouhlasu. Oči strhujícího bledě modrého odstínu, podobné, jaké měla Elizabeth Taylorová, byly orámovány tlustou černou, na vnějších koutcích protaženou linkou.

„Aby ne,“ odpověděla Eva nepřítomně: myslí byla v kuchyni, kde v troubě zapomněla plech s párky v těstíčku; ještě chvíli a budou dobré tak akorát do koše. „Úžasný talent. Omluvíte mě?“

Prodírala se obývákem plným lidí a cestou rozdávala úsměvy – „Děkujeme, že jste přišli.“ Břicho už se nedalo skrýt, dokonce ani pod těmi obřími neforemnými šaty; ne že by ho chtěla schovávat, ráda by si ale připadala méně neohrabaně, ne jako nějaká přerostlá překážka, kvůli které se skupinky hostů rozestupují a za ní zase spojují. Ta herečka – ne Julia, vzpomněla si pozdě Eva, ale Juliet: hráli s Davidem Jessicu a Lorenza v Kupci benátském v divadle Old Vic – při pohledu na Evu svraštila nos, jako by vydávala nějaký nepříjemný zápach. „No podívejme, to je ale břicho!“ pronesla Juliet bez špetky přívětivosti. Eva by jí byla nejraději z té její líbezné ručky vykroutila sklenku s koktejlem a obsah jí vyklopila na hlavu; aby se udržela, musela vynaložit veškeré sebeovládání.

V kuchyni zrovna Harry Janus přejížděl rukou po stehně mladičké dívky, kterou Eva neznala. Když vešla, odskočil a obdařil ji jedním ze svých nejroztomilejších úsměvů.

„Naše laskavá hostitelka,“ pronesl, „v plném rozpuku.“

Eva ho ignorovala. Zamířila k troubě, sehnula se, aby vytáhla plech. Žena za ní přešlapovala, pomoc jí nenabídla.

„Kdy to čekáte?“ zeptala se nesměle. „Bylo vám hodně zle? Mé sestře bylo s prvním dítětem mizerně celou dobu. Od dalšího ji to ale neodradilo.“

Vypadá docela mile, pomyslela si Eva, zatímco překládala horké párky na tác. Neměla by mít příležitost zjistit, co je Harry zač. Aspoň zatím ne.

„Bylo to zlé první tři měsíce,“ odpověděla. „Teď už moc ne. Budu rodit za měsíc.“

„To je ale vzrušující.“ Eva se s těžkým tácem v ruce nepřirozeně nakláněla a žena si nejspíš konečně vzpomněla na slušné vychování. „Můžu vám s tím pomoct? Mimochodem, jmenuju se Rose.“

„Děkuju, Rose, to jste hodná. Já jsem Eva.“

„Já vím.“ Rose tác převzala, Harry, který nebyl zvyklý být mimo centrum pozornosti, zatím nejistě postával u dveří. „Mimochodem, nádherný byt. Prostě senzační. Tak stylový.“

„Díky.“ Eva pozorovala servírovacím okénkem kroužení a hemžení hostů. Pár siluet tančilo na pozadí velkých oken z tabulového skla, černých, ve dne však prozářených záplavou zimního světla, otevírajících výhled na bezlisté stromy a ojíněný trávník. Ke koupi bytu Evu přesvědčila blízkost Regent’s Parku. Ve skutečnosti šlo o Davidovu volbu – což znamenalo volbu jeho matky. Eva by dala přednost něčemu útulnějšímu, ne tak nekompromisně modernímu; věděla, že má právo do toho mluvit, nejen proto, že část peněz na koupi bytu byla její, z dědictví, které jí odkázala laskavá kmotra. Odmlouvat Judith Katzové ale nebylo snadné. Jednou prostě bez klepání nakráčela do Evina a Davidova pokoje – bylo dopoledne, David a Abraham nebyli doma a Eva se snažila soustředit na komplikovaný debut mladého manchesterského dramatika – a prohlásila: „Evo, musíš mi prostě říct, co, pro všechno na světě, proti tomu parádnímu bytu máš. Vždyť je perfektní. Nechápu, proč se vždycky musíš stavět proti mně.“

Eva – jejíž první tři měsíce těhotenství ještě nebyly u konce, a tak stále trpěla nevolnostmi, které se zdaleka neomezovaly jen na ráno a neustupovaly ani větší část odpoledne – otevřela ústa, aby se ohradila, jenomže zjistila, že na to prostě nemá sílu. Tak dobře: ten byt tedy koupí. A bude výborné, to Eva musela uznat (i když jí Judith nedopřála to potěšení, aby to před ní vyslovila nahlas), mít jen pár metrů za domem park, až se dítě narodí a stromy znovu rozkvetou.

Dítě. I když Eva nic neříkala, miminko jako by ji slyšelo: v odpověď ucítila ostré kopnutí, jako by se něco v jejím nejhlubším nitru snažilo vyprostit.

„Evo, proč se tu schováváš? Pojď se s námi bavit.“ U dveří kuchyně stál David; obrátila se k němu, přitiskla si prst na ústa, pokynula mu, aby přišel blíž. „Co se děje?“

Vzala ho za ruku a položila si ji na břicho. Pak to poznal, pod rukou ucítil pnutí a chvění a obličej se mu svraštil do úsměvu. „Panebože, Evo, ještě tomu pořád občas nemůžu uvěřit, že tam vážně je. Náš syn. Náš chlapeček.“

Naklonil se k ní, aby ji políbil. To gesto bylo tak nečekané – už celé týdny ji David sotva kdy líbal a rozhodně se nepouštěl ani do ničeho intimnějšího – že Eva odolala a nepodotkla, že přece vůbec neví, jestli to chlapeček vážně je. Popravdě, s jakousi nevysvětlitelnou jistotou, s níž se svěřila jen matce a Penelope, věděla, že děťátko je holčička.

Než se o dítě pokusili, docela dlouho si počkali – „Nejdřív bych si rád udělal jméno, Evo,“ řekl jí David, „a ty máš taky se čtením rukopisů plné ruce práce, nemám pravdu?“ Pravdu měl – občas měla až moc práce – a David sám byl v divokém divadelním víru: konkurzy, první čtení, večírky po premiérách. On žil ve světě lidí, společenských akcí, práce v kolektivu, zatímco ten její se postupně smrskával mezi čtyři stěny. Asi tak jednou za čtrnáct dní si vždycky v divadle Royal Court vyzvedla nový štos scénářů, za pár týdnů je zase odnesla zpátky, a jinak zřídka kdy potřebovala vyjít ven z domu. Jednou, když už nemohla ani chvíli vydržet sama doma s Judith, se rozhodla bez ohlášení zaskočit za Davidem na zkoušku; režisér se na ni rozkřičel, ať okamžitě odejde, a David se potom na několik dní zachmuřil. Ten svět, který jí kdysi připadal tak oslnivý, tak záhadný – ten nádherný kouzelnický trik, při němž obecenstvo s herci v záři reflektorů spolupracuje na velkolepé iluzi – už zevšedněním svůj půvab ztrácel.

Její vlastní psaní zatím, jak se Eva dopředu obávala, nikam nevedlo: začala s románem, ten se ale někde v půlce rozpadl. To, co měla hotovo, ukázala Penelope, a ta k ní byla mírná – „Má to potenciál, Evo, ale ještě by to mohlo být živější, nemyslíš?“ Neustále listovala stránkami a pátrala po nějaké niti, která by její slova sepjala v soudržný celek. Nemohla ji ale najít a v koutku mysli jí nějaký hlas našeptával: Nikdy nebudeš skutečnou spisovatelkou, Evo. Prostě na to nemáš.

Jak měsíce ubíhaly, sahala po svých sešitech čím dál tím méně, a čím dál častěji myslela na to, že by si přála miminko; to bylo jedno z mála témat, na nichž se shodla se svou tchyní. „Nerozumím tomu, proč tak dlouho otálíš s otěhotněním, Evo,“ řekla jí Judith Katzová jednou o šabatu při večeři. „Bloumáš tady po domě a nemáš vůbec co na práci.“

„To sotva, Judith,“ odvětila Eva ostře. „Vždyť přece pracuju.“

„Mateřství je jediným skutečným ženiným zaměstnáním,“ zarecitovala Judith – známou písničku podala s nadutostí staré bohaté viktoriánské dámy. Sestřenice Deborah směrem k Evě obrátila oči v sloup a Abraham se ke své ženě natáhl a dotkl se její paže.

„No tak, Judith – David s Evou to určitě v pravý čas nějak vyřeší. David přece musí myslet na svou kariéru.“

Když k tomu nakonec opravdu došlo – když se týden neustálé nevolnosti ukázal být, k Evině potěšení, příznakem těhotenství – David z toho měl úplně stejnou radost jako ona. Za pár dní už Eva měla tajně vybráno jméno – Sarah, po kmotře Sarah Joyceové, kterou měla moc ráda a která ji překvapila tak velkorysým posledním gestem. V tom Eva nehodlala slevit Judith Katzové ani nikomu jinému.

„No tak, miláčku. Zmeškáš večírek.“

David ji vzal za ruku a odvedl ji zpět do obýváku. Někdo vyměnil hudbu a pustil nahrávku, kterou Eva koupila speciálně pro dnešní večer: staré vánoční koledy nazpívané Ellou Fitzgeraldovou. (Co na tom, že nejméně polovina hostů slavila chanuku.) Pokojem prolétly první akordy klavíru, synkopické, lehounké jak pírko; Ella zpívala o sněhu, o polích a o saních, a počet tanečníků u okna se rozrostl. Někdo – Penelope – chytil Evu za druhou ruku, a už se napolo šoupala, napolo kolébala po parketu, děťátko ji při tom kopalo a svíjelo se v rytmu, který cítila jen ona.

Eva si nejdřív nevšimla Juliet, stojící na druhé straně místnosti trochu stranou. Když se však vrávoravě zastavila – malátná, zčervenalá, aby chytila dech; Sarah teď kopala rychleji, jako nějaký druhý, vibrující tlukot srdce – uvědomila si Julietin upřený pohled: nesmála se ani nemračila, ale bez mrknutí ji pozorovala, jako by ji vyzývala, aby jako první sklopila zrak.

PRVNÍ VERZE

*

Tanečnice

New York, listopad 1963

První, čeho si na ní Jim všiml, byla chodidla: prsty měla dlouhé, zahnuté, mírně opičí; kotníky byly proti černému trikotu nápadně světlé. Prohlížel si samozřejmě i její tělo: širokou křivku jejích boků, zužující se pas, ňadra pevně přitisknutá k hrudníku. Ale jeho pozornost se pořád vracela k těm chodidlům, když tančila, vytvářela na podlaze rozverné vzory, její rytmus byl nepravidelný, nepředvídatelný, naslouchal vnitřnímu metronomu, který slyšela jen ona.

Na pódiu byli i další tanečníci – muž s truchlivým obličejem a visícími tvářemi; hubená žena s rudými vlasy, pod trikotem se jí rýsovaly prohlubně mezi žebry – ale on viděl jen ta dvě chodidla. Ve svém lehce podnapilém stavu – byl to další ztracený den: ráno v bytě, pak nedokázal malovat; odpoledne popíjel bourbon v baru na rohu Charles a Washington Street – pomyslel si, že je to snad to nejkrásnější, co kdy viděl.

Později se zdálo, že divákům se nechce odcházet. Na schodech kostela se shromáždil hlouček jako po mši, i když foukal studený vítr a hnal po Washington Square zbytky spadaných listů. Dívka v modrém plášti do deště – taky už má dost, pomyslel si Jim – se k němu obrátila. Tenkým, vysokým hláskem spustila: „Nebylo to to nejlepší, co jste kdy viděl? Nezměnili vám právě život?“

Jim zaváhal. Představení se mu líbilo, v tom, jak se tanečníci pohybovali a otáčeli po jevišti, viděl cosi osvobozujícího, hypnotizujícího. Připomínalo mu to Matissovy papírové vystřihovánky, kterými byl na Slade krátkou dobu jako posedlý: jejich kinetické linie, jejich veselá, nakažlivá energie. Ale nevěděl, jak by to výstižně vysvětlil cizímu člověku: „Bylo to skvělé, ano.“

Dívka se rozzářila. „Vy jste Brit!“ Pronesla to triumfálně, jako by na to mohl zapomenout.

Oplatil jí úsměv, ale chyběla mu vřelost. Zastrčil ruce hlouběji do kapes – rukavice si nechal v bytě, neuvědomil si, jak mrazivá bývá newyorská zima. „To tedy jsem.“

Dívka v modrém plášti do deště – jmenovala se Deana – ještě pořád mluvila, když se vynořili tanečníci: vysoké, beztvaré postavy, rychle zabalené do kabátů a šálů. Dlouhá, bledá chodidla tanečnice teď byla vtěsnaná do kožených bot, ale poznal její obličej; nemohl si pomoci, musel se na ni usmívat, i když ona ho samozřejmě neznala. Neoplatila mu úsměv, proč by měla? Tanečník s dlouhým obličejem se s Deanou pozdravil polibkem, objal ji jednou rukou kolem ramen. Deana povytáhla na Jima obočí jako v omluvě, ale sotva si toho všiml. Pořád ještě se díval na ženu v kožených botách.

Šli všichni do baru na Cornelia Street. Jim s nimi držel krok: bylo teprve deset a Eva se ještě pár hodin nevrátí z divadla – v Algonquinu se po představení konal večírek. Při pomyšlení na to, že je s Davidem Katzem, jeho dávným sokem – že si s ním povídá, směje se, sdílejí vzpomínky ze starých časů – se mu hruď stísněně stáhla. Možná měl na tu hru jít s ní; teď si uvědomoval, že když s ní nešel, bylo to z jeho strany trochu dětinské rozhodnutí. A přesto, když mu Eva pověděla, že je s Katzem v kontaktu, že se Harryho hra přesunula na Broadway, bylo Jimovo odmítnutí tam jít instinktivní; soudil, že je to sebeobrana, nebo prostě obyčejná stará žárlivost. Už to bylo pět let od doby, kdy si Katz na Evu dělal nárok – pět let, během nichž se stala Jimovou ženou, prokristapána, koupili si spolu dům, stala se základnou jeho života. Ale přesto se mu kdesi vzadu v hlavě ozýval ošklivý, pisklavý hlásek, který nedokázal tak úplně ignorovat. Z Katze je teď hvězda – co jsi dokázal ty? Kdo jsi? Jsi jen vydržovaný manžel, bloumající po New Yorku, zatímco tvoje žena chodí do práce. Nejsi žádný umělec. Ode dne, co jsi odešel ze Slade, jsi neprodal jediný obraz. Nemůžeš svoje obrazy dát pryč. Nejsi nic. Jen v baru na rohu Charlesovy a Washingtonovy dokázal ten hlásek utišit: tady sedával u bourbonu, zatímco se ráno překlápělo do odpoledne.

Bar na Corneliově byl v podzemí, černé stěny a lepkavé podlahy; malé pódium se židlí, na kterém se možná objeví a možná ne muž s kytarou. Box zabrali tanečníci z Judson Dance Theatre. Jim se k nim přidal trochu opožděně, zašel si ještě na pány – nemohl uvěřit svému štěstí, když zjistil, že jediné zbývající místo je vedle ní. Dívala se na něj.

„Pamela,“ představila se, když vklouzl na lavici.

Z té noci si toho moc nepamatoval: jen ukoptěné šero místnosti, červené víno, které jim donesli v silných lahvích opletených rafií, hluboký, drsný hlas muzikanta, který se v jednu chvíli objevil na pódiu a zpíval Woodyho Guthrieho. Pamelu si vybavoval většinou jen v pevných detailech: pramen černých kudrn, zastrčený za ucho; sklenici zvednutou ke rtům, zářivou bělost jejího nahého těla, pruhovanou stíny. A její chodidla, samozřejmě: jejich chladnou délku, tisknoucí se mu ke stehnům, když měla orgasmus.

Nepamatoval si, jak odešel z jejího bytu, ani jak se dostal domů, i když to nějak musel udělat: příští den se probudil pozdě, v jejich posteli – jeho a Evině – řinčením telefonu, bolestivě se prodírajícím tím, co byla snad nejhorší kocovina, jakou kdy měl. Klopýtal přes ložnici na podestu schodiště a zašátral po telefonu. Byla to Eva, volala z práce – měla místnůstku v redakci New York Times; psala odsud svůj nový sloupek „Angličanka v New Yorku“ do Courieru zároveň se zprávami o novinkách, módě, kultuře – aby mu pověděla, že prezident byl zastřelen. Kolona aut se sune po náměstí v Dallasu. Tři výstřely. Krev se vsakuje do hezkého růžového kostýmku paní Kennedyové.

Pod šokem byl znát těžký, zahanbující pocit úlevy: tohle je teď to hlavní. O ničem jiném nikdo nebude mluvit celé dny, týdny, měsíce. Eva bude mít spoustu práce se zprávami do Londýna: bude mít příliš mnoho práce, než aby přemýšlela, kde byl její manžel včera v noci, proč přišel někdy před úsvitem s hlavou plnou obrazů jiné ženy. Později přijde vina, samozřejmě – ale teď ještě ne. Ještě ne.

DRUHÁ VERZE

**

Algonquin

New York, listopad 1963

Po představení pořádali producenti večírek na oslavu premiéry.

Podle britských standardů to byla luxusní záležitost: livrejovaní číšníci, jazzové trio a zřejmě nekonečný proud šampaňského. Dřevem obložené stěny Dubového sálu dodávaly této příležitosti intimní, mírně středověký nádech; řada těžkých železných lustrů ozařovala strop s ozdobným štukem, tlumené, mihotavě svítící žárovky nabízely hostům lichotivé pološero.

Paul Newman a Joanne Woodwardová spolu stáli v jednom rohu; v jiném Rex Harrison nakláněl hlavu k Burtu Lancasterovi, jeho břitký divadelní baryton se nesl nad všeobecným šumem. Uprostřed všech stáli Harry, David a Juliet, mladý režisér hry a jeho hvězdy. Davidova ruka lehce spočívala v prohlubni Julietiných nahých zad, když pomalu, jako hvězdy, obcházeli místnost.

Eva stála mírně stranou, v ruce sklenici šampaňského. Dřely ji střevíčky – koupila si je včera v Bloomingsdale’s zároveň s dlouhými šaty. Sarah nechala u Davidových prarodičů na Upper East Side. Bylo to poprvé, co se od své dcery odloučila na víc než půlhodinu, a sotva se dokázala soustředit kvůli starostem, které to v ní probouzelo, takže se rozhodla pro první šaty, které si zkusila. Teď, když zahlédla svůj odraz v zrcadle na zdi, ji napadalo, jestli se nerozhodla špatně: zelené hedvábí se jí nelichotivě nařasilo na břiše, pořád ještě měkkém po těhotenství. Pokusila se trochu narovnat.

„Šlo to vážně moc dobře, co?“ U Evina lokte se zjevila Rose, vypadala jako nevěsta v nařasených bílých šatech; Evu napadlo, že se možná pokouší Harrymu něco naznačit. Ale to od ní nebylo pěkné; měla Rose ráda, byla šťastná, že její vztah s Harrym zřejmě vytrvává. Během posledního měsíce, kdy trčela se Sarah v maličkém bytě v domě bez výtahu, který pro ně pronajali američtí producenti hry – David odmítl bydlet u svých prarodičů, trval na tom, že potřebuje vlastní prostor, i když jejich zklamání bylo téměř hmatatelné –, se Rose stala její přítelkyní, možná jedinou Evinou přítelkyní v tomhle nesnesitelném, krásném městě s jeho neonovou křiklavostí, s markýzami nad chodníky a šourajícími se, přehlíženými žebráky. Za dlouhých procházek, na které Eva začala vyrážet se Sarah uvelebenou v kočárku, byli žebráci jediní lidé, kteří zřejmě měli čas se zastavit a poklábosit. Před pár týdny, když se Sarah pozorovala na Washington Square holuby, na Evu začala dotírat drobná, vrásčitá stará žena, která měla místo bot na nohou modré plastové pytlíky. „Dávejte si pozor, slečinko,“ zasyčela ta žena, když Eva rychle tlačila kočárek se Sarah pryč. „Mohla bych kousnout.“ Evě se zatím nepodařilo tak docela vyhnat obraz stařenina obličeje z hlavy.

„Ano, myslím, že by to nemohlo být lepší,“ odpověděla teď. „I když se obávám, že John zmeškal svou narážku – víš, když žádá Davida, aby mu zapálil, těsně před tím, než spadne opona? O pár vteřin se opozdil.“

Rose se na ni obdivně zahleděla. „Toho jsem si nevšimla. Znáš scénář líp než já.“ Upila šampaňské. „Ale je to tvoje práce, samozřejmě. Chci říct, pečlivě číst. Všímat si věcí.“

„Ano, to nejspíš je. Nebo byla.“

Po narození Sarah před deseti měsíci Eva přestala číst scénáře: Royal Court jí krátce po porodu oznámil, že najímají někoho na plný úvazek, a v jiných divadlech se nepoptávala. Spokojeně se úplně ztratila v mateřství: v denní rutině, nastavené zcela podle dcerčiných potřeb. A přesto část jí pořád uvažovala – zvlášť v bezesných hodinách v noci, kdy si David zakrýval hlavu polštářem a ona musela přecházet maličkým obývákem a snažit se Sarah upokojit – jestli to je dost. Rozhodně si takhle svou budoucnost s Davidem nepředstavovala: myslela si, že budou stoupat jako pár, jeho úspěch jako herce bude doplňovat ten její jako spisovatelky. Jenže teď měla tak málo volného času, a když si přece jen sedla ke psaní, jako by její mysl byla ztracená, potrhaná, plná děr, a ochromovalo ji pomyšlení, že nic z toho, co by mohla říct, nestojí za to, aby to svěřila papíru. Když se pokusila o tom mluvit – znovu najít Davidovu všeobklopující důvěru – jeho odpověď obvykle zněla: „No, drahoušku – teď je to Sarah, nad kterou máš přemýšlet, ne? Jsem si jistý, že si najdeš čas a vrátíš se ke psaní, až bude starší.“

Eva se v jedné slabé, rozčilující chvilce svěřila se svým podrážděním Rose – která teď, jako by jí četla myšlenky, poznamenala: „Mohla bys zase někdy nechat Sarah s Davidovými prarodiči, víš. Získala bys tak trochu času, abys zase mohla psát.“

Eva se podívala na Davida, teď si potřásal rukou s Lancasterem. Juliet pořád ještě stála těsně u něj. Eva se dívala, jak Lancasterovy oči sklouzávají od dokonalého oválu jejího obličeje k jejímu hlubokému výstřihu.

„Nebo… nemohl by se o ni občas postarat David? Přes den teď bude mít volno, ne? Všichni budou mít. Můžeš nechat Sarah s Davidem a jít do knihovny.“

Eva se nad tím zamyslela: nechat dcerku v Davidově péči; seběhnout po Fifth Avenue do veřejné knihovny, celý den před sebou; vrátit se domů do uklizeného bytu, ke spokojenému, odpočatému dítěti, na sporáku by bublala večeře (nebo by na lince stálo aspoň pár krabiček čínského jídla). Bylo to nepředstavitelné; David svou dceru miloval, o tom nebylo pochyb, ale byl právě tak schopný ji přebalit, jako letět na Měsíc.

Přerušil je Harry, vedl k nim muže, kterého Eva neznala. Vlasy měl pečlivě ulíznuté, na sobě tmavě šedý, volně střižený oblek, trochu hranatý. Takže to není herec – někdo od financí. Ale když došli blíž, znejistěla; v rysech mužova obličeje bylo něco matně povědomého.

„Drahouškové,“ Harry byl nadšený, létal vysoko na vlnách úspěchu. Objal Rose kolem pasu. „Tady je někdo, koho bych vám rád představil. Jim Taylor. Jime, tohle je moje milovaná Rose, má anglická růže – a tohle je Eva, Davidova žena.“

Jim podal Rose ruku, trochu příliš formálně; ta potlačila zachichotání, naklonila se a políbila ho na obě tváře. „Tohle je mnohem lepší než staré nudné potřesení rukama, ne?“

Jimovi zčervenaly tváře, obrátil se k Evě. Když se k němu také natahovala, aby ho políbila, všimla si, že má hodně tmavě modré oči, skoro fialové, a lemují je řasy delší, než má ona. U ženy by se to považovalo za krásné. U muže to bylo trochu znepokojivé.

Harryho pozornost už se přesouvala někam jinam; splnil svou povinnost, takže o krok ustoupil, hledal užitečnější společnost. „Postaráte se mi o Jima, viďte, miláčkové?“ Otočil se, aniž by čekal na odpověď.

Nastalo krátké rozpačité ticho. Pak se Jim podíval na Evu: „David byl dnes večer skvělý. Je to výborná hra.“

Měl velmi přímý pohled, na intenzitě mu přidávala ještě ta neobvyklá barva očí. „Ano, je v ní dobrý, viďte?“ Další odmlka. „A co vy – jak jste se seznámil s Harrym? Jste také herec?“

„Ach ne, nic tak oslnivého, obávám se. Jsem právník.“ Zvedl dlaně, jako by se omlouval. „Chodili jsme s Harrym společně do školy – a na Cambridge, i když tam jsem se s ním moc nevídal.“

„V jaké koleji jste byl? Já byla na Newnhamu.“

„Clare.“ Jim se na ni podíval znovu, tentokrát pozorněji. „Víte, měl jsem takový divný pocit, že jsme se už někdy setkali.“

Rose teatrálně vzdychla. „Prosím, nezačínejte zas tyhle cambridgeské konverzace. Nesnáším to. Mám toho dost od Harryho.“

Eva se zasmála. „Promiň. Máš pravdu. Je to úmorné.“

Několik minut si povídali o jiných věcech – že Rose pracuje jako modelka, o Sarah, co Jim dělá v New Yorku (dvouměsíční výměnný program, vysvětloval, organizovaný pro „rozvoj anglo-amerických vztahů“). Pak Rose zahlédla, jak se Harry sune blíž k mladé ženě v těsných koktejlkách, a opustila je. „Těší mě, že jsem se s vámi seznámila, Jime.“

Číšník se u nich zastavil, aby jim dolil sklenice. Když zase odešel, poznamenal Jim: „Přál bych si, abych si dokázal vzpomenout, kde už jsem vás viděl.“

„Já vím. Je to zvláštní, viďte? Já si taky nemůžu vzpomenout.“ Když teď osaměli, Eva najednou zrozpačitěla.

Chvíli mlčeli, pak Jim pronesl: „Nechcete se posadit?“

„Bože, to ano. Tyhle střevíčky mě zabíjejí.“

„Myslel jsem si to. Přešlapujete z nohy na nohu, co jsem k vám přišel.“

„Vážně?“ Podívala se na něj, zvažovala, jestli se jí neposmívá, ale jen se mile usmíval. „To je trapné.“

„Ani trochu.“

Vybrali si box v rohu. Eva si nenápadně zula střevíčky. Pak nastalo znovu ticho – trochu napjaté, když se teď rozhodli separovat se od ostatních. Jim to ticho prolomil: „Jak dlouho se s Davidem znáte? Seznámili jste se v Cambridge?“

„Ano. Hráli jsme spolu v divadle ADC, ve Snu noci svatojánské. Já jsem byla Hermie, on Lysander.“

„Takže jste taky chtěla být herečkou?“

„Ne, vlastně ne. Moje kamarádka Penelope šla na konkurz, tak jsem se k ní přidala. Byla to legrace.“ Suchý, křídovitý pach starého skladiště v King’s, kde zkoušeli, a pak popíjeli teplé pivo s limonádou na dvoře u Orla; David vyšší, zářivější, nějak víc, než kterýkoli z mužů, které kdy Eva viděla. „Nejdřív jsem si myslela, že je nesnesitelně arogantní.“

„Ale pak si vás získal.“

„To ano.“ Eva zaváhala, dávala si pozor, aby nezačala být neloajální. Opatrně se zeptala: „A co vy? Jste ženatý?“

„Ne, já spíš… Je to složité. Moje matka, ona…“ Znovu se na ni podíval tím znepokojivým, neuhýbajícím pohledem, jako by zvažoval, kolik toho může povědět. „Nevede se jí dobře. Když ji naposledy pouštěli z nemocnice, doktor řekl, že už by neměla bydlet sama. Můj otec zemřel, víte.“ Odmlčel se, vnímala, jak moc je pro něj náročné pokračovat. „Moje teta k nám přijela, abych mohl dokončit přípravu na Guildfordu, ale pak už to bylo na mně. A tak jsem se přestěhoval zpátky do Bristolu, abych bydlel s ní.“

„Chápu.“ Na opačné straně místnosti začalo zase hrát jazzové trio, zvuk saxofonu se truchlivě zvedal nad měkké cinkání činelů a basové kytary. „A jak se jí vede teď?“

„Moc dobře ne.“ Jimův výraz se změnil a Eva zalitovala, že se ptala. „Vůbec se jí nevede dobře. Je zpátky v nemocnici. Nejel bych sem, ale… Její doktor mi řekl, že bych měl jet. Myslí si, že by to mohlo být povzbuzení, tedy pro mě.“

„A je to tak?“

„Ano. Ano, myslím, že je. Abych byl upřímný, cítím se tak dobře, jak už pěkně dlouho ne.“

Přešli na New York: nikdy neustávající ruch města, závratná výška budov, strašidelné obláčky páry, zvedající se nad chodníky jako duchové. („Když jsem to poprvé viděla,“ zasmála se Eva, „byla jsem přesvědčená, že v metru hoří.“). Na Jima udělalo dojem, že Eva s Davidem bydlí v Greenwich Village – on měl byt v Midtownu, krabicovitý a nepopsatelný, pár bloků od právnické firmy, kde pracoval. Ale většinu volného času tráví ve Village, všechno to tam vstřebává. „Je tu pár úžasných galerií – v suterénech, předních částech obchodů, starých garážích. Nejrůznější práce – sochy, instalace, performance. Dokonce i tanec, v Judson Memorial Church na Washington Square. Mám z toho vážně skvělé pocity.“ „Tak možná tam jsem vás viděla. Ve Village.“

Přikývl. „Ano. Možná tam.“

Od tohoto tématu uhnuli k Jimovu otci – Eva viděla jeho poslední retrospektivní výstavu v Royal Academy – a pak k Jimovi samotnému: k jeho lásce k umění a malování, že vždycky toužil jít na uměleckou školu a ne na Cambridge, ale matka o tom nechtěla ani slyšet. „Otec zemřel, když mi bylo deset – no, to možná víte, když znáte jeho práci. Potom se hodně zhoršila. Prodala dům v Sussexu, téměř všechny jeho obrazy. Nedokázala snést pomyšlení, že jsem po něm.“

U jejich stolu postával číšník, mlčeli, když jim doléval sklenice. Pak Jim pokračoval: „Byla tu jedna žena, chápejte. Sonia.“ Prstem kroužil po okraji sklenice. „Vlastně tu bylo hodně žen.“

Když si povídali, měla Eva pocit, že uplouvá dál a dál z téhle místnosti, na ničím neohraničené místo, kde se láme a uvolňuje čas a kde je jen tenhle muž, tenhle rozhovor, tenhle nevysvětlitelný pocit silného spojení. Nedokázala by to vysvětlit jinak, i když se to ještě ani nepokusila vysvětlit sama sobě – byla prostě tady, intenzivně si uvědomovala tu chvíli (jeho blízkost, měkké stoupání a klesání jeho hlasu) a zbytek světa zmizel.

Pověděla mu o svém psaní, o neúspěšných pokusech dokončit knihu: popsala mu zápletku, postavy, prostředí. „Je to o pracujících ženách, aspoň doufám,“ vykládala. „Čtyři ženy, které se setkají v Cambridge, a pak si společně najmou dům v Londýně. Kariéry, přátelství, velké sny.“ Odmlčela se a usmála se na něj. „A lásky, samozřejmě.“

Oplatil jí úsměv. „To zní skvěle. Máte už název?“

Potřásla hlavou a svěřila se mu s obavou, že knihu nikdy nedokončí, že má moc práce se Sarah; ale když má být opravdu upřímná, má strach, že ji dokončí a pak zjistí, že není dost dobrá.

Jim se k ní naklonil blíž, jeho neobvykle modré oči planuly. Bouchnul pěstí do stolu. „Dost dobrá pro koho, Evo? Přece to jediné, co je potřeba, je, aby byla dost dobrá pro vás.“

V té neuvěřitelné jednoduchosti to možná byla ta nejzajímavější věc, co jí kdy kdo řekl. Eva poposedla na kožené lavici dozadu, bojovala s touhou zvednout ruku a dotknout se ho, vzít jeho ruku do svých.

„A vy?“ zeptala se s novou naléhavostí. „Pořád ještě malujete?“

„Ne.“ Vnímala, jak moc ho bolí povědět jí pravdu. „Vlastně ne. Já jsem jen…“ Vzdychl. „Vážně nemám žádnou výmluvu.“

„Tak, Jime Taylore, synu Lewise Taylora,“ pronesla Eva tiše. „Řekla bych, že byste se k tomu také měl radši vrátit.“ „Co to tady děláte, drahouškové, schováváte se tu?“ David se tyčil nad jejich boxem a podával Jimovi ruku. „Nejsem si jistý, jestli se známe. David Curtis. Jak vidím, staráte se o mou ženu.“

Jim se zvedl a potřásl Davidovi rukou. Byl o něco menší, a jeho šedý oblek vypadal dost ošuntěle vedle Davidova přiléhavého obleku ze Savile Row, ale neměl žádný problém podívat se mu zpříma do očí. „Jim Taylor. Spíš bych řekl, že se ona postarala o mě. Kromě Harryho tu nikoho neznám.“

David nespouštěl pohled z jeho obličeje. „Harry, ano? Odkud znáte toho starého sprosťáka?“

„Chodili jsme spolu do školy. A na Cambridge. My dva jsme se vlastně už setkali. Na narozeninovém večírku Grahama Stevensona v Maypole. Přišel jste s Harrym.“

„Vážně? Opravdu si vás vůbec nepamatuju.“ David se obrátil k Evě. Podráždilo ji, když cítila, že se červená, i když neudělala nic špatného, jen si povídala se zajímavým mužem, zatímco se David producíroval s Juliet. Popadl ji oprávněný hněv (a žárlivost, i když by to tak nepojmenovala; ale neuniklo jí, že ještě před pár lety se takhle mezi hosty předváděl s ní). Ale neřekla nic; ke stolu se opět přiblížil číšník. Tentokrát ale nenesl lahev šampaňského.

„Paní Curtisová?“ Eva kývla: při divadelních příležitostech přijímala Davidovo umělecké jméno. „Máte v recepci naléhavý hovor. Mohla byste tam, prosím, zajít?“

Po hluku večírku byla hotelová hala chladná a tichá. Recepční – upravená, zdatně působící žena, vlasy sestříhané do úhledného plavého mikáda – jí podala telefon s výrazem neosobní, profesionální starosti.

Na lince byla Rachel, Davidova babička, hlas měla vysoký a napjatý: Sarah má horečku a neustále pláče. Nerada Evu ruší, ale myslí si, že by měla jet domů.

Odešla okamžitě, srdce jí bušilo. Požádala recepční, aby pověděla Davidovi, kam odjela, aby jel za ní – což také udělal, po několika hodinách, což, jak později zjistila, mu nemohla odpustit.

Noc už hodně pokročila – byly dvě ráno, čistá okna pohotovosti odrážela ohavnou neonovou záři města. Seděli vedle sebe na tvrdých kovových židlích, Eva s Davidem ještě ve večerním oblečení, Rachel a Simeon zachumlaní v kabátech: Davidovi prarodiče trvali na tom, že pojedou také, i když byli ve tvářích šedí ustaraností a únavou. Eva neviděla nic, jen jakousi vířící prázdnotu. Nepromluvila, až na to, když odmítla třetí plastový šálek vodnaté kávy od laskavé sestry, procházející kolem s vozíkem. Držela se Davida za ruku a nemyslela na to, že to není tak dlouho, co chtěla držet za ruku Jima. Všechny myšlenky na jejich hovor, na všechno, jí zmizely z hlavy. Viděla jen Sarah, rudou a křičící, máchající ručkama a nožkama, mizící dveřmi pohotovosti v náruči cizího člověka.

Krátce po třetí se dveře zase otevřely a vyšla sestra. Sarah je v pořádku, oznámila jim – je to jen infekce v uchu, ošklivá, ale nic, s čím by si měli dělat starosti. Doktor jí dal něco, aby usnula. Mohou si ji odnést domů.

V nevyslovené dohodě si vzali taxík do bytu Rachel a Simeona. Eva si zalezla do postele a Sarah sevřela ve své náruči. Její dcera pomalu a pravidelně dýchala, zvlhlé vlásky připlácnuté ke křehkým kostem lebky.

David rychle usnul, Eva poslouchala, jak se zvuk jeho dýchání mísí s dechem jejich dítěte. Až potom, v nejtemnější noční hodině, si dovolila myslet na Jima Taylora: na ten závratný pocit spojení, tak zvláštní, tak nečekaný. Byl to jeho obličej, který Eva viděla, když pomalu upadala do spánku, dost hlubokého a temného, aby zastínil hvězdy.

TŘETÍ VERZE

***

Algonquin

New York, listopad 1963

Jim neměl v úmyslu na tu hru jít. Už měl na večer jiné plány – představení Judsonových tanečníků v kostele na Washington Square. Richard a Hannah šli s lidmi z MoMa; potom se měl konat večírek u nějakého malíře ve Village. Malíři, spisovatelé, dívky s mandlovýma očima, pohupující se do rytmu hudby, a někdo v kuchyni, rozdělující amfetamin z papírového pytlíku. Ale ty plakáty Jima pronásledovaly po celém městě od chvíle, kdy dorazil: v metru, na trafikách, přilepené na cihlových zdech i sloupech lamp. „David Curtis“ a „Harry Janus“, jména vytištěná tlustými černými písmeny. „Nová londýnská hra. Trhák!“ Rozhodl se ty plakáty ignorovat, dělal, co mohl, předstíral, že ani jedno z těch jmen nezná. A pak toho dne potom, co odešel z galerie – dohlížel na instalaci Richardovy výstavy –, se přistihl, jak míjí divadlo, zastavuje se a ptá se, jestli ještě jsou nějaké lístky na dnešní představení Bohémů.

„Jen jeden, pane,“ odpověděl pokladní. „Mám vám ho rezervovat?“

Seděl v poslední řadě na balkoně. Do lóží dole neviděl, zklamalo ho to – byl si jistý, že tam určitě je, vyskočil, aby si prohlédl řady, jestli ji neuvidí. Jeviště s přísnou, realistickou scénou – toaleta, pryčna se slamníkem, umyvadlo – bylo z jeho místa jako miniatura, divadélko pro děti.

Četl o hře, volné adaptaci La bohéme, zasazené mezi prodavače drog a prostitutky v poválečném Soho: londýnské recenze byly nadšené a doba uvádění v Royal Court byla dvakrát prodloužena. Ale ani tak Jim tenhle účinek nečekal: byl uchvácen i přes tu vzdálenost. Katz – nebo Curtis, Jim předpokládal, že tak teď o něm musí mluvit – jako básník Rodolfo (tady se jmenoval Ralph) se změnil: chvějící se, vyhublý na kost, svírající v náruči svou Mimi (tady Mary, hrála ji herečka neobvyklé, smyslné krásy: Juliet Franksová), když naposledy vydechla. Nemohl popřít, že je Katz dobrý – tak dobrý, že téměř zapomněl toho chlapa nenávidět.

Po děkovačce se davy vylily ven na Broadway. Jim se držel vzadu, ohlížel se po Harrym (a, samozřejmě, po ní). Už to bylo pár let, co Haryho naposledy viděl – určitě se nesetkali od promoce; nikdy si nebyli zvlášť blízcí, ani ve škole, a Jim na něj neměl žádné spojení, neměl jak mu dát vědět, že přijede. Počkal, až bylo foyer prázdné a rozléhající se ozvěnou, uklízečka v nažehleném pruhovaném stejnokroji vytahovala z přístěnku rozměrný vysavač.

„Hledáte někoho, pane?“ Od dveří do lóže se k němu blížil uvaděč, zlaté knoflíky uniformy vyleštěné do vrcholného lesku.

„Ano. Jsem přítel Harryho Januse, režiséra. Nevíte, jestli je…?“

Uvaděčův výraz zpřívětivěl. „Přítel z Londýna? To jste měl dlouhou cestu, pane. Koná se večírek v Algonquinu. Chcete, abych vám zavolal taxík?“

„To je v pořádku – chytím si ho. Ale děkuju vám.“

Vzduch na Broadwayi byl chladný a ostrý – zvedl se vítr, škubal za markýzy a hnal po chodníku rozervané noviny. Jim si pevněji utáhnul šálu kolem krku. Připadal si trochu neskutečně, jako by dělal něco, co dělají spíš hrdinové ve filmech. Vkročil do ulice, aby si chytil taxík. Měl štěstí: projíždějící žlutý sedan zpomalil a zastavil. Nastoupil.

„Do Algonquinu, prosím,“ požádal řidiče.

V recepci uvedl Harryho jméno. Poslíček mu vzal kabát a vedl ho chodbami pokrytými kobercem, kde bylo ticho jako v kostele, otevřel dveře a pokynul mu, aby vešel. Podal chlapci čtvrťák a vstoupil dovnitř. Najednou bylo kolem samé světlo a hluk; tmavě obložené stěny ozařovaly ošklivé kovové lustry, jazzové trio rachotilo něco od Stana Getze. Lidé – nablýskaní, módně oblečení, rozesmátí – stáli v neproniknutelných skupinkách, v rukou sklenice šampaňského. Vzal si svou sklenici z podnosu, který mu nabídl číšník, a rozhlédl se po Harrym. A po ní.

Ji uviděl dřív. Stála sama, v dlouhých zelených šatech. Vlasy měla stočené a sepnuté, odhalující opálenou pleť krku; i paže měla holé, právě zvedala sklenici ke rtům. Když ji teď viděl ve skutečnosti, uvědomil si, jak moc se pletl, když viděl její tvář v té dívce v Bristolu: Evin obličej byl její a jen její. Zužující se ostrost brady; oblouky obočí; tázavé hnědé oči. Přál si, aby vzhlédla, aby si ho všimla, ale také by se nejradši otočil a utekl.

„Jim Taylor! Co tady, u všech všudy, děláš?“ Harry byl žoviální v tučňákovském obleku, zářící, všemocný. Od univerzity přibral: obličej měl měkký, šerpa kolem pasu se napínala. Poplácal Jima po zádech místo objetí, a Jim mu to gesto oplatil. „Jsem tady pracovně. O tvojí hře mluví celé město, tak jsem si koupil lístek.“

„To jsi ale moc chytrej kluk.“ Harryho rychlé modré oči si ho pozorně prohlížely. „A co teď děláš? Pořád maluješ?“

Jim přikývl. „Ano, vlastně – když můžu. A pracuju pro jednoho sochaře – Richarda Sallese. Možná jsi o něm slyšel? Příští týden zahajuje výstavu v MoMa.“

„Vážně? To je skvělé, Jime.“ Ale Harry ho ve skutečnosti neposlouchal: už se mu díval přes rameno, usmíval se a zdravil jiný obličej. „Promineš mi, viď – je tu tolik lidí, se kterými si musím promluvit. Ale musíme se sejít, dokud tu jsi. Zavolej do divadla a požádej o moje newyorské číslo. A děkuju, že jsi přišel.“

Harry se přesunul dál, a potom – i když už nestál čelem k Evě – na sobě Jim ucítil její oči. Zvedala se v něm panika: uvidět její výraz, ať už je jakýkoli – přátelský nebo naopak – se mu najednou zdálo víc, než dokáže zvládnout. Přinutil se otočit. Pořád ještě tam byla a dívala se na něj – nezapomněl intenzitu toho pohledu – ale nebyla sama: vedle ní stála štíhlá dívka v bílých šatech. Eva se neusmívala, ale kývla na něj, jako by to bylo pozvání. A pak už přecházel prostor, který je dělil, až stál jen pár centimetrů od ní, a pak se naklonil a políbil ji na tvář.

Představila tu druhou dívku jako Rose Archerovou. Harryho přítelkyně, dodala, a tak políbil na tvář i Rose, automaticky zaznamenal její krásu, jako by se díval na její fotografii v časopise. Nebyla pro něj ve skutečnosti přítomná – ne tak jako Eva.

Díval se na Evu tak dlouho, dokud to bylo možné, aniž by vypadal nezdvořile. Trochu přibrala, ale slušelo jí to, trochu to změkčilo její ostré hrany. Vypadla unaveně, jak už matky vypadají – kolik už je tomu dítěti? Pět? Na pleti pod očima ležel lehký stín. Vzpomněl si na to první ráno, potom, co se potkali v Backs, vzbudil se v jejím pokoji dřív než ona; ani jeden toho moc nenaspali, ale teď spala, uzavřený obličej byl v šeru svítání našedlý. Znovu ho přemáhala touha ji namalovat, zachytit ji přesně tak, jak vypadá a už nikdy znovu nebude. Ale místo toho znovu usnul a ta chvíle nenávratně zmizela spolu s ostatními, zasula se do minulosti.

Povídali si – Jim, Eva a Rose. Uvědomoval si, že se jejich rty pohybují, ale sotva vnímal, co říkají: tuctové, nepodstatné věci – jak moc se mu líbila hra, jak dlouho už jsou v New Yorku. Rose se dívala z Jima na Evu. Jestli přemítala, jak dobře se ve skutečnosti znají – Eva o něm mluvila jen jako o starém Harryho kamarádovi ze školy, popis tak nedostatečný, že Jim musel bojovat s pokušením ji opravit –, nijak to nedala znát. Po nějaké době se Rose omluvila; musí jít za Harrym, bylo úžasné se s ním seznámit. Jim odpálil podobné zaprášené zdvořilosti, slyšel vlastní hlas jako z velké dálky. A pak byli sami.

„Je hezké tě vidět,“ prohodila Eva.

Jim na ni zíral. Jistě by snad našla nějaké jiné slovo než „hezké“, pomyslel si. Zdědil po otci nechuť k nedokonalosti, jak ve slovech, tak v umění. Vzpomínal si jasně na jedno nedělní odpoledne – Jimovi nemohlo být víc než sedm –, kdy mu otec dovolil být s ním v podkroví, ukazoval mu obraz lesnaté krajiny, zahalené v bílé. „Podívej,“ řekl mu otec, „myslíš si, že sníh je bílý, ale není – je stříbrný, purpurový, šedý. Dívej se pozorně. Každá vločka je jiná. Vždycky se musíš snažit ukazovat věci takové, jaké jsou, synku. Cokoliv jiného je jen předstírání.“ Trvalo roky, než Jim pochopil, jak to otec myslel, ale teď to chápal dokonale.

„Omlouvám se,“ pokračovala Eva. Musela poznat, na co myslí: vždycky mu dokázala číst z obličeje. „Nemyslela jsem ‚hezké‘. Je to stejně špatné slovo jako ‚dobré‘. Prostě nic není úplně správné, viď?“

Napsat mu ten dopis; nechat mu ho ve schránce. Jima napadlo, že ji možná nenáviděl, aspoň na nějaký čas, zatímco si přál, aby našel slova, která by mu ji mohla přivést zpátky. Ale teď by bylo k ničemu předstírat, že nějaká nenávist zbyla. „Ne,“ odpověděl. „Je to pravda. Nic není úplně správné.“

„Jim Taylor.“ Katz (nedokázal si zvyknout myslet na něj jako na Curtise), štíhlý jako toreador v černém obleku, vlasy ulízané stejně tak. „Nu, to je tedy překvapení. Co děláš v New Yorku?“

Jim k němu natáhl ruku. „Jsem asistent sochaře. Richard Sales. Zahajuje retrospektivní výstavu v MoMa.“

Katz povytáhl obočí. „Vážně? Znám jeho práci. Velice zajímavá. Chtěli bychom se na to s Evou podívat.“ Za tím pečlivě ovládaným výrazem Jim cítil otáčení a cvakání mozkových závitů toho chlapa. Nikdy neměl Katze rád, z důvodů, které nedokázal před Evou úplně vyjádřit. Potom měl dost času ty důvody najít: pokoušel se to udělat jediným způsobem, který znal, s uhlem a papírem a vrstvami olejových barev. Nikdy nemaloval samotného Katze, ale muže, kteří vypadali jako on, muže s krutými, hezkými obličeji a nevidícíma očima. Muže, kteří ve hře vždycky vyhrávali a ani se neobtěžovali naučit se pravidla.

Teď ho napadlo, že Eva si samozřejmě musela myslet, že se nikdy ani nepokusil změnit její rozhodnutí. Nebyla to pravda: když našel její dopis, popsal odpovědí celé štosy papíru. Chtěl, aby věděla, že tohle nemusí dělat; že na tom nezáleží; že ji bude milovat – milovat dítě – pořád stejně. Ale žádný z těch dopisů neposlal, prostě nenašel odvahu. Vánoce přišly a přešly – jeho matka téměř nefungovala; Jim si zvykal na denní drobnosti, jako pomáhat jí vstát, obléknout se, najíst se. Když začínal nový trimestr, připadal si prázdný, vyždímaný, sevřený otupujícím pocitem klidu, chybějících emocí. Eva se rozhodla. Aktem nejvyšší lásky přece je dopřát jí svobodu?

Teď, když stála před ním, cítil plnou váhu své chyby. Měl za ní jít. Měl ji k sobě tisknout, až by pochopila.

Ale nezbývalo mu nic, než se omluvit, říct, že už opravdu musí jít domů. U dveří se znovu otočil směrem k místu, kde stála, ale nebyla tam. Vykročil chodbou pryč. A pak, najednou, ho čísi ruka popadla za paži a zatáhla ho zpátky. Eva. Strčila mu do kapsy kousek papíru. A pak stejně rychle zmizela.

Jim šel dál, počkal, až bude v hale a poslíček mu odejde pro kabát. Až pak vzkaz rozložil. Písmena byla velká, rozmazaná, uhlově černá.

Zítra. Veřejná knihovna. Ve čtyři.

Druhá část

PRVNÍ VERZE

*

Výstava

Londýn, červen 1966

„Gilbert už si zase přinesl toho zpropadeného papouška,“ poznamenal Frank.

Eva, ponořená v půlce odstavce – bude znít líp „snad“ nebo „možná“? – zůstala očima u psacího stroje. „Vážně?“ Frank se zvedl od stolu a vydal se k otevřeným dveřím. „Neslyšíš, jak vřeští?“ Vyklonil se z nich na chodbu. „Gilberte! Zavři tomu zatracenýmu ptákovi zobák!“

Z protější kanceláře, patřící redaktorovi nekrologů Gilbertu Jonesovi – hubenému, seschlému mužíkovi, který si před nedávnem začal do práce nosit svého papouška ara – se ozvalo tlumené „No jó, no jó, nemusíš hnedka dělat povyk.“ Následovalo tupé zadunění zabouchnutých dveří.

„To je hnedka lepší.“ Frank, pořád ještě na nohou, sáhl do kapsy kalhot pro cigaretu. „Dáš si?“

Rozhodla se pro „snad“. „No, tak pojďme.“

Usadili se na nepohodlný parapet, jak měli ve zvyku: Bob Masters, literární redaktor, s nímž kancelář sdíleli, choval naprosto nevysvětlitelnou nenávist k cigaretovému kouři. Bylo pozdě odpoledne; vzduch byl vlhký, těžký, prodchnutý známým pachem smažené cibule a plných popelnic. Jejich kancelář v zadní části budovy Courieru neměla se svým ne právě podnětným výhledem na únikové východy a větrací šachty zrovna záviděníhodné umístění; nacházela se však docela šikovně hned u hlavního schodiště – šikovné to tedy bylo alespoň pro Franka, který miloval klepy a dveře na chodbu většinou nechával otevřené. Kdykoli kolem procházela za hlasitého brebentění dvojice sekretářek, pospíšil si ke dveřím a s nastraženýma ušima se do konverzace zaposlouchal. Tímto způsobem se Frankovi podařilo potvrdit jak to, že vrchní sekretářka Sheila Dewhirstová spí s šéfredaktorem, tak informaci, že jeho žena je o aféře plně informovaná a že jim v podstatě dala zelenou.

„Bob pořád nic?“ obrátila se Eva k jeho prázdnému stolu, kde opuštěný psací stroj osaměle čekal mezi vysokými stohy knih, rozličnými hromádkami papírů, obálek a šňůrek.

Frank si natáhl nohy a vyfoukl sérii dokonalých kroužků dýmu: jeden, dva, tři. Byl jen v košili bez saka, jak míval po obědě ve zvyku; husté, vzpurné vlasy – kdysi blýskavě černé – měl teď švihácky protkané stříbrem. Byl to pohledný muž – Eva slyšela, jak si o něm v kantýně sekretářky s hihňáním šeptají – pořád byl ale dojemně oddaný Sophii; Eva usoudila, že není přelétavý typ.

„Nejspíš ne,“ odpověděl. „Nejspíš oběd v Uměleckém klubu, patrně s nějakým spisovatelem. To se většinou protáhne do večeře, ne? Přece víš, co jsou ti spisovatelé zač.“ Jemně do ní dloubnul loktem, usmála se. „Jak na tom vůbec jsi?“

„S tou reportáží?“ Eva právě psala o ženské komuně ve Východním Sussexu; před pár dny se tam vypravila autem a strávila tam noc. De facto vedoucí postavou – teoreticky v komuně žádná hierarchie neexistovala – byla žena s robustním tělem a něžným hlasem jménem Theodora Hartová. Ta po tetě zdědila rozlehlé stavení a s idealismem, který mohl v pozorovateli vyvolat buď dojetí, nebo údiv nad tou bezbřehou naivitou, se tu rozhodla založit „nové matriarchální družstevní společenství“. Eva byla skeptická: jak, ptala se jich, může skutečné společenství fungovat bez jedné poloviny populace? Ženy s ní měly trpělivost, nad lahodným masem dušeným se zeleninou z vlastní zahrady jí všechny otázky zodpověděly. Pak uvolněně seděly v kruhu, pouštěly si hudbu, nechávaly kolovat jointy. „Nechápu, jak můžeš vydržet v manželství,“ divila se jedna z žen. „Aby ti mužský pořád kázal, co máš a co nemáš dělat.“ A Eva – po trávě malátná – se zasmála a odpověděla: „Jen se neboj. Jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá.“ „Ne,“ opravil ji Frank. „Jak jsi na tom s tím románem? S tím psaním, co se počítá.“

„Aha.“ Pomalu si potáhla z cigarety, užívala si jemnou chuť vinoucího se kouře. „Vůbec to není špatné, díky. Mám skoro hotovo.“

„Kdy si ho můžu přečíst?“

„Brzy. Po Jimovi, samozřejmě.“

„Jasné.“ Z cigaret zbyly jen nedopalky. Frank zamáčkl svůj do popelníku. „Tak fajn. Ještě hodinu budu dávat do latě ten Yvettin zatracený text, pak skočím do Cheesu na jedno malé. Přidáš se?“

„Ne. Dnes večer má Jim tu vernisáž.“

„No ano! Zapomněl jsem.“ Vrhl na ni omluvný pohled. „Máme se Sophií přijít?“

„Ne. Nikoho nepozval. Je to vlastně jenom v rámci školy. I když myslím, že o sobotách je to otevřené i pro veřejnost.“ Evě se příčilo, jak to zní: jako by se omlouvala za to, jak je ta výstava skromná; a nepřímo za to, jak skromné má Jim ambice. Usadila se zase ke stolu, dívala se jen na psací stroj.

„Tak dobře.“ Frank se také posadil, pod stolem překřížil nohy. „Tak možná zkusíme, jestli nás tam pustí někdy v sobotu.“

Asi za hodinu, když měla Eva reportáž hotovou a kopie ležela úhledně připravená u Franka na stole, aby si ji hned ráno mohl přečíst, vykročila do večerního města. Na Fleet Street panoval čilý ruch – ženy jako ona, upravené, v šatech s potiskem, rázovaly na autobus nebo do metra; muži v elegantních oblecích si nesli pod paží srolovaný výtisk Evening Standardu ; jiní, mladší (novináři, reklamní textaři, marketingoví šéfové; vlajkonoši nového mediálního věku) kráčeli uvolněněji, vlasy jim padaly přes límec sportovního saka.

Vlak z nádraží Victoria měl zpoždění: když do školy dorazila, bylo už skoro půl osmé. Výstava byla umístěna v chodbě přiléhající k hlavnímu vestibulu – Jim jí vyprávěl, co mu dalo práce své obrazy rozvěsit, když mu tam pod nohama zvědavě pobíhali kluci. Soucítila s ním, představovala si úzkou, matně osvětlenou chodbu. Prostor to ale ve skutečnosti byl velký, jasný, jeho malby se na pozadí bílých stěn skvěly jako strhující záblesky barev, a ona znovu nemohla pochopit, proč má potřebu zlehčovat každý svůj výsledek, každý malý krůček, který by jej mohl o něco přiblížit k úspěchu. I když si už ani nebyla jistá, co to slovo pro něj znamená: cítila, jak ten muž, kterého poznala na Cambridge – muž, do kterého se zamilovala – s velkolepými ambicemi, s všeobjímající touhou malovat, zasadit svět do rámu vlastní vize, před jejími zraky bledne jako fotografie, která příliš dlouho ležela na slunci. „Možná,“ řekl jí před pár měsíci (nejdřív si zašli do divadla, potom zůstali dlouho vzhůru u lahve vína), „že tohle je všechno, čeho kdy dosáhnu, Evo: učit, u toho trochu koketovat s malováním. Možná už jsem dospěl na vrchol.“

„Ne.“ Natáhla se k němu: stiskem ruky se mu pokusila dát najevo, jak moc důvěřuje jeho schopnostem. „To neříkej. Je to boj – to přece víš – vytvořit něco opravdu hodnotného. Musíš jenom vytrvat, Jime. Nesmíš to vzdávat.“

Zadíval se na ni tehdy – skutečně zadíval – pohledem, ze kterého jí naskočila husí kůže: v těch tmavě modrých očích se skrývala stopa něčeho, co v nich nikdy dřív nespatřila. Nedosažitelnosti; nedůvěry; chladné akceptování rostoucího rozdílu mezi jejími a jeho úspěchy. Eva na něj tehdy chtěla vykřiknout: Ne, Jime! To nedělej. Nepoužívej můj úspěch jako zbraň proti mně. Jsme přece tým, nebo ne? Neřekla ale nic, a nic neříkal ani on; po chvíli ticha mu sdělila, že jde spát, a on si nešel lehnout s ní.

Teď Jim stál pohromadě se skupinkou lidí: dalšími učiteli, pár z nich znala, rodiči, několika vychovateli. „Promiň, miláčku,“ řekla mu polohlasně. „Ty vlaky jsou hrůza.“

Zamračil se, zašeptal: „Škoda, žes tu nebyla.“ Stiskla mu ale ruku, a když se přidali k ostatním, Jimova tvář se zase uklidnila, znovu nalezla svůj obvyklý uvolněný půvab. Ředitel školy Alan Dunn – urostlý, štíhlý muž s upraveným knírem a zklamaným výrazem důstojníka na nucené dovolené – Jimovi poněkud nepřesvědčivě pogratuloval k „triumfální“ výstavě. Poté se obrátil k Evě a sdělil jí, že její poslední sloupek (když se vrátili z New Yorku, dostala novou pozici – autorka reportáží – a zároveň větší prostor na stránkách ženské rubriky) vyvolal u nich doma dost velký rozruch. „Nejsem si tak úplně jistý, jestli je zrovna nejlepší nápad říkat ženám v domácnosti, aby pověsily zástěry na hřebík. Eleanor vyhrožuje, že zahájí stávku.“

Eva otevřela ústa, aby zformulovala příhodnou odpověď – neuměla si představit, že by Eleanor Dunnová, žena z nižší šlechty, jejímiž nejoblíbenějšími konverzačními tématy byly koňské dostihy a manželské uspořádání evropské monarchie, musela kdy v domácnosti hnout prstem. Alan ale dodal: „To samozřejmě žertuju. Jste podle nás báječná. Nečteme to běžně, rozumíte, ale přesto – báječná.“ Zářivě se na ni usmál a ona mu úsměv oplatila – skoro to vypadalo, jako by jí chtěl udělit zlatou hvězdu.

Když se dopilo sherry (s plastovými kelímky je svědomitě obcházela zdráhavá dvojice nastávajících maturantů) a chodbou se rozléhalo hlasité, vyčkávající ticho prázdné školy, několik učitelů se vypravilo do hospody. Většinu z nich už Eva znala – Gavina z kabinetu angličtiny; Gerryho, Jimova kolegu, učitele umění; učitelku francouzštiny Adu oděnou v černém, kouřící jednu gauloisku za druhou, která se nebála karikování. Jim – vděčný, že zůstali až do konce – koupil rundu piva a pár pytlíků brambůrků.

Evě se točila hlava, jak toho na prázdný žaludek příliš rychle moc vypila, a také napětím z vědomí, kolik ten večer pro Jima znamená, i když to nedává najevo. Když jí v květnu oznámil, že se škola chystá uspořádat výstavu jeho prací, pokrčil při tom rameny. „Jen taková cena útěchy, že,“ okomentoval to. Nesouhlasila s ním, trvala na tom, aby si zašli na večeři a oslavili to – a opravdu si vyšli do své oblíbené restaurace v Soho na steak s hranolky. Nejdřív se rozveselil – objednal lahev chianti, působil víc jako za starých časů. Při dezertu však začal být patetický; znovu se chytil myšlenky, že tohle přece nemůže být všechno, že už se nemá na co dál těšit.

„Přemýšlel jsem o tom, Evo,“ náhle oživl a vzal ji za ruku, „že bych byl vážně rád, kdybychom měli dítě. Nechceš? Nepřišel už čas? Nenačekali jsme se už dost?“

Eva vyprázdnila sklenici; pár vteřin si dala načas, než odpověděla: „To víš, že chci dítě, Jime – to je jasné. Ale ne teď. Ne hned. Mám toho tolik na práci, a chtěla bych ještě…“

Hbitě, pohrdavě jí do toho vpadl: „Dokončit svůj magnum opus – ano, já vím. Jak bych na to mohl zapomenout?“

Nejdřív byl z učení celý nadšený. Dostal ten nápad ještě v New Yorku. Bylo to asi týden po atentátu na Kennedyho – Eva měla plné ruce práce s rozhovory, přehledy, ale přece zaregistrovala jeho odtažitost. Celé týdny se vyhýbal plátnu a barvám; když se večer vrátila z práce pro Times , byl často pryč, aniž by jí nechal zprávu, kde je. Začínaly ji trápit obavy: nejen z jeho ztráty kreativity – tu hluboce pociťovala; nemohla snést, že ta vždy tak přirozená, instinktivní touha malovat mohla najednou pohasnout – ale že v jejich manželství možná už došlo k nemyslitelnému: že snad má milenku. Svou úzkost však nenechala zaznít nahlas ze strachu, že by ji tak mohla přivolat; a potom ho jednoho večera našla doma, s krabičkami hotové číny a právě otevřenou lahví vína na stole. „Konečně jsem dospěl k rozhodnutí, Evo,“ oznámil jí. „Až se vrátíme do Londýna, začnu učit.“

Věděla, čeho se tím vzdává, alespoň prozatím – snu, že bude žít jen ze svého umění. Ewan už se etabloval: vystavovala ho známá galerie na Cork Street; ten rozhodně učit nemusel. Jim se ale opájel nově nalezeným nadšením: učení bude, řekl jí, pořád mnohem lepší, než kdyby se měl vrátit k právničině; pořád se bude zabývat uměním a malovat bude moci o prázdninách. A tak si i Eva dovolila nechat se jeho plány unést. Díky bohu, že je to takhle , myslela si. Díky bohu, že v tom není jiná žena. Díky bohu, že je s námi všechno v pořádku.

V zahrádce podniku bylo pořád ještě teplo, sametová noc voněla po pivu a posečené trávě. Učitelé byli trochu opilí, hororové historky o nenáviděných studentech podtrhovaly výbuchy smíchu. Nejstarší ze všech Ada jim líčila, jak jeden nechvalně známý sextán Alanově sekretářce poslal několik neslušných vzkazů, které se tvářily, že jsou od Alana. Tu chudinku, vyprávěla, pak často vídali v kanceláři plakat, než se nakonec na ten podvod přišlo. „Ještě jsem Alana neviděla tak zuřit,“ završila historku Ada se souhlasným pokývnutím. „Bylo to jako z – jak se jmenuje ten film s tou zuřivou gorilou? Z  King Konga .“

Jim byl zticha, pod stolem držel Evu za ruku. Myslela na jeho obrazy úhledně uspořádané na bílých stěnách: na jejich švih a údernost, živé křivky a pruhy polapené do štíhlých černých rámů. Po návratu z New Yorku jako by se znovu nadchl, znovu se zapálil pro možnosti barev. V ateliéru dole v zahradě začal zběsile malovat – po večerech, o víkendech, když začal učit na soukromé chlapecké škole v Dulwichi, jejíž ředitel Alan vypadal potěšeně, že se Jim přidal do učitelského sboru. V současnosti, o dva roky později, už Jim maloval s menší vervou – o nedělích, každý druhý večer, když nebyl moc unavený – a jeho práce se čím dál hlouběji nořila do abstrakce. Zatímco u jiných malířů se abstrakce promění ve svébytnou řeč, na Jimových obrazech zůstával význam zauzlovaný, nejasný. Eva si vážně myslela, že by se měl vrátit ke svému dřívějšímu figurativnímu stylu: skvěle mu šly portréty a krajiny; mnohá jeho starší plátna, včetně dvou jejích portrétů, zdobila stěny jejich domu.

Jednou se mu to snažila, co nejtaktněji to šlo, naznačit, ale vyjel na ni, zavrčel: „ Technika už nikoho nezajímá, Evo. Pro boha živého – copak nevidíš, že tohle už je dávno předpotopní? Svět už je někde úplně jinde.“ Eva velice dobře věděla, co tímhle myslel – otcovy obrazy. Tak rozčileného ho zažila málokdy, a tak už na něj nenaléhala.

Po zavíračce šli domů pěšky: auto měli zaparkované u školy, oba byli ale na řízení moc opilí a domů to nebylo daleko, i když většinou do kopce. V půli cesty se zastavili, aby nabrali dech. Ulice na předměstí byla temná, tichá, dole pod nimi se rozprostírala záře města.

„Myslím, že to šlo dobře,“ prohodil Jim. „Možná dám vědět Adamu Browningovi, aby se přišel podívat.“

Adam Browning byl Ewanův galerista: Ewan byl tak hodný, že mu o Jimovi pověděl, a Browning mu napsal a nabídl se, že se přijde podívat na Jimovu příští výstavu.

„Dobrý nápad,“ přikývla Eva. Naklonila se k němu a políbila ho. Jim jí ovinul paži kolem ramen a vydali se dál, do kopce, k domovu.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .