Original title: James R. Doty, MD: Into the magic shop

Copyright © 2016 by James R. Doty

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Hudson Street Press,

a member of Penguin Group (USA) LLC,

a Penguin Random House Company.

Cover design: Andrea Ho

Cover image: CLIPAREA | Custom media/Shutterstock

Czech edition © Fortuna Libri, 2016

První elektronické vydání v českém jazyce

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Translation © Kateřina Sigmundová, 2016

Vydalo nakladatelství Fortuna Libri.

www.fortunalibri.cz

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být reprodukována, ukládána

do informačních systémů nebo rozšiřována jakýmkoli způsobem,

ať už elektronicky, mechanicky, fotografickou cestou,

nebo jinými prostředky bez souhlasu majitele práv.

ISBN 9788075460554 (ePub)

ISBN 9788075460561(mobi)

Ruth a všem,

kteří sdílí své poznatky a moudrost svobodně.

Jeho Svátosti Dalajlámovi,

který mě nepřestává učit umění soucitu.

Mé ženě Mashe a dětem

Jennifer, Sebastianovi a Alexanderovi,

kteří jsou mi každý den inspirací.

ÚVOD

Překrásné věci

Když se kůže odlepí od lebky, vydá nezaměnitelný zvuk, jako když odtrhnete suchý zip. Zvuk je to hlasitý a ošklivý a také trochu smutný. Na medicíně vás neučí různé zvuky a pachy, se kterými se setkáte při operaci mozku. Měli by. Hukot masivního vrtáku, když se provrtává lebkou. Pilka, která vyplní operační sál odérem letních pilin, když se zařezává do lebeční kosti a spojuje jednotlivé vyvrtané body. Neochotné lupnutí, jak se lebka oddělí od tvrdé pleny chránící mozek jako poslední linie obrany před vnějším světem. Nůžky, které pomalu stříhají plenu. Když je mozek odhalený, lze pozorovat, jak se hýbe v srdečním rytmu a někdy jako kdyby zasténal na protest vůči vlastní nahotě a zranitelnosti – vůči odhalení jeho tajemství, které všichni vidí v ostrém světle operačního sálu.

Chlapec se v nemocničních šatech úplně ztrácí a postel jako by ho skoro celého pozřela. Čeká na zahájení operace.

„Babička se za mě modlí. A za vás také.“

Slyším, jak se chlapcova matka hlasitě nadechne a vydechne. Vím, že se snaží být statečná. Kvůli synovi. Kvůli sobě. A možná i kvůli mně. Pročísnu chlapci vlasy. Má je hnědé, dlouhé a jemné – pořád je to ještě dítě. Říká mi, že měl zrovna narozeniny.

„Chceš, abych ti ještě jednou vysvětlil, co se bude dneska dít, šampióne, nebo jsi OK?“ Má rád, když mu říkám šampióne nebo kámo.

„Usnu a vy mi z hlavy vyndáte tu ošklivou věc, takže už mě nebude bolet. Pak se uvidím s mamkou a babičkou.“

„Ta ošklivá věc“ je meduloblastom, nejčastější zhoubný nádor mozku u dětí vyskytující se v posterior fossa (spodině lebeční). Meduloblastom se nevyslovuje snadno, už vůbec ne pro čtyřleté dítě, a je jedno, zda je předčasně vyspělé. Mozkové nádory u dětí jsou opravdu ošklivá věc, takže nemám nic proti tomu pojmenování. Meduloblastom je pokroucený a často groteskní vetřelec v mimořádné symetrii mozku. Začíná mezi dvěma laloky cerebella a roste, až postupně neutlačuje pouze cerebellum, ale i mozkový kmen, dokud nezablokuje cesty, kterými proudí a obíhá tekutina v mozku. Mozek je jedna z nejkrásnějších věcí, které jsem kdy viděl. Zkoumat jeho tajemství a hledat způsoby, jak ho léčit, je privilegium, kterého si odjakživa nesmírně vážím.

„Myslím, že jsi OK. Nasadím si teď masku superhrdiny a setkáme se v té zářivé místnosti.“

Usměje se na mě. Chirurgická rouška a operační sál mohou člověka pěkně vyděsit. Proto říkám maska superhrdiny a zářivá místnost, aby se pacient nebál. Mysl je zvláštní záležitost, ale nechystám se čtyřletému klukovi vysvětlovat sémantiku. Děti jsou jedni z nejmoudřejších pacientů a lidí, se kterými jsem se setkal. Srdce dítěte je doširoka rozevřené. Dítě vám poví, co ho děsí, že je šťastné a co se mu na vás líbí nebo nelíbí. Dělá tak bez postranních úmyslů a vy nikdy nemusíte hádat, jak se skutečně cítí.

Otočím se k chlapcově matce a babičce. „Člen týmu vás bude informovat o průběhu operace. Máme v úmyslu vyjmout celou tkáň, neočekávám komplikace.“ Neříkám jim to pouze proto, že vím, že to chtějí slyšet – mám skutečně v plánu čistou a efektivní operaci, během které odstraním celý nádor a kousek zašlu do laboratoře, aby se vidělo, jak moc je ta ošklivá věc ošklivá.

Vím, že máma i babička jsou vyděšené. Uchopím je za ruku, snažím se je tím povzbudit a uklidnit. Nikdy to není snadné. Chlapcovy ranní bolesti hlavy jsou noční můrou pro každého rodiče. Máma mi věří. Babička věří Bohu. Já věřím svému týmu.

Všichni společně se pokusíme zachránit chlapečkovi život.

Po odpočítávání anesteziologa umístím chlapcovu hlavu do konstrukce a položím ho na břicho. Sundám sponky do vlasů. Obvykle to dělá sestra, ale já preferuji holit hlavu sám. Je to pro mě rituál. Pomalu holím hlavu, myslím na toho drahého chlapečka a v duchu procházím každičký detail operace. Odstraním poslední vlasy a dám je do cirkulátoru, který je umístí do malého pytlíčku určeného pro matku. Právě jsem chlapci vůbec poprvé v jeho životě ostříhal vlasy. Jeho matku to v téhle chvíli vůbec nezajímá, ale vím, že později to bude důležité. Je to milník, který si chcete zapamatovat. První stříhání vlasů. První vypadlý zub. První den ve škole. První den na kole. První mozková operace na tomhle seznamu nikdy není.

Opatrně odstřihávám jemné hnědé prameny vlasů a doufám, že můj pacient bude mít možnost zažít všechna svá další poprvé. V duchu ho vidím, jak se směje a místo předních zubů má díru. Vidím ho, jak jde do školy, na zádech má brašnu, která je velká téměř jako on, má ji přes jedno rameno. Vidím ho, jak poprvé jede na kole – zažívá první záchvěv svobody, horečně šlape do pedálů a má vítr ve vlasech. Myslím na své vlastní děti. Na ta jejich poprvé si vzpomínám s takovou přesností, že jiná varianta prostě nepřichází v úvahu. Nechci vidět budoucnost sestávající z návštěv nemocnice, léčby rakoviny a dalších operací. Celý život bude monitorován, přeci jen úspěšně přežije dětský nádor, ale odmítám počítat s budoucností, která by měla být stejná jako minulost. Nevolnost, zvracení, pády. Probouzení se brzy ráno a volání matky, protože ta ošklivá věc mu tlačí na mozek a bolí. I bez toho je v životě dost smutku. Jemně spínám vlasy a dělám si prostor pro práci. Ve spodní části lebky udělám dva body. Tudy vnikneme. Nakreslím rovnou čáru.

Operace mozku je náročná, operace v posterior fossa ještě náročnější a u malého dítěte nehorázně těžká. Tento nádor je velký, práce velmi pomalá a precizní. Celé hodiny dívání skrz mikroskop, koncentrace na jednu věc. Chirurg je vycvičený, aby při operaci vypnul vlastní tělesné projevy. Nechodí na záchod, nejí. Byli jsme vytrénováni nevšímat si bolestí v zádech, křečí ve svalech. Vzpomínám si na svůj první zážitek na operačním sále. Asistoval jsem známému chirurgovi, který proslul nejen genialitou, ale i tím, že se při operacích choval velmi nepřátelsky a arogantně. Já byl vystrašený a nervózní. Stál jsem vedle něj a po tvářích mi stékal pot. Ztěžka jsem dýchal do roušky a začaly se mi zamlžovat brýle. Neviděl jsem nástroje ani operační prostor. Dřel jsem, přestál jsem spoustu těžkostí a nyní jsem byl tady, na operaci, po které jsem odjakživa toužil, a neviděl jsem ani ň. A pak se stalo něco nemyslitelného. Z obličeje mi skápla velká kapka potu a skončila ve sterilním prostoru. Začal vyvádět. Měl to být zlatý hřeb mého života, poprvé na operaci, ale místo toho jsem kontaminoval operační prostor a byl jsem okamžitě vykopnut z operačního sálu. Nikdy na ten zážitek nezapomenu.

Dnes mám čelo suché a pohled ničím nezastřený. Srdce mi bije pomalu a klidně. Zážitky hrají velkou roli. Na operačním sále nejsem diktátor. Ani agresivní primadona. Každý člen týmu je cenný a nepostradatelný. Každý se soustředí na svou část. Anesteziolog sleduje chlapcův krevní tlak a kyslík, úroveň narkózy a rytmus srdce. Instrumentářka neustále sleduje nástroje a zásoby a zaručuje, že mám v dosahu vždy vše, co potřebuji. Za hlavou pacienta visí velký pytel, do kterého se shromažďuje krev a výrony kapalin. Na něj je napojena hadice, na jejímž druhém konci je velká odsávačka, která neustále měří hladinu kapalin, takže v každém okamžiku víme, kolik jsme ztratili krve.

Chirurg, který mi asistuje, je v posledním ročníku praxe a v týmu nový. Na cévy, mozkovou tkáň a jednotlivosti odstranění nádoru se však koncentruje stejně jako já. Nemůžeme přemýšlet o plánech na další den, ani o tom, jak to v nemocnici chodí, ani o dětech, ani o problémech v manželství. Prožíváme formu maximální bdělosti, téměř něco jako meditaci. Trénujeme mysl a mysl trénuje tělo. Když pracujete s dobrým týmem, sjednotí se váš rytmus i energie – všichni jsou v harmonii. Mysl a tělo spolupracují jako jedna sladěná inteligence.

Odstraňuji poslední kousek nádoru, který byl napojený na jednu z hlavních žil hluboko v mozku. Venózní systém posterior fossa je neskutečně komplexní. Opatrně provádím resekci posledních zbytků nádoru a asistent odsává tekutiny. Na chvilku se přestane soustředit a v ten moment protrhne žílu. Na kratičký okamžik se zastaví svět.

A pak vypukne peklo.

Vyoperovanou dutinu zaplaví krev z protržené žíly a začne prýštit krásnému chlapečkovi z hlavy. Anesteziolog se rozeřve, že chlapci rapidně klesá tlak a ztráta krve je příliš velká. Potřebuji sesvorkovat žílu a zabránit krvácení, ale přes krev nic nevidím. Sám veškerou krev neodsaji a asistentovi se příliš třese ruka, než aby mi mohl být jakkoliv k užitku.

„Zástava!“ křičí anesteziolog. Musí vlézt pod stůl, jelikož chlapec má hlavu upevněnou v konstrukci a leží na břiše s otevřeným zátylkem. Začne chlapci pumpovat hruď, druhou ruku mu drží na zádech a zoufale se pokouší zprovoznit srdce. Tekutiny pulzují intravenózně. Nejdůležitější funkcí srdce je pumpovat krev. Kouzelná pumpa, která umožňuje veškeré funkce v těle, se zastavila. Tenhle čtyřletý chlapec mi vykrvácí přímo před očima. Anesteziolog mu masíruje hruď a rána se nepřestává zaplavovat krví. Musíme zastavit krvácení, nebo zemře. Patnáct procent jde ze srdce do mozku. Když srdce přestane bít, přežívá mozek jen pouhých několik minut. Potřebuje krev, potažmo kyslík, který v krvi je. Dochází nám čas – potřebují se navzájem – mozek a srdce.

Freneticky se pokouším zasvorkovat žílu, ale za živého boha ji ve vší té krvi nevidím. Hlava chlapce je sice zafixovaná, ale masáž hrudníku způsobuje, že se trochu hýbe. Tým ví, že já vím, že nám dochází čas. Anesteziolog se na mne podívá a v očích se mu zračí hrůza – můžeme o chlapce přijít. Kardiopulmonální resuscitace (KPR) je něco, jako když se snažíte rozjet na dvojku – nelze se na ni příliš spoléhat, nota bene když neustále ztrácíme krev. Pracuji naslepo, a proto své vlastní srdce otevřu iracionální možnosti, která sahá za hranice dovedností, a začnu s tím, co jsem se učil před několika desetiletími. Ne na stáži, ani na medicíně, ale v zadní místnosti malého kouzelnického obchodu v kalifornské poušti.

Zklidním mysl.

Uvolním tělo.

A vizualizuji si přetrženou žílu. V duchu ji vidím stočenou v chlapcově neurovaskulárním systému. Poslepu do toho místa sáhnu s vědomím, že v životě toho existuje víc, než co vidíme pouhým okem, a každý z nás je schopen dělat úžasné věci nad rámec toho, co si myslíme, že je možné. Kontrolujeme vlastní osudy a já nebudu akceptovat, že by měl tento čtyřletý chlapec dnes na operačním stole zemřít.

Připravenou svorku vnořím do kaluže krve, stisknu a pomalu vytáhnu.

Krvácení přestane a poté, jakoby z velké dálky zaslechnu pípání monitoru. Nejprve slabé a nepravidelné, brzy však zesílí a ustálí se. Tak je to s každým srdcem, které se probouzí k životu.

Cítím, jak se můj vlastní tep sladil s rytmem na monitoru.

Později, po operaci, dám jeho matce vlasy z prvního ostříhání a můj malý kamarád se z anestezie probudí jako ten, kdo přežil. Bude úplně normální. Za čtyřicet osm hodin bude mluvit, a dokonce se bude smát a já mu budu moct říct, že ta ošklivá věc je pryč.

ČÁST PRVNÍ

Cesta do krámku s kouzly

1 Skutečné kouzlo

Lancaster, Kalifornie, 1968

Den, kdy jsem si všiml, že mi chybí palec, začal jako každý jiný den v létě před nástupem do osmé třídy. Dny jsem trávil ježděním na kole po městě, a to i přesto, že někdy bylo takové horko, že jsem skoro neudržel rozpálený kov řídítek. V puse jsem neustále cítil pachuť prachu – písek a plevel, hlavně psoun prériový a kaktusy, které se perou s pouštním sluncem a horkem o přežití. Neměli jsme moc peněz a já měl často hlad. Neměl jsem rád hlad. A neměl jsem rád chudobu.

Největší nárok města Lancaster na slávu bylo překonání rychlosti zvuku, které se před nějakými dvaceti lety podařilo Chucku Yeagerovi na nedaleké letecké základně Edwards. Celé dny létala nad hlavami letadla, v nichž trénovali piloti a testeři. Představoval jsem si, jaké by bylo být v kůži Chucka Yeagera a létat v Bell X-1 rychlostí Mach 1 a dosáhnout toho, co se nikomu předtím nepodařilo. Jak malý a nehostinný se mu musel Lancaster z té výšky zdát. Malý a nehostinný se zdál mně, a to jsem měl nohy jen několik centimetrů nad zemí.

Toho rána jsem si všiml, že mi chybí palec. Pod postelí jsem měl schovanou dřevěnou krabici a v ní veškeré své poklady. Malý notes s písničkami, několika tajnými básněmi a náhodně vybranými bláznivými fakty, která jsem se naučil, například, že každý den je na světě vyloupeno dvacet bank, že šneci mohou spát tři roky a že v Indianě není legální dát opici cigaretu. V krabici se dále skrýval ohmataný výtisk s oslími rohy Jak získávat přátele a působit na lidi od Dalea Carnegieho, kde se popisuje šest způsobů, jak přimět lidi, aby vás měli rádi. Všechny jsem uměl nazpaměť:

1. 1. Mějte nefalšovaný zájem o druhé.

2. 2. Usmívejte se.

3. 3. Pamatujte, že jméno je pro člověka ten nejkrásnější a nejdůležitější zvuk v jakémkoliv jazyce.

4. 4. Buďte dobrý posluchač. Povzbuzujte druhé, aby o sobě mluvili.

5. 5. Mluvte v zájmu ostatních.

6. 6. Zařiďte, aby se druhá osoba cítila důležitá – a dělejte to upřímně.

Pokoušel jsem se všechny tyhle věci dělat, když jsem s někým mluvil, ale vždy jsem se smál se zavřenými ústy, protože jsem jednou upadl, uhodil se do horního rtu o konferenční stolek a vylomil si přední mléčný zub. Následkem toho mi druhý zub narostl křivě a byl tmavě hnědý. Rodiče neměli peníze, aby mi ho nechali spravit. Cítil jsem se trapně, když jsem se měl smát a odhalovat tak zabarvený, křivý zub, takže jsem raději pořád držel rty u sebe.

Ve dřevěné krabici se kromě knihy nacházely i všechny mé kouzelnické triky: balíček označených karet, udělátko na mince, kterým bylo možné přeměnit padesátník na dolar, a nejcennější majetek: plastový konec palce, ve kterém bylo možné schovat hedvábný šátek nebo cigaretu. Kniha a kouzelnické triky pro mě byly velice důležité – byly to dárky od tatínka. Celé hodiny jsem strávil cvičením s palcem. Naučil jsem se, jak držet ruce, aby nebyl příliš nápadný, a jak do něj plynule nasoukat hedvábný šátek nebo cigaretu, aby to vypadalo, že zmizely. Dařilo se mi obelstít kamarády a sousedy ve vedlejším bytě. Ale dnes byl palec pryč. Zmizel. Vypařil se. A já z toho nebyl vůbec šťastný.

Bratr jako obvykle nebyl doma, ale mně došlo, že ho nejspíš vzal nebo aspoň věděl, kde je. Nevěděl jsem, kam každý den chodí, ale přesto jsem nasedl na kolo a rozjel se ho hledat. Palec byl mým nejcennějším majetkem. Bez něj jsem nic. Potřeboval jsem svůj palec dostat zpátky.

Projížděl jsem po osamělé Avenue I – obvykle jsem tudy na kole nejezdil, protože kromě supermarketu tu byla jen prázdná pole a tráva a drátěné ploty. Podíval jsem se na skupinku starších kluků před prodejnou, ale bratra jsem nezahlédl. Pocítil jsem úlevu, protože když byl bratr ve skupině jiných dětí, znamenalo to, že si z něj utahují a já se s nimi musím porvat, abych ho ochránil. Byl o rok a půl starší, ale menší a surovci rádi šikanují ty, kteří se neumějí sami bránit. Vedle prodejny byla optika a vedle ní obchod, který jsem ještě nikdy neviděl: Kouzelnický obchod Kaktusový králík. Zastavil jsem u chodníku před obchodem a díval se. Průčelí se skládalo z pěti skleněných panelů, po levé straně byly skleněné dveře. Slunce se odráželo na ušpiněném skle, takže jsem neviděl dovnitř, nicméně jsem s kolem přešel ke dveřím a doufal jsem, že je otevřeno. Říkal jsem si, že by mohli prodávat umělé palce a kolik tak asi stojí. Neměl jsem peníze, ale za podívání nic nedám. Zapřel jsem kolo do stojanu před obchodem a vrhl jsem rychlý pohled na skupinku chlapců před supermarketem. Vypadalo to, že si nevšimli ani mě ani mého kola, nechal jsem ho tedy ve stojanu a zatlačil do dveří. Nejdřív se ani nepohnuly, ale pak se otevřely jako mávnutím kouzelného proutku. Nad hlavou mi zazvonil zvoneček. Vešel jsem dovnitř.

Jako první jsem spatřil dlouhý skleněný pult plný balíčků karet, hůlek, plastových pohárků a zlatých mincí. U zdi se vršily těžké černé kufry, které se používají ke kouzlům na jevišti, dlouhé police plné knih o magii a kouzlení. V rohu se dokonce skvěla malá gilotina a dvě zelené krabice, které se používají k přeříznutí osoby vejpůl. Postarší žena s vlnitými vlasy četla v knize, na špičce nosu měla brýle. Usmála se, aniž vzhlédla, sundala si brýle a pak se mi podívala přímo do očí způsobem, jaký jsem u dospělého člověka ještě nezažil.

„Jsem Ruth,“ pronesla. „Jak se jmenuješ?“

Úsměv měla tak široký a oči natolik hnědé a laskavé, že jsem si nemohl pomoct a začal jsem se také usmívat. Na křivý zub jsem přitom úplně zapomněl.

„Jsem Jim,“ řekl jsem. Do té chvíle mi říkali Bob. Mé druhé jméno je Robert. Nemohl jsem si vybavit, proč mi říkali Bob, ale z nějakého důvodu jsem na otázku, jak se jmenuji, odpověděl, že „Jim“. A tak jsem odpovídal po zbytek života.

„Inu, Jime. Jsem ráda, že jsi sem zavítal.“

Nevěděl jsem, co odpovědět, a ona se mi nepřestávala dívat do očí. Nakonec si povzdechla, ale znělo to spíš šťastně než smutně.

„Jak ti mohu pomoct?“

Na okamžik jsem se zamyslel. Nemohl jsem si vybavit, proč jsem sem zavítal, a začal jsem mít pocit, jako když se houpete na židli a podaří se vám vybalancovat přesně v okamžiku, než se převrhnete dozadu. Trpělivě čekala a stále se usmívala. Našel jsem slova.

„Můj palec,“ řekl jsem.

„Tvůj palec?“

„Ztratil jsem plastový palec. Nemáte nějaké?“

Podívala se na mě a pokrčila rameny, jako kdyby neměla ponětí, o čem mluvím.

„Na kouzla. Je to kouzelnický trik. Však víte, PP, plastový palec.“

„Povím ti tajemství,“ pronesla. „O kouzelnických tricích nevím zhola nic.“ Rozhlédl jsem se po nekonečné výstavě různých mechanismů a triků všeho druhu. Pak jsem se překvapeně podíval na ženu. „Obchod vlastní můj syn, ale teď tu není. Já tu jen sedím, čtu si a čekám, až se vrátí z pochůzek. O kouzlech ani tricích s palcem nevím zhola nic. Je mi to líto.“

„To je v pořádku. Trochu se tu porozhlédnu.“

„Samozřejmě, do sytosti. A určitě mi pak řekni, zda jsi našel to, co hledáš.“ Zasmála se. Nebyl jsem si jistý, proč se směje, ale bylo to tak příjemné, že mi bylo krásně, aniž jsem k tomu měl jediný důvod.

Bloumal jsem obchodem, díval se na nekonečné řady kouzelnických karet, pomůcek a knih. Dokonce jsem narazil na vitrínu plnou plastových palců. Cítil jsem na sobě její pohled a věděl jsem, že to není stejné, jako když se na mě dívá chlapík v sousedství, když přijdu do jeho obchodu. U něj jsem si vždycky téměř jistý, že si myslí, že chci něco ukrást, a pokaždé, když do obchodu zavítám, cítím, jak podezřívavě hlídá každičký můj krok.

„Žiješ v Lancasteru?“ zeptala se Ruth.

„Ano,“ odvětil jsem, „na opačné straně města. Hledám bratra a viděl jsem váš obchod. Rozhodl jsem se, že se podívám dovnitř.“

„Máš rád kouzla?“

„Miluji kouzla,“ zareagoval jsem.

„Co na nich miluješ?“

Chtěl jsem říct, že jsou prostě skvělá a srandovní, ale z úst mi vyšlo něco úplně jiného. „Líbí se mi, že mohu něco pilovat a být v tom opravdu dobrý. Mám rád nad věcmi kontrolu. Zda trik bude nebo nebude fungovat, záleží jen a pouze na mně. A je úplně jedno, co si kdo říká nebo myslí nebo dělá.“

Žena byla chvilku zticha a já se okamžitě cítil zahanbeně za to, co jsem řekl.

„Chápu, co myslíš,“ řekla. „Pověz mi o tom triku s palcem.“

„Dobře. Plastový palec si nasadíte na svůj palec a publikum si myslí, že je skutečný. Musíte ho trošku schovávat, protože při zevrubnějším pohledu je vidět, že je falešný. Uvnitř je dutý, můžete ho z palce přesunout do dlaně nebo do druhé ruky, takhle.“ Udělal jsem klasické kouzelnické gesto – jednu ruku jsem dal před druhou a přejel jsem přes ni prsty. „Tajně předáte plastový palec z jedné ruky do druhé, můžete do něj dát hedvábný šátek nebo cigaretu a pak si znovu pohybem nasadit palec. Vypadá to, že jste kouzlem nechali něco zmizet nebo použijete postup opačně a vypadá to, že se vám v ruce něco objevilo.“

„Chápu,“ pronesla Ruth. „Jak dlouho jsi to cvičil?“

„Pár měsíců. Cvičím každý den, někdy jen několik minut, někdy i hodinu. Ale každý den. Nejdřív mi to nešlo, i když jsem používal příručku. Ale pak to šlo lépe a lépe. Zvládne to každý.“

„To zní jako dobrý trik a je super, že cvičíš, ale víš, proč to funguje?“

„Co tím myslíte?“ zeptal jsem se.

„Proč ten trik funguje na lidi? Říkal jsi, že je vidět, že palec není pravý, tak proč se lidé nechají ošálit?“

Najednou byla velmi vážná, jako kdyby opravdu chtěla, abych ji něco naučil. Nebyl jsem zvyklý, že se mě někdo, a zvlášť dospělý člověk, na něco ptá, chce po mně nějaké vysvětlení. Chvíli jsem o tom přemýšlel.

„Hádám, že to funguje proto, že kouzelník je dobrý natolik, že dokáže lidi ošálit. Nevšimnou si jeho zručné ruky. Během kouzlení musíte lidi rozptýlit.“

Na to konto se zasmála. „Rozptýlit. To je prostě dokonalé. Jsi velmi moudrý. Chtěl bys slyšet, proč si já myslím, že kouzelnické triky fungují?“ počkala, až odpovím, a opět mi přišlo zvláštní, že dospělý člověk čeká, až mu povolím, aby mi něco řekl.

„Jistě.“

„Myslím si, že kouzelnický trik funguje proto, že lidé vidí pouze to, co si myslí, že je před nimi, a nikoliv, co před nimi skutečně je. Trik s palcem funguje proto, že mysl je ošemetná věc. Vidí to, co očekává. Očekává skutečný palec, takže ho vidí. Mozek, ať je sebevíc zaneprázdněný, je ve skutečnosti neuvěřitelně líný. A také to funguje proto, že lidé se tak snadno nechají rozptýlit, jak jsi řekl. Ale nerozptýlí je gesto. Většina lidí, kteří se na kouzlo dívají, nejsou duchem přítomni. Litují něčeho, co udělali včera, obávají se, co se stane zítra, takže nejsou opravdu přítomni na kouzelnickém představení. Jak by si tedy mohli vůbec všimnout plastového palce?“

Úplně jsem nerozuměl, co říká, ale kývl jsem. Později o tom budu přemýšlet. Budu si přehrávat její slova v hlavě.

„Věřím na kouzla, ale ne na taková, která se zakládají na udělátkách, tricích a správném pohybu ruky. Víš, o jakých kouzlech mluvím?“

„Ne, ale zní to moc dobře,“ řekl jsem. Chtěl jsem, aby pokračovala. Líbilo se mi, jak si povídáme. Přišel jsem si důležitý.

„Děláš někdy nějaké triky s ohněm?“

„No, trik s palcem je možné provádět se zapálenou cigaretou, ale ještě jsem to nezkoušel. K zapálení cigarety se musí použít oheň.“

„Inu, představ si, že z malého, třepotavého světélka můžeš udělat obrovský plamen, ohnivou kouli.“

„To je skvělá představa. Jak se to dělá?“

„V tom je to kouzlo. Z malého plamínku můžeš vykouzlit obrovskou ohnivou kouli pomocí jedné jediné věci – své mysli.“

Nevěděl jsem, co má na mysli, ale ta myšlenka se mi velice líbila. Líbili se mi kouzelníci, kteří umí hypnotizovat, ohnout lžičkou silou vůle. Levitovat.

Ruth spráskla ruce.

„Líbíš se mi, Jime. Moc se mi líbíš.“

„Díky.“ Dobře se to poslouchalo.

„Budu v tomhle městě jen šest týdnů, ale pokud by se ti chtělo sem každý den chodit, naučím tě nějaká kouzla. Taková, která si nemůžeš koupit v žádném obchodě, taková, která ti pomohou, aby se opravdu stalo to, co si přeješ. Doopravdy. Bez nějakých triků. Bez plastových palců. Bez pohybu ruky. Jak se to poslouchá?“

„Proč byste to dělala?“ zeptal jsem se.

„Protože vím, jak z plamínku udělat plamen. Někdo mě to naučil a já si myslím, že je na čase, abych to teď naučila tebe. Vidím, že jsi výjimečný, a pokud sem přijdeš každý den, aniž bys jenom jednou vynechal, uvidíš to také. Slibuji. Bude to obnášet hodně práce a budeš muset procvičovat to, co tě naučím, daleko víc, než trik s palcem, ale slibuji ti, že to, co tě naučím, ti změní život.“

Nevěděl jsem, co na to říct. Nikdo mi nikdy neřekl, že jsem výjimečný. A bylo mi jasné, že pokud by se Ruth dozvěděla, kdo jsem a z jaké rodiny pocházím, vůbec by si nemyslela, že jsem výjimečný. Nebyl jsem si jistý, zda jí mám věřit, že mě může naučit, jak vykouzlit předměty odnikud, ale chtěl jsem s ní vést více rozhovorů. Její přítomnost mi dělala dobře. Byl jsem šťastnější, skoro jako kdybych byl milován, což bylo divné, vzhledem k tomu, že se vůbec neznáme. Mohla by být moje babička, až na ty oči. Oči slibovaly záhady, tajemství a dobrodružství. Žádné dobrodružství na mě nečeká, a ona mi nabízí něco, co mi může změnit život. Jak divné. Nevěděl jsem, zda je to pravda, ale dobře jsem věděl, že nemám co ztratit. Cítil jsem naději, což se mi už dlouho nestalo.

„Tak co, Jime, jsi připravený naučit se nějaká ta kouzla?“

A tahle jednoduchá otázka naprosto změnila směr mého života a všeho, co pro mě osud měl do té doby v rukávu.

2 Tělo na odpočinku

Od počátku civilizace byl zdroj lidské inteligence a vědomí záhadou. V sedmnáctém století před naším letopočtem věřili Egypťané, že inteligence sídlí v srdci. A právě srdce bylo po smrti uctíváno a uchováno spolu s ostatními orgány. Mozek měl pro staré Egypťany tak mizivou hodnotu, že ho před mumifikací rutinně vytáhli nosní dutinou a poté zničili. Ve čtvrtém století před naším letopočtem věřil Aristoteles, že mozek slouží primárně jako chladicí mechanismus krve, a proto jsou lidé (s větším mozkem) rozumnější, než „horkokrevná“ zvířata. Celých pět tisíc let trvalo, než se pohled na význam mozku změnil. Stěžejní význam mozku pro naši identitu začal být chápán jen proto, že jedinci, kteří přežili zranění hlavy způsobené nehodou nebo za války, vykazovali zhoršení myšlení nebo fungování. O anatomii a funkci mozku jsme se dozvěděli mnohé, ale pochopili jsme jen málo. Skoro celé dvacáté století se mělo za to, že mozek je pevný, neměnný a statický. Dnes víme, že mozek je velmi tvárný a může se měnit, adaptovat a transformovat. Formuje se zkušenostmi, opakováním a záměrem. Pouze díky neobyčejným technologickým vymoženostem můžeme v posledních desetiletích chápat schopnost mozku transformovat se na buněčné, genetické a dokonce i molekulární úrovni. Naučil jsem se, že každý z nás má pozoruhodnou schopnost změnit samotný systém svého mozku.

První zážitek ohledně poddajnosti mozku se odehrál v zadní místnosti kouzelnického obchodu s Ruth. Ve dvanácti letech jsem si to neuvědomil, ale v průběhu šesti týdnů mi doslova předělala mozek. Udělala něco, o čem by mnozí v té době řekli, že není možné.

Neřekl jsem nikomu o plánu chodit každý den do kouzelnického obchodu, jenže jsme zase u toho: nikdo se neptal. Léto v Lancasteru se dalo přirovnat k horkému, větrem bičovanému a zdánlivě nekonečnému očistci – neustále jsem měl podivný pocit, že bych měl něco dělat, ale nebylo co. Bytový dům, ve kterém jsem žil, obklopovala trocha udusané hlíny a amarantu. Tu a tam se v krajině našlo opuštěné auto nebo jiný kus stroje. Nechtěná, nepotřebná věc – vyhozená na místě, kde si jí nikdo nevšimne.

Děti i dospělí nejlépe fungují, když se dodržuje důslednost a spolehlivost. Mozek po obou touží. V mém domě nebylo ani jedno. Žádná pevná doba stravování, žádný budík, který vás upozorní na to, že je čas vstávat, žádný přesný čas jít spát. Pokud matce její deprese dovolily vstát z postele, mohla udělat jídlo. Tedy pokud bylo v domě jídlo. Pokud ne, šel jsem do postele o hladu nebo jsem se odebral ke kamarádovi a doufal, že mi navrhne, abych zůstal na večeři. Myslel jsem si, kdo ví, jaké mám štěstí, jelikož jsem na rozdíl od většiny svých spolužáků nemusel být doma do určité doby. Domů jsem nechodil brzy, protože jsem věděl, že se ocitnu uprostřed boje nebo nějaké jiné situace, kdy bych si jen přál být někde jinde, s někým jiným. Někdy nejvíc toužíte po někom, kdo by vám něco řekl. Protože to znamená, že jste důležití. A někdy to neznamená, že nejste důležití, jen vás nevidí, protože bolest, kterou kolem vás prožívají, vás dělá neviditelnými. Předstíral jsem, že jsem šťastný, protože jsem tak nemusel nikoho obtěžovat, aby mi říkal, že mám udělat úkoly, aby mě budil do školy nebo aby mi říkal, co si mám vzít na sebe. Ale jen jsem předstíral. Dospívající touží po svobodě, ale pouze v případě, že mají stabilní a jistý základ.

Ruth mi řekla, abych přišel do obchodu v 10 hodin. První den jsem se vzbudil brzy, s pocitem, že mám narozeniny a do toho jsou Vánoce. Nedařilo se mi usnout. Neměl jsem ponětí, co mě bude učit, a bylo mi to v podstatě jedno. Jen jsem s ní chtěl víc mluvit a bylo příjemné mít kam jít. Cítil jsem se důležitý.

Viděl jsem Ruth skrz výlohu, když jsem se první den vydal do kouzelnického obchodu na svém oranžovém kole s bílým sedadlem. Pamatuji si na to kolo naprosto přesně, protože bylo mým nejcennějším majetkem, který jsem si koupil za vlastní peníze, které jsem vydělal sekáním pozemků v horkých letních dnech. Zabrzdil jsem a všiml si, že má velkou modrou čelenku, která jí drží hnědé vlasy z čela, a brýle jí visí pod bradou. Šaty vypadaly jako velká zástěra, kterou si uvazujeme na hodinách umění. Měly přesně stejnou barvu, jako lancasterská obloha po ránu. Světlounce modré s podélnými proužky bílé. Jako první jsem každé ráno po probuzení vyhlédl z okna. Z nějakého důvodu mi pohled na modrou oblohu vždy zajistil naději.

Ruth mě přivítala širokým úsměvem a já jí ho oplatil. Srdce mi v hrudi bilo jako o závod. Věděl jsem, že je to zčásti proto, že jsem jel rychle na kole, zčásti proto, že jsem si nebyl jistý, co se bude dít. A proč. Včera to znělo jako dobrý nápad, ráno se mi nekonečnými poli jelo na kole lépe než kdykoliv jindy, ale v nastalém okamžiku jsem si nebyl celou akcí tak jistý.

Do čeho jsem se to navezl? Co když mi nebude na její kouzla stačit inteligence? Co když se dozví pravdu o mé rodině? Co když je to nějaká bláznivá paní, která mě unese kamsi do pouště a bude nad mým mrtvým tělem praktikovat černou magii? Viděl jsem film Voodoo žena a pomyslel jsem si, zda Ruth není pomatená čarodějnice, která mě přemění v monstrum a bude mě ovládat myslí, až dobude celý svět.

Ochably mi paže. Dveře byly napůl otevřené a pěkně ztěžkly. Odolávaly. Podíval jsem se na kolo, které jsem položil na bok, a na téměř prázdné parkoviště. Co to jen dělám? Proč jsem s tím souhlasil? Ještě je čas nasednout na kolo, ujet a nikdy se nevrátit.

Ruth se usmála a oslovila mě jménem. „Jime, moc ráda tě vidím. Chvilku jsem si nebyla jistá, jestli přijedeš.“ Kývla hlavou jako babička a pokynula mi, ať vstoupím. Uvnitř bylo teplo. Nepřišla mi jako pomatená čarodějnice, která má v úmyslu mě zničit.

Zatlačil jsem na dveře a otevřel je. S lehkostí se mi to podařilo.

„Upaloval jsi, jako kdyby tě honili,“ pronesla, když jsem vstoupil. Často jsem měl pocit, jako kdyby mě honili, jen jsem nevěděl, kdo.

Obličej se mi zabarvil studem. Možná vidí můj strach nebo pochybnosti. Možná má rentgenové vidění. Sklopil jsem pohled na své staré tenisky. Na pravé byla dírka. Styděl jsem se. Zatáhla jsem palce, aby si jí nevšimla.

„To je můj syn Neil. To on je ten kouzelník.“ Pokud si všimla dírky v botě, nedala to najevo.

Neil opravdu nevypadal jako kouzelník. Měl velké černé brýle a stejnou barvu vlasů jako matka. Vypadal úplně normálně. Žádný kouzelnický klobouk, plášť, plnovous…

„Slyšel jsem, že máš rád kouzla.“ Pronesl Neil hlubokým, rozvážným hlasem. Na skleněné pracovní desce měl dobrých padesát balíčků karet.

„Jo, jsou skvělá.“

„Znáš nějaké karetní triky?“ Začal Neil karty míchat rukou. Karty jako kdyby z jedné ruky do druhé lítaly. Tam a zpět, tam a zpět. Chtěl jsem se dozvědět, jak se to dělá. Ustal v pohybu a rozprostřel přede mnou karty do vějíře.

„Vyber si kartu.“

Podíval jsem se na karty. Jedna lehce vyčnívala a já si spočítal, že to má být jasná volba, a vybral jinou, více vpravo.

„Neukazuj mi ji, drž ji před sebou a podívej se na ni.“

Podíval jsem se na kartu a držel si ji těsně u hrudi pro případ, že by za mnou bylo zrcadlo. Piková dáma.

„Teď ji zakrytou polož kamkoliv na stůl a zamíchej karty. Udělej to, jak uznáš za vhodné. Do toho.“

Neil mi podal celý balíček karet a já se ho snažil zamíchat – ne jako on, ale docela obstojně.

„Zamíchej je znovu.“

Udělal jsem to a tentokrát se mi to podařilo o něco lépe. Karty byly lépe srovnané.

„A do třetice.“

Tentokrát jsem pomocí kloubů karty ohnul, takže do sebe zapadly jako ozubená kola.

„Velmi dobře.“ Předal jsem mu balíček. Začal karty jednu po druhé obracet. Jednou za čas kartu zvedl a řekl, „to není ona.“

Nakonec otočil pikovou dámu.

„To je ona. To je tvá karta.“ Zamával kartou a položil ji přede mě na pult.

„To je super!“ pronesl jsem s úsměvem a říkal si, jak to může vědět. Vzal jsem ji a otočil. Zkontroloval jsem všechny čtyři rohy, jestli není označená. Nic.

„Víš, kdo to je? Koho piková dáma reprezentuje?“

Pokoušel jsem si vzpomenout na jméno královny, o které jsme se učili v dějepise. Pamatoval jsem si pouze jednu. „Královnu Alžbětu?“

Neil se na mě usmál. „Kdyby to byl balíček anglických karet, měl bys pravdu. Ale jsou to francouzské karty a každá dáma reprezentuje jinou ženu v dějinách nebo v mytologii. Srdcová dáma a kárová dáma jsou ve francouzských kartách Judita a Ráchel, dvě mocné ženy z Bible. Křížová dáma je známá jako Argine, což není nikdo známý, je to anagram jména Regina, což v latině znamená „královna“. Piková dáma, tvá karta, je řecká bohyně Athéna. Je to bohyně moudrosti a společnice všech hrdinů. Pokud se vydáš na hrdinskou výpravu, chceš mít určitě po boku Athénu.“

„A jak jsi věděl, že je to moje karta?“

„Jak víš, kouzelník nikdy neprozrazuje své triky, ale vzhledem k tomu, že jsi přijel, aby ses něco naučil, ti tajemství mohu vyjevit.“ Neil otočil kartu v ruce. „Tenhle balíček karet je označený. Vypadá jako normální, ale pokud se podíváš pozorněji, je tady dole květina, která má osm okvětních plátků. Každý plátek reprezentuje kartu od dvou do devíti, střed květiny je desítka. Tady ty čtyři víry po straně znázorňují barvu.“ Ukázal na kraj květiny. „Když kouzelník značí karty, vystínuje buď okvětní plátky, nebo střed a okvětní plátky pro znázornění spodka, dámy a krále. Pokud není vystínováno nic, jedná se o eso. A pak si tady značíme, o kterou se jedná barvu. Podívej se na kartu a uvidíš kód. Střed a třetí okvětní plátek jsou vystínované, takže je to dáma. A tady vidíš, že jsou vystínované piky.“

Zkoumal jsem kartu. Stínování bylo nenápadné, a pokud bych o něm nevěděl, nikdy bych si toho nevšiml.

„Nějaký čas zabere studium, ale jakmile si to osvojíš, dá se to rychle číst.“

Podíval jsem se na další karty na pultu. „Jsou označené všechny balíčky?“

„Ne. Ale vidíš tu balíčky všech známých trikových karet: stripper, svengali, gaffed deck, forcing deck, mám dokonce i brainwave deck. Všechny je vyrábím. Na karty se specializuji.“

O gaffed deck jsem slyšel, obsahuje karty károvou třináctku nebo mrtvého pikového krále nebo žolíka, který drží stejnou kartu, jakou vytáhl divák z balíčku, ale tím to haslo. Další názvy zněly záhadně. Stripper a brainwave deck? Neměl jsem ponětí, co to je, ale nechtěl jsem to Neilovi přiznat.

„Víš, že za druhé světové války existovaly speciální balíčky karet vyráběné a zasílané válečným vězňům do Německa? Každou kartu bylo možné z obou stran oloupat a uvnitř byla schovaná část mapy. Když se části složily, ukázala se úniková cesta. To byl úžasný kouzelnický trik.“

Neil zasunul pikovou dámu do balíčku a podal mi ho. „Můžeš si ho nechat. Je to dárek.“

Vzal jsem karty do ruky. Nikdo mi ještě nikdy nedal nic zadarmo. „Díky,“ pronesl jsem. „Moc děkuju.“ V duchu jsem se zapřísahal, že si zapamatuji každou označenou kartu.

„Máma mi řekla, že tě chce naučit opravdu super kouzla.“

Usmál jsem se. Nevěděl jsem, co říct.

„Její kouzla dalece přesahují to, co tady vidíš.“ Máchl rukou do vzduchu. „Pomocí jejích kouzel můžeš získat všechno, co chceš. Je to podobné jako džin v lahvi, až na to, že ona tě představí džinovi ve své hlavě. Dávej pozor na to, co si přeješ.“

„Tři přání?“ zeptal jsem se.

„Tolik, kolik chceš. Ale znamená to spoustu cvičení. Je to mnohem těžší, než se učit karetní triky, i když to tak nemusí vypadat. Já musel cvičit opravdu dlouho. Prostě bedlivě poslouchej všechno, co ti řekne. Neexistují žádné zkratky. Kaž-dý krok musíš udělat přesně tak, jak ti řekne.“

Kývl jsem na Neila a zandal označené karty do kapsy.

„Teď půjdete dozadu. Máme tam malou kancelář. A pamatuj si, udělej všechno, co ti řekne.“ Podíval se na matku a usmál se.

Ruth syna poplácala po ruce a pak se zadívala na mě. „No tak, Jime. Pusťme se do toho.“

Přešla ke dveřím na protější zdi obchodu a já se vydal za ní. Neměl jsem vůbec ponětí, co dělám.

V zadní kanceláři bylo šero a byla cítit po zatuchlině. Nebyla tu žádná okna, jen starý hnědý stůl a dvě kovové židle. Koberec uprostřed místnosti byl plný hnědých chuchvalců, které čněly jako tráva. Žádné kouzelnické triky. Žádné hůlky ani plastové pohárky, karty ani klobouky.

„Posaď se, Jime.“

Ruth si sedla na jednu kovovou židli a já na druhou. Dívali jsme se do očí a koleny jsme se skoro dotýkali. Pravou nohou jsem nervózně podupával, což se mi stávalo pokaždé, když jsem byl nervózní. Seděl jsem zády ke dveřím, ale přesně jsem věděl, kde jsou, pro případ, že bych měl potřebu vyběhnout. V duchu jsem si spočítal, jak dlouho by mi zabralo se dostat ke dveřím a ke kolu.

„Jsem ráda, že jsi dnes přišel.“ Ruth se na mě usmála a má nervozita trochu ustoupila. „Jak se cítíš?“

„OK.“

„Jak se cítíš právě teď?“

„Nevím.“

„Jsi nervózní?“

„Ne,“ zalhal jsem.

Ruth mi položila ruku na pravé koleno a to se okamžitě přestalo hýbat. Opřel jsem se. Byl jsem připravený utéct, kdyby se situace jakkoliv přiostřila. Sundala mi ruku z kolene.

„Třásla se ti noha, jako kdybys byl nervózní.“

„Jen si říkám, co mě budete učit.“

„Kouzlo, které tě chci naučit, není něco, co můžeš sehnat v obchodě. Toto kouzlo existuje již celá staletí, ne-li tisíciletí a můžeš se ho naučit pouze od někoho jiného.“

Pokýval jsem hlavou.

„Ale nejdřív mi musíš něco dát.“

Byl jsem si jistý, že Ruth dám cokoliv za to, abych se od ní dozvěděl tajemství, ovšem kromě kola jsem toho moc nevlastnil.

„Co chcete?“

„Musíš mi slíbit, že to, co tě letos v létě naučím, pak naučíš někoho dalšího. A ta osoba ti bude muset slíbit, že kouzlo naučí zase někoho dalšího. A tak dále. Můžeš to udělat?“

Neměl jsem nejmenší ponětí, koho kouzlo naučím, a v té chvíli jsem nevěděl, jestli jsem schopen vůbec někoho něco naučit. Ruth se na mě upřeně dívala a čekala na odpověď a já věděl, že existuje jen jedna správná.

„Slibuji.“

Prolétlo mi hlavou zkřížit prsty za zády pro případ, že bych nenašel nikoho, koho bych kouzlo naučil, ale místo toho jsem vztyčil prsty do vzduchu jako skaut.

„Zavři oči a představ si, že jsi list ve větru.“

Otevřel jsem oči a zašklebil se. Na svůj věk jsem byl dost vysoký, ale vážil jsem něco kolem 60 kilogramů. Připomínal jsem spíš větev zapíchnutou do země než list ve větru.

„Zavři oči,“ pronesla laskavě a kývla.

Zavřel jsem oči a pokusil jsem se představit si list ve větru. Možná mě zhypnotizuje, abych si myslel, že jsem list. Viděl jsem představení hypnotizéra, který přiměl diváky, aby si mysleli, že jsou zvířata na farmě. Pak je přiměl k tomu, aby mezi sebou začali bojovat. Začal jsem se smát a otevřel jsem oči.

Ruth seděla naproti mně rovně jako svíčka, ruce měla dlaněmi položené na stehnech. Trochu si povzdechla.

„Jime, první trik obnáší naučit se, jak uvolnit všechny svaly v těle. Není to tak jednoduché, jak to zní.“

Nebyl jsem si jistý, jestli jsem někdy byl uvolněný. Přišlo mi, že jsem neustále připravený běžet nebo bojovat. Znovu jsem otevřel oči a Ruth naklonila hlavu na stranu. Zpříma se mi podívala do očí.

„Neublížím ti. Pomohu ti. Můžeš mi věřit?“

Zamyslel jsem se nad tím, co řekla. Nevěděl jsem, jestli někomu věřím, rozhodně ne dospělým. Ale nikdo mě nikdy nepožádal, abych mu věřil, a mně se ta představa líbila. Chtěl jsem Ruth věřit. Chtěl jsem se naučit to, co mi chce předat, jen to celé bylo dost zvláštní.

„Proč?“ zeptal jsem se. „Proč mi chcete pomoct?“

„Protože když jsem tě viděla, okamžitě jsem rozpoznala, že máš potenciál, a chci, abys ho také uměl rozpoznat.“

Nevěděl jsem, co je potenciál ani jak věděla, že nějaký mám. Také jsem tenkrát nevěděl, že nejspíš vidí potenciál v každém, kdo toho léta roku 1968 vejde do kouzelnického obchodu.

„OK,“ pronesl jsem. „Věřím vám.“

„Dobrá tedy. To je dobrý začátek. Teď se soustřeď na své tělo. Jak se cítíš?“

„Nevím.“

„Představ si, že jedeš na kole. Jak se tvé tělo cítí, když jedeš opravdu rychle?“

„Cítím se dobře, myslím.“

„Co právě teď dělá tvé srdce?“

„Bije,“ pronesl jsem s úsměvem.

„Pomalu nebo rychle?“

„Rychle.“

„Dobře. Jak je to s rukama?“

Podíval jsem se na ruce a uvědomil jsem si, že se držím kraje židle. Uvolnil jsem sevření.

„Jsou uvolněné.“

„OK. A co dech? Hluboký nebo mělký?“

Ruth se zhluboka nadechla a vydechla. „Tak nebo tak?“ Začala dýchat rychle jako pes.

„Myslím, že něco mezi.“

„Jsi nervózní?“

„Ne,“ zalhal jsem.

„Zase se ti třese noha.“

„Možná trochu ano.“

„Tělo nám dává spoustu znamení o tom, co se v nás odehrává. Je to opravdu úžasné. Někdo se tě zeptá, jak se cítíš, a ty můžeš říct „nevím“, protože možná nevíš nebo to možná nechceš říct, ale tělo vždycky ví, jak se cítíš, jestli se bojíš, jestli jsi šťastný, nadšený, nervózní, naštvaný, žárlivý, smutný. Mysl si může myslet, že nevíš, ale tělo ti to poví, když se zeptáš. Má svou vlastní mysl. Reaguje. Odpovídá. Někdy reaguje správným způsobem, někdy ne. Rozumíš tomu?“ Došlo mi, jak je to pravdivé.

Vždy, když jsem přišel domů, jsem okamžitě věděl, jakou má matka náladu. Nemusela říct jediné slovo. Cítil jsem to v břiše.

Pokrčil jsem rameny. Snažil jsem se sledovat, co říká.

„Jsi někdy opravdu hodně smutný nebo naštvaný?“

„Někdy ano.“ Býval jsem hodně naštvaný, ale nechtěl jsem to říct.

„Chci, abys mi pověděl o okamžiku, kdy jsi byl opravdu naštvaný nebo ses skutečně bál – a pak si budeme povídat o tom, jaký to vyvolává pocit v těle, když o tom vyprávíš.“

Začal jsem usilovně přemýšlet. Nevěděl jsem, co říct. Měl bych jí říct o tom, jak jsem chodil do katolické školy, jeptiška mi dala facku a já ji bezmyšlenkovitě oplatil? Nebo možná o čtvrtečním večeru, kdy přišel otec jako obvykle opilý? Nebo o tom, co řekl doktor, když jsem odvezl matku do nemocnice, jak jsem ho chtěl uhodit nebo zalézt do díry, nejlépe obojí?

„Jime, máš tak hlasité myšlenky, že je slyším, ale nedaří se mi jim rozumět. Pověz mi, co si myslíš právě teď.“

„Přemýšlím o všech věcech, které vám nechci říkat.“

Usmála se. „To je v pořádku. Nic, co řekneš, nebude špatně. Mluvíme o tom, jak ses cítil. Pocity nejsou dobré ani špatné. Jsou to jen pocity.“

Tak úplně jsem nevěřil tomu, co říkala. Za své pocity, za vztek, smutek a všechny různé emoce, které nade mnou měly vládu, jsem se neskutečně styděl. Chtělo se mi utéct.

„Noha se ti třese jako blázen,“ řekla. „Budu počítat do tří a pak prostě začni vyprávět. A nepřemýšlej nad tím, co budeš říkat, OK? Budu počítat do tří. Připraven?“

Stále jsem se freneticky pokoušel uklidnit se, všechny myšlenky a pocity a najít něco, co by nebylo tak nepříjemné. Nechtěl jsem ji odstrašit.

„Jedna…“

Co když je katolička a vyděsí ji, když se dozví, že jsem dal jeptišce facku a že mě kvůli tomu vyhodili ze školy? Že mě poslali ke starší sestře a jejímu manželovi, kde jsem se také porval a také mě vyhodili ze školy? Co když nebude chtít, abych přišel, protože jsem příliš násilnický?

„Dva…“

Co když jí řeknu o tom, jak strašně jsem byl naštvaný na tátu, když v opilosti zdemoloval auto, a proto teď musíme jezdit s promáčklým předkem, s nárazníkem, který drží jen pomocí provazu a celé to křičí do světa: podívejte, jsme tak chudí, že si nemůžeme dovolit ani opravu auta! Co když si bude myslet, že jsem špatný syn?

„Tři… do toho!“

„Můj táta pije. Ne denně, ale hodně. V pití nepřestává, někdy zmizí na celé týdny a nechá nás úplně bez peněz, jen s dávkami, které zdaleka nestačí. Když nepije, našlapujeme všichni po špičkách a snažíme se nerušit ho. Když pije doma, řve, nadává a ničí věci, máma se pak rozbrečí. Bratr zmizí a já se schovám v pokoji, ale pro případ, že by se to hodně zvrtlo, raději poslouchám, abych byl k dispozici. Dělám si o mámu starosti. Je často nemocná a skoro pořád v posteli. Přijde mi, že po každém dalším tátově opileckém extempore je to s ní horší, hádají se. Když je doma, tak na něj řve, když odejde, ztichne. Nevstává z postele, nejí, nic nedělá. Nevím, co mám dělat.“

„Pokračuj, Jime.“ Opravdu mě poslouchá. Skutečně chce slyšet, co říkám. Nevypadá, že by ji to šokovalo. Chápavě se usmívá, jako kdyby věděla, o čem mluvím, nebo přinejmenším si o mě rodině nemyslí nic špatného proto, že jsme chudí. „Pokračuj,“ pronesla povzbudivě.

„Jednou jsem přišel ze školy a všude ticho. Takové to divné ticho. Vešel jsem do matčina pokoje, byla v posteli. Spolykala celé balení prášků. Byly to prášky na uklidnění, ale vzala si jich moc. Rozběhl jsem se k sousedům a požádal je, jestli by nás mohli odvézt do nemocnice. Už v nemocnici byla, máma, chci říct – už to předtím udělala. V nemocnici je máma zase v posteli a já sedím vedle ní. Slyším, jak si za plentou povídají. Jeden člověk je hrozně naštvaný, že musí vyplňovat všechny ty papíry, říká, že máma tady už byla a že je unavený z toho, jak tyhle typy lidí mrhají jeho časem. Nějaká žena se zasměje a pronese něco ve smyslu „možná je to naposled“. Nedaří se mi to pochopit, pak se oba zasmějí a já mám takový vztek, že bych nejraději odtrhl plentu a zařval na ně. Lidé v nemocnici by se takhle chovat neměli. Jsem naštvaný na mámu, protože nechápu, proč to musí dělat. Není to fér, je to trapné a jsem naštvaný na tátu, který v ní vzbouzí vztek a smutek. Jsem naštvaný na ně na oba a na všechny v nemocnici a někdy jsem opravdu hodně, k smrti naštvaný.“

Nejsem si jistý, co dělat, teď když jsem domluvil. Ruth sedí naproti mně a já jen zírám na tu blbou díru v blbé tenisce.

„Jime.“ Ruth tiše vysloví mé jméno. „Jak se v této chvíli cítí tvé tělo?“

Pokrčím rameny. Říkám si, co si o mně asi myslí, když se dozvěděla, z jaké jsem rodiny.

„Jaké máš pocity v žaludku?“

„Je mi trochu špatně.“

„Jaké máš pocity v hrudníku?“

„Mám ho stažený. Trochu mě bolí.“

„A co hlava?“

„V hlavě mi buší.“

„A co oči?“

Nevím proč, ale v okamžiku, kdy vyslovila tu otázku, jsem chtěl jen zavřít oči a brečet. Nechci brečet. Nechci, ale nemohu si pomoct. Po tváři se mi skutálí slza.

„Oči mě trochu pálí, hádám.“

„Díky, že jsi mi vyprávěl o rodičích, Jime. Někdy je potřeba přestat přemýšlet o tom, co bychom měli říct, a prostě říct, co je potřeba.“

„To se lehko řekne.“

Oba jsme se tomu zasmáli a mně se udělalo trochu lépe.

„Hruď už nemám tak sevřenou.“

„Dobře. To je dobře. Naučím tě, jak uvolnit každý sval v těle, a chci, abys to cvičil hodinu denně. Všechno, co spolu budeme každé ráno procvičovat, budeš procvičovat také večer doma, něco jako domácí úkol. Uvolnění, může to znít jednoduše, ale ve skutečnosti je to velmi, velmi těžké a obnáší to hodně cvičení.“

Pořád jsem si nebyl jistý, jestli si vzpomenu na okamžik v životě, kdy jsem byl uvolněný. Často jsem byl unavený, ale jestli jsem se někdy cítil uvolněný, nevím. Ani jsem si nebyl jistý, co to znamená.

Ruth mi řekla, abych se pohodlně usadil a zavřel oči. Znovu mě instruovala, aby si představil, že jsem list ve větru. Představa, jak letím ulicemi, se mi líbila. Cítil jsem se na židli lehčí.

„Nehrb se. Chceš být bdělý a chceš se na své svaly spolehnout, i když budou uvolněné. Zhluboka se nadechni a vydechni. Třikrát za sebou. Nadechni se nosem a vydechni ústy.“

Nadechl jsem se co nejvíc, jak jsem dokázal. Třikrát.

„Teď se soustřeď na prsty u nohou. Mysli na ně. Ciť je. Trošku jimi zakruž, zahýbej s nimi a pak je uvolni. Zhluboka se nadechni, pak pomalu vydechuj. Nepřestávej dýchat a soustřeď se na nohy. Cítíš, jak ti stále více těžknou.“

Několikrát jsem se zhluboka nadechl, vydechl a snažil jsem se soustředit na prsty u nohou. Člověk by si řekl, že je to snadné, ale nebylo. Zakroutil jsem prsty v teniskách a říkal jsem si, že bych před začátkem školy bral nové boty. Začal jsem přemýšlet, že nemám peníze a na prsty jsem dočista zapomněl.

Ruth jakoby pokaždé věděla, že se soustředím na něco jiného než na prsty. Pokaždé, když jsem se v myšlenkách někam zatoulal, mi ve stejné vteřině řekla, abych se znovu hluboce nadechl. Nemohu říct, jak dlouho jsem musel dýchat a myslet na prsty u nohou, ale přišlo mi to jako celá věčnost.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Krámek s kouzly.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.