OBÁLKA

PATITUL

ZAJIŠTĚNÍ
A UTVRZENÍ DLUHŮ

TITUL

ZAJIŠTĚNÍ
A UTVRZENÍ DLUHŮ

Sestavili

Petr Lavický a Petra Polišenská

VZOR CITACE

Vzor citace: Lavický, P.; Polišenská, P. Judikatura k rekodifikaci. Zajištění a utvrzení dluhů. Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2015, s. 312.

© Wolters Kluwer, a. s., 2015

ISBN: 978-80-7478-905-2 (brož.)

ISBN: 978-80-7478-906-9 (e-pub)

OBSAH

Úvod

Seznam zkratek

Část I

Text občanského zákoníku č. 89/2012 Sb.

ČÁST II

Judikatura

1. Obecná ustanovení

2. Ručení

3. Finanční záruka

4. Zajišťovací převod práva

5. Dohoda o srážkách ze mzdy nebo jiných příjmů

6. Smluvní pokuta

7. Uznání dluhu

Část III

Přílohy

Důvodová zpráva k občanskému zákoníku č. 89/2012 Sb.

Občanský zákoník z roku 1964

Obchodní zákoník z roku 1991

Obecný zákoník občanský

ÚVOD

V tomto svazku přehledu judikatury k rekodifikaci soukromého práva jsou zařazena rozhodnutí věnovaná problematice zajištění a utvrzení dluhů, kterou občanský zákoník č. 89/2012 Sb. („o. z.“) upravuje v § 2010 až 2054.

V porovnání s dosavadním stavem jsou již ze samotného označení této části právní úpravy zřejmé dvě změny: místo zajištění pohledávky se terminologie občanského zákoníku přiklání k zajištění dluhu, dále se vedle zajištění rozeznává také utvrzení dluhu. Rozlišování mezi zajištěním a utvrzením dluhu vysvětluje důvodová zpráva tím, že utvrzením dluhu není na rozdíl od jeho zajištění hospodářsky zabezpečena pohledávka věřitele. V souladu s tím § 2010 odst. 1 o. z. v první větě zajištění dluhu charakterizuje jako závazek třetí osoby za dlužníkovo plnění věřiteli nebo ve prospěch věřitele, popř. tím, že někdo dá věřiteli nebo v jeho prospěch majetkovou jistotu, že dlužník svůj dluh splní. K zajištění v tomto smyslu patří nejen ručení, bankovní záruka a zajišťovací převod práva, jež jsou upraveny v obligační části kodexu, ale také zástavní právo, které má svou samostatnou úpravu v souladu s jeho povahou mezi věcnými právy.

Dluh lze utvrdit buď sjednáním smluvní pokuty, nebo uznáním dluhu. Ani jeden z těchto institutů neposkytuje věřiteli vyšší garance toho, že jeho dluh bude uspokojen. Oba však postavení věřitele významně posilují (utvrzují). Uznání dluhu tím, že zakládá vyvratitelnou domněnku existence dluhu; smluvní pokuta potom má působit na dlužníka podle důvodové zprávy jako další motivační faktor ke splnění dluhu.

K jednotlivým prostředkům zajištění a utvrzení dluhu lze ve stručnosti uvést následující:

Ručením zajišťuje dluh třetí osoba (ručitel) tak, že se zavazuje uspokojit pohledávku věřitele, pokud dlužník svůj dluh nesplní. Právní úprava ručení je obsažena v § 2018 až 2028 a za její předchůdkyni lze v zásadě považovat regulaci ručení v obchodním zákoníku z roku 1991 (viz jeho § 303 až 312).

Z obchodního zákoníku rovněž vychází regulace finanční záruky, jejíž podstata spočívá v tom, že se výstavce zavazuje v záruční listině, že podle této listiny uspokojí věřitele do výše určité peněžní částky, nesplní-li dlužník určitý dluh nebo naplní-li se jiné podmínky určené v záruční listině. Oproti obchodnímu zákoníku se tento institut již obecně neoznačuje jako bankovní záruka (viz § 313 až 322 obchodního zákoníku), ale jako finanční záruka. Důvodem je okolnost, že podle občanského zákoníku již výstavcem nemusí nutně být jenom banka. Pro případy, že banka (zahraniční banka nebo spořitelní a úvěrní družstvo) bude výstavcem, však i nová úprava zachovává označení bankovní záruka; viz druhá věta § 2029 odst. 1 o. z.

V porovnání s dosavadním stavem se dostává většího prostoru zajišťovacímu převodu práva (§ 2040 až 2044 o. z.). Tento zajišťovací institut se zakládá na smlouvě, kterou s věřitelem uzavře buď sám dlužník, nebo třetí osoba; touto smlouvou se věřiteli dočasně převádí určité právo. Typicky půjde o právo vlastnické, a to mnohdy k nemovitostem evidovaným v katastru nemovitostí. V takovém případě zajištění vznikne až zápisem do katastru nemovitostí, a nikoliv samotnou smlouvou (§ 2041 o. z.), přičemž dočasný charakter převodu má být zapsán také; s tím ostatně výslovně počítá § 23 odst. 2 písm. f) katastrálního zákona. Poté, co důvod zajištění pomine, je nutno zařídit, aby třetí osoba měla možnost vykonávat právo, které bylo za účelem zajištění převedeno na věřitele, v plném rozsahu. K dosažení tohoto cíle vede buď cesta fiduciárního převodu, spočívajícího v tom, že věřitel musí novým právním jednáním převést toto právo na jeho původního nositele, nebo cesta naplnění rozvazovací podmínky. Nebude-li ve smlouvě nic sjednáno, uplatní se vyvratitelná domněnka, že zajišťovací převod práva byl vázán na rozvazovací podmínku, že dluh bude splněn (§ 2040 odst. 2 o. z.). Tato konstrukce je pro osobu poskytující zajištění výrazně výhodnější, neboť obnovení jejího právního postavení není vázáno na další právní jednání věřitele.

Posledním prostředkem zajištění dluhu, upraveným v této části občanského zákoníku, je dohoda o srážkách ze mzdy nebo jiných příjmů. Rozdíl oproti předcházející úpravě spočívá především ve výslovné regulaci nesení nákladů spojených s placením srážek. Podle § 2046 o. z. tyto náklady nese plátce mzdy nebo platu; má-li však plnit současně podle několika dohod o srážkách ze mzdy nebo platu, jdou náklady spojené s placením srážek podle druhé a další dohody k tíži dlužníka.

Mezi prostředky utvrzení dluhu řadí občanský zákoník smluvní pokutu a utvrzení dluhu. Obě úpravy navazují na dosavadní právní stav, obsažený v občanském a obchodním zákoníku. Z toho také plyne zásadní použitelnost většiny předcházející judikatury.

Ohledně podrobného výkladu jednotlivých ustanovení zajišťujících a utvrzujících dluhy se odkazuje na komentářovou literaturu k občanskému zákoníku č. 89/2012 Sb., která je již v současné době k dispozici.

Brno, březen 2015

Autoři

SEZNAM ZKRATEK

Prameny:

ASPI Automatizovaný systém právních informací, Wolters Kluwer, a. s.

C Soubor civilních rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu

R Rozhodnutí a stanoviska uveřejněná ve Sbírce rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu

S IV Sborník stanovisek, zpráv o rozhodování soudů a soudních rozhodnutí Nejvyšších soudů ČSSR, ČSR a SSR 1970–1983

Sb. NSS Sbírka rozhodnutí Nejvyššího správního soudu

Sb. ÚS Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu

SoJ Soudní judikatura z oblasti občanského, obchodního a pracovního práva

Vážný Sbírka rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu (Vážného sbírka)

www.nsoud.cz internetové stránky Nejvyššího soudu ČR

Právní předpisy:

c. ř. s. zákon č. 113/1895 ř. z., o soudním řízení v občanských rozepřích právních (civilní řád soudní)

o. z. zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

obč. zák. zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, v hist. souvislostech též císařský patent č. 946/1811 Sb. z. s., Obecný zákoník občanský

obch. zák. zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

o. s. ř. zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

ZKV zákon č. 328/1991 Sb., o konkursu a vyrovnání

Ostatní:

KS krajský soud

NS Nejvyšší soud

ÚS Ústavní soud

VS vrchní soud

ČÁST I

Text občanského zákoníku č. 89/2012 Sb.

Díl 8

Zajištění a utvrzení dluhů

Oddíl 1

Obecná ustanovení

§ 2010

(1) Dluh lze zajistit, zaváže-li se třetí osoba věřiteli nebo ve prospěch věřitele za dlužníkovo plnění, anebo dá-li někdo věřiteli nebo ve prospěch věřitele majetkovou jistotu, že dlužník svůj dluh splní. Utvrdit lze dluh ujednáním smluvní pokuty nebo uznáním dluhu.

(2) Spravuje-li jistotu ve prospěch věřitele jiná osoba, může tato osoba uplatnit proti dlužníku nebo poskytovateli jistoty stejná práva a plní vůči nim stejné povinnosti jako věřitel.

§ 2011

Věřitel sdělí tomu, kdo dal jistotu, na jeho žádost kdykoli a bez zbytečného odkladu, jaká je výše zajištěného dluhu.

Jistota

§ 2012

(1) Kdo je povinen dát jistotu, učiní své povinnosti zadost zřízením zástavního práva.

(2) Není-li někdo s to dát jistotu zřízením zástavního práva, dá jistotu způsobilým ručitelem. Má se za to, že způsobilým ručitelem je osoba, která může být žalována v tuzemsku a která má vhodný majetek.

§ 2013

Nikdo není povinen přijmout věc jako jistotu do částky vyšší, než kolik činí dvě třetiny obvyklé ceny.

§ 2014

(1) Má se za to, že stavební pozemek nebo nemovitá věc sloužící podnikatelským účelům jsou dostatečnou jistotou do poloviny obvyklé ceny. Má se za to, že právo stavby je dostatečnou jistotou do výše poloviny obvyklé ceny, pokud úplata ujednaná jako stavební plat bude splacena nejpozději pět let před zánikem práva stavby.

(2) Má se za to, že cenný papír zajišťující bezpečný výnos je dostatečnou jistotou do tří čtvrtin obvyklé ceny.

(3) Vklady v bankách nebo spořitelních a úvěrních družstvech jsou způsobilou jistotou do výše pojištění.

§ 2015

(1) Jistota zajišťuje úroky z peněžitého dluhu nejvýše do výše zákonné úrokové sazby; to neplatí, byl-li ten, kdo jistotu dává, seznámen před poskytnutím jistoty, jaké úroky věřitel a dlužník ujednali.

(2) Je-li zajištěn dluh již úročený, jsou zajištěny i úroky, které dosud nepřirostly.

§ 2016

Zakládá-li se jistota různých věřitelů na různých právech k téže věci, uspokojí se v rozsahu těchto práv a v pořadí podle vzniku zajištění postupně v první skupině věřitelé zajištění věcným právem zapsaným ve veřejném seznamu nebo rejstříku zástav a ve druhé skupině věřitelé zajištění věcným právem nezapsaným ve veřejném seznamu nebo v rejstříku zástav. Poté se ve třetí skupině uspokojí věřitelé zajištění závazkovým právem.

§ 2017

(1) Ztratí-li jistota na ceně tak, že se zajištění stane nedostatečným, má věřitel právo žádat od dlužníka, aby zajištění bez zbytečného odkladu přiměřeně doplnil; pokud to dlužník neučiní, stane se splatnou ta část pohledávky, která není zajištěna.

(2) Ustanovení odstavce 1 se použije i v případě, když byla jistota oprávněně čerpána.

K obecným ustanovením viz rozhodnutí č. 1 až 7.

Oddíl 2

Zajištění dluhu

Ručení

§ 2018

(1) Kdo věřiteli prohlásí, že ho uspokojí, jestliže dlužník věřiteli svůj dluh nesplní, stává se dlužníkovým ručitelem. Nepřijme-li věřitel ručitele, nemůže po něm nic žádat.

(2) Ručitelské prohlášení vyžaduje písemnou formu.

§ 2019

(1) Ručení předpokládá platný dluh dlužníka; ručení lze poskytnout i pro dluhy budoucí nebo podmíněné, jakož i za soubor dluhů určitého druhu vznikajících dlužníku v určité době nebo soubor různých dluhů z téhož právního důvodu.

(2) Platnosti ručení nebrání, je-li závazek dlužníka neplatný pro nedostatek jeho způsobilosti zavazovat se k povinnostem, pokud o tom ručitel při převzetí ručitelského závazku věděl nebo vědět musel.

§ 2020

Je-li ručením zajištěna pouze část dluhu, nesnižuje se rozsah ručení částečným plněním, zůstává-li dluh nesplněn ve výši, v jaké je zajištěn ručením.

§ 2021

(1) Věřitel má právo požadovat splnění na ručiteli, nesplnil-li dlužník v přiměřené lhůtě dluh, ač jej k tomu věřitel v písemné formě vyzval. Výzvy není třeba, nemůže-li ji věřitel uskutečnit nebo je-li nepochybné, že dlužník dluh nesplní.

(2) Bylo-li ručení ujednáno na určitou dobu, je právo věřitele zachováno i v případě, že věřitel v této době ručitele k plnění vyzval.

§ 2022

Ručitel může plnění odepřít, pokud věřitel zavinil, že pohledávka nemůže být uspokojena dlužníkem.

§ 2023

(1) Ručitel může vůči věřiteli uplatnit všechny námitky, které má proti věřiteli dlužník.

(2) Uplatní-li ručitel námitky, které mu sdělil dlužník, nahradí dlužník ručiteli náklady, které mu vznikly, byly-li námitky neúspěšné.

§ 2024

Uspokojí-li ručitel věřitele bez vědomí dlužníka, může dlužník uplatnit vůči ručiteli všechny námitky, které byl oprávněn uplatnit vůči věřiteli, kdyby na něm věřitel splnění vymáhal. Dlužník však nemůže vůči ručiteli uplatnit námitky, na které dlužník ručitele neupozornil bez zbytečného odkladu poté, co mu ručitel oznámil, že věřitel uplatnil právo z ručení.

§ 2025

(1) Právo věřitele vůči ručiteli se nepromlčí před promlčením práva vůči dlužníkovi.

(2) Uznání dluhu dlužníkem je účinné vůči ručiteli, vysloví-li s tím ručitel souhlas.

§ 2026

(1) Ručení zaniká zánikem dluhu, který zajišťuje.

(2) Ručení však nezaniká, pokud dluh zanikl pro nemožnost plnění dlužníka, a ručitel jej splnit může, nebo pro zánik právnické osoby, která je dlužníkem.

§ 2027

Zaručí-li se za týž dluh více ručitelů, ručí každý z nich věřiteli za dluh celý. Ručitel má vůči ostatním ručitelům stejná práva jako spoludlužník.

§ 2028

Zákonným ručením za nepeněžitý dluh je zajištěna peněžitá pohledávka, která věřiteli přísluší při porušení zajištěného dluhu.

K ručení viz rozhodnutí č. 8 až 43.

Finanční záruka

§ 2029

(1) Finanční záruka vzniká prohlášením výstavce v záruční listině, že uspokojí věřitele podle záruční listiny do výše určité peněžní částky, nesplní-li dlužník věřiteli určitý dluh, anebo splní-li se jiné podmínky určené v záruční listině. Je-li výstavcem banka, zahraniční banka nebo spořitelní a úvěrní družstvo, jedná se o bankovní záruku.

(2) Záruční listina vyžaduje písemnou formu.

§ 2030

Při zajištění nepeněžité pohledávky se má se za to, že je do výše určené záruční listinou zajištěna peněžitá pohledávka, která věřiteli přísluší při porušení zajištěné povinnosti plnit.

§ 2031

(1) Potvrdí-li finanční záruku jiný výstavce, může věřitel uplatnit právo z finanční záruky vůči kterémukoli z těchto výstavců.

(2) Výstavce, který potvrdil finanční záruku a na tomto základě plnil, má právo na náhradu vůči výstavci, který jej o potvrzení finanční záruky požádal.

§ 2032

Poskytl-li výstavce finanční záruku na žádost jiného výstavce, má výstavce, který záruku poskytl, vůči žádajícímu výstavci právo na náhradu, pokud z poskytnuté záruky plnil a dodržel podmínky určené v žádosti.

§ 2033

Oznámí-li výstavce další osobě, že jiný výstavce poskytl finanční záruku, nevznikne z toho oznamujícímu výstavci povinnost z finanční záruky; způsobí-li však nesprávným oznámením škodu, nahradí ji.

§ 2034

(1) Výstavce ručí za splnění zajištěného dluhu do výše a za podmínek uvedených v záruční listině. Výstavce může vůči věřiteli uplatnit pouze námitky, jejichž uplatnění záruční listina připouští.

(2) Zajišťuje-li finanční záruka splnění dluhu, nemá částečné plnění dluhu účinek na rozsah finanční záruky, pokud je výše nesplněného dluhu alespoň stejná jako výše částky, na kterou zní záruční listina.

§ 2035

(1) Jsou-li podmínky uvedené v záruční listině splněny, splní výstavce povinnost z finanční záruky, pokud jej k tomu věřitel vyzve v písemné formě. Podmiňuje-li záruční listina plnění výstavce předložením určitého dokumentu, musí být předložen při výzvě nebo bez zbytečného odkladu po ní, avšak vždy za trvání finanční záruky.

(2) Nevyplývá-li ze záruční listiny něco jiného, nemůže výstavce uplatnit vůči věřiteli námitky, které by vůči němu byl oprávněn uplatnit dlužník. Předchozí výzva věřitele, aby dlužník splnil dluh, se vyžaduje, stanoví-li to záruční listina.

§ 2036

Právo na plnění ze záruky může věřitel postoupit. Připouští-li to záruční listina, může věřitel postoupit i právo uplatnit finanční záruku; tímto postoupením se převádí i právo na plnění ze záruky.

§ 2037

Je-li výstavce povinen podle záruční listiny plnit ve prospěch oprávněného jinému výstavci, je povinen plnit na účet oprávněného u tohoto výstavce.

§ 2038

Finanční záruku lze omezit na určitou dobu. Neuplatní-li věřitel vůči výstavci své právo v době určené záruční listinou, finanční záruka zanikne.

§ 2039

(1) Dlužník nahradí výstavci to, co plnil podle záruční listiny vystavené v souladu s uzavřenou smlouvou. Uzavřela-li s výstavcem smlouvu o poskytnutí finanční záruky třetí osoba, nahradí tato osoba výstavci, co plnila podle záruční listiny vystavené v souladu se smlouvou.

(2) Dlužník nemůže vůči výstavci uplatnit námitky, které by mohl uplatnit vůči věřiteli, neujednal-li s ním, že si výstavce vůči věřiteli uplatnění takových námitek vyhradí v záruční listině.

K finanční záruce viz rozhodnutí č. 44 až 50.

Zajišťovací převod práva

§ 2040

(1) Smlouvou o zajišťovacím převodu práva zajišťuje dlužník nebo třetí osoba dluh tím, že věřiteli dočasně převede své právo.

(2) Má se za to, že zajišťovací převod práva je převodem s rozvazovací podmínkou, že dluh bude splněn.

§ 2041

Týká-li se zajišťovací převod práva věci zapsané ve veřejném seznamu, vzniká zajištění zápisem do tohoto seznamu; do veřejného seznamu se zapíše i dočasná povaha zajišťovacího převodu práva.

§ 2042

Je-li k zajištění převedeno vlastnické právo a byla-li věc věřiteli předána, je věřitel oprávněn mít ji u sebe po celou dobu trvání zajišťovacího převodu práva a je povinen vykonávat prostou správu věci. Má-li věc ve své moci ten, kdo věřiteli převodem práva jistotu zřídil, vykonává on prostou správu věci.

§ 2043

Pomine-li důvod trvání zajišťovacího převodu práva, umožní věřitel osobě, která zajištění poskytla, výkon práva v předešlém rozsahu. Zároveň jí vydá vše, co z převedeného práva získal nebo co k němu přibylo, proti náhradě nákladů, které v souvislosti s výkonem zajišťovacího převodu práva účelně vynaložil.

§ 2044

(1) Není-li zajištěný dluh splněn, stane se převod práva nepodmíněným a dlužník předá věřiteli vše, co je nutné k plnému výkonu převedeného práva.

(2) Převyšuje-li obvyklá cena jistoty zřejmě výši zajištěného dluhu, vyplatí věřitel osobě, která jistotu poskytla, částku odpovídající rozdílu; přitom si započte náklady, které v souvislosti s výkonem zajišťovacího převodu práva účelně vynaložil. Neobsahuje-li smlouva o zajišťovacím převodu práva údaj o výši dluhu a hodnověrné ocenění práva převedeného k zajištění, je na věřiteli, aby dokázal, že obvyklá cena jistoty výši zajištěného dluhu zřejmě nepřevyšuje.

K zajišťovacímu převodu práva viz rozhodnutí č. 51 až 60.

Dohoda o srážkách ze mzdy nebo jiných příjmů

§ 2045

(1) Dluh lze zajistit dohodou věřitele a dlužníka o srážkách ze mzdy nebo platu, z odměny ze smlouvy o výkonu závislé práce zakládající mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem obdobný závazek nebo z náhrady mzdy nebo platu ve výši nepřesahující jejich polovinu. Nejde-li o srážky podle věty první k uspokojení práva zaměstnavatele, je třeba k uzavření dohody předchozího souhlasu zaměstnavatele.

(2) Proti plátci mzdy nebo platu nabývá věřitel práva na výplatu srážek okamžikem, kdy byla plátci dohoda předložena.

§ 2046

Náklady spojené s placením srážek nese plátce mzdy nebo platu; má-li však plátce mzdy nebo platu plnit současně podle několika dohod o srážkách ze mzdy nebo platu, jdou náklady s placením srážek podle druhé a další dohody k tíži dlužníka.

§ 2047

Ustanovení § 2045 a 2046 se použijí i pro jiné příjmy, s nimiž se při výkonu rozhodnutí nakládá jako se mzdou nebo platem.

K dohodě o srážkách ze mzdy viz rozhodnutí č. 61 až 63.

Oddíl 3

Utvrzení dluhu

Smluvní pokuta

§ 2048

Ujednají-li strany pro případ porušení smluvené povinnosti smluvní pokutu v určité výši nebo způsob, jak se výše smluvní pokuty určí, může věřitel požadovat smluvní pokutu bez zřetele k tomu, zda mu porušením utvrzené povinnosti vznikla škoda. Smluvní pokuta může být ujednána i v jiném plnění než peněžitém.

§ 2049

Zaplacení smluvní pokuty nezbavuje dlužníka povinnosti splnit dluh smluvní pokutou utvrzený.

§ 2050

Je-li ujednána smluvní pokuta, nemá věřitel právo na náhradu škody vzniklé z porušení povinnosti, ke kterému se smluvní pokuta vztahuje.

§ 2051

Nepřiměřeně vysokou smluvní pokutu může soud na návrh dlužníka snížit s přihlédnutím k hodnotě a významu zajišťované povinnosti až do výše škody vzniklé do doby rozhodnutí porušením té povinnosti, na kterou se vztahuje smluvní pokuta. K náhradě škody, vznikne-li na ni později právo, je poškozený oprávněn do výše smluvní pokuty.

§ 2052

Ustanovení o smluvní pokutě se použijí i na pokutu stanovenou pro porušení smluvní povinnosti právním předpisem (penále).

Ke smluvní pokutě viz rozhodnutí č. 64 až 111.

Uznání dluhu

§ 2053

Uzná-li někdo svůj dluh co do důvodu i výše prohlášením učiněným v písemné formě, má se za to, že dluh v rozsahu uznání v době uznání trvá.

§ 2054

(1) Placení úroků se považuje za uznání dluhu ohledně částky, z níž se úroky platí.

(2) Plní-li dlužník dluh zčásti, má částečné plnění účinky uznání zbytku dluhu, lze-li z okolností usoudit, že tímto plněním dlužník uznal i zbytek dluhu.

(3) Ustanovení odstavců 1 a 2 neplatí, je-li pohledávka věřitele již promlčena.

K uznání dluhu viz rozhodnutí č. 112 až 136.

ČÁST II

Judikatura

1. Obecná ustanovení

1. Závěť sepsaná za účelem zajištění dluhu

Závěť sepsaná za účelem zajištění dluhu je neplatným právním úkonem, neboť svým účelem obchází zákon (§ 39 obč. zák.).

NS 21 Cdo 2992/2009, ASPI ID: JUD204618CZ

Z odůvodnění:

Obcházení zákona spočívá ve vyloučení závazného pravidla záměrným použitím prostředku, který sám o sobě není zákonem zakázaný, v důsledku čehož se uvedený stav stane z hlediska pozitivního práva nenapadnutelným. Jednání in fraudem legis představuje postup, kdy se někdo chová podle práva, ale tak, aby záměrně dosáhl výsledku právní normou nepředvídaného a nežádoucího.

Závěť je právní úkon, kterým zůstavitel (fyzická osoba) činí pro případ své smrti pořízení o svém majetku. Společné závěti dvou nebo více osob jsou nepřípustné.

Závěť může být zůstavitelem kdykoliv zrušena tím, že zůstavitel pořídí závěť novou, vedle které závěť předchozí nemůže obstát, nebo tím, že zůstavitel zničí listinu, na níž byla napsána. Zůstavitel může závěť také kdykoliv odvolat.

Z hlediska obsahu je prvořadým předpokladem platnosti závěti ustanovení dědice k dědictví jako celku nebo k jeho poměrné části, popřípadě i jen k jednotlivé věci nebo jiné hodnotě z dědictví, anebo nařízení jiného způsobu naložení se zanechaným majetkem, např. zřízení nadace.

Při zřízení závěti je nutno dbát všech náležitostí, které zákon vyžaduje pro platnost jakéhokoli právního úkonu, a vedle toho i náležitostí zvláštních vztahujících se k projevu vůle pro případ smrti. Zpřísněné požadavky jsou odůvodněny tím, že závěť se uplatní až v době, kdy už ten, kdo ji pořídil, nebude naživu, a kdy už nebude možno jeho prostřednictvím zjistit, zda vůbec zamýšlel závěť zřídit a co v ní sledoval. Všem druhům závěti je proto společný požadavek písemné formy a uvedení dne, měsíce a roku, kdy byla zřízena.

Zvláštnost a závažnost tohoto projevu vůle je dána především tím, že dotčené osoby, případně i soud, se budou s jejím obsahem seznamovat až tehdy, když zůstavitel již nebude na živu a nebude tak moci podat dodatečné vysvětlení, co závětí zamýšlel.

Zajištěním závazků se rozumí soubor právních prostředků, které posilují postavení věřitele vůči jeho dlužníkovi v závazkovém právním vztahu s cílem spolupůsobit k řádnému splnění závazku dlužníka a umožnit věřiteli dosáhnout uspokojení své pohledávky. K tomu, aby závazek dlužníka byl včas a řádně splněn, slouží ovšem v obecné rovině i sama úprava závazkového práva, jež při porušení závazku dlužníka stanoví sankce (povinnost platit úroky z prodlení, přechod nebezpečí nahodilé zkázy věci aj.), jakož i povinnost nahradit způsobenou škodu.

Zajištění závazků specifickými právními prostředky se uskutečňuje prostřednictvím vedlejšího (akcesorického) právního vztahu, který svým vznikem, obsahem a případně i trváním je závislý na existenci hlavního (tj. zajišťovaného) vztahu. Z vedlejšího (zajišťujícího) právního vztahu vyplývají věřiteli další práva, která v hlavním vztahu s dlužníkem neměl.

Akcesorická povaha zajištění je dána zejména tím, že zajišťovací závazek nemůže vzniknout bez existence zajišťovaného (hlavního) závazku a nemůže bez něj existovat. Platnost akcesorického závazku je závislá na platnosti závazku hlavního. Až na výjimky platí, že při zániku hlavního závazku zaniká i závazek vedlejší, byť by nebyl splněn. Zánik vedlejšího závazku (např. ručitelského) nemá však za následek zánik závazku zajišťovaného. Obsah zajišťovaného závazku nemůže být širší, než je obsah závazku hlavního.

Z uvedeného je zjevné, že smysl a účel závěti, jako právního úkonu, jehož důsledky mají nastat až v době smrti zůstavitele, je zásadně jiný, než je tomu u zajišťovacích právních prostředků. Existence (platnost) závěti je zcela v rukou jejího pořizovatele (zůstavitele, zde dlužníka). Vyloučena je akcesorita závěti ve vztahu k hlavnímu závazku, neboť závěť se realizuje po smrti zůstavitele bez ohledu na existenci hlavního závazkového vztahu (tj. bez ohledu na to, zda hlavní závazek byl splněn, či nikoliv).

V daném případě bylo v řízení prokázáno, že skutečnou vůlí zůstavitelky při sepisu závěti ze dne 15. 7. 1992 bylo zajištění závazku ze smlouvy o úvěru. Protože sepsání závěti za účelem zajištění dluhu se příčí smyslu závěti jako institutu dědického práva, jde o právní úkon, který svým účelem obchází zákon. Závěr odvolacího soudu o neplatnosti posuzované závěti pro rozpor s ustanovením § 39 obč. zák. je proto správný.

2. Závazek k náhradě škody za škůdce

Jde o samostatný závazek, nikoliv o rukojemství, zavázala-li se třetí osoba, že nahradí zaměstnavateli veškerou škodu, již mu zaměstnanec způsobí.

NS Rv I 1615/26, Vážný č. 6809, ASPI ID: JUD273555CZ

Z odůvodnění:

Dovolaní napadá rozsudek odvolacího soudu dovolacím důvodem nesprávného právního posouzení věci ve smyslu §u 503 čís. 4 c. ř. s. plným právem. Nižší soudové zjišťují, že žalobce Josefa D-a ml. z učení propustil pro krádež a že jej na prosby jeho otce, žalovaného, opět do učení vzal, když žalovaný napřed výslovně byl prohlásil, že stojí za všecko, že ručí za všecko, zejména, kdyby jeho syn opětně se dopustil krádeže, a že nahradí veškerou škodu, kterou by jeho syn snad zase způsobil. Podle zjištění prvého soudu, jež odvolací soud nenahradil zjištěním jiným a které si tudíž mlčky osvojil, potvrdil žalovaný tento slib žalobci podáním ruky. Jest pravda, že z toho neplyne, že žalobce chtěl se vzdáti svého případného nároku proti Josefu D-ovi ml., a že to neplyne ani z trestního spisu. Ale okolnost tato jest pro rozhodnutí této právní rozepře naprosto nerozhodná, neboť vykládá-li se obsah smlouvy, již podle uvedených zjištění nižších soudů dojednaly strany, podle pravidel poctivých styků (§ 914 obč. zák.), nelze jí rozuměti jinak, než že žalovaný pro případ, že by jeho syn žalobce opětně poškodil a zejména jej jako učeň znovu okradl, nahradí žalobci veškerou škodu, již by tímto způsobem utrpěl, a že slib tento podmíněn byl právě jen vzniknutím takové škody. Nepřichází tudíž § 1344 obč. zák. vůbec v úvahu, neboť žalovaný nezavázal se žalobci za dlužníka, totiž za svého syna, jenž mu tehdy ještě ničeho nedlužil, nýbrž přislíbil žalobci zcela samostatně a neodvisle od případného závazku svého syna Josefa náhradu škody, kterou mu týž snad zase způsobí. Nejde tu najmě ani o rukojemství ve smyslu §u 1346 obč. zák., jelikož podle zjištění nižších soudů žalovaný se nezavázal k uspokojení věřitele pro případ, že prvý dlužník – jeho syn Josef – nesplní závazku, nýbrž pro případ, že týž žalobci opětně způsobí škodu. Nebylo proto pro platnost smlouvy ani zapotřebí písemností (§ 1346 druhý odstavec obč. zák.). Ale slib byl také vážný, což plyne již z toho, že byl potvrzen dáním ruky, a byl i obsahově zcela jasný, přesný a určitý, najmě když se uváží, že přislíbena byla náhrada veškeré škody, která synem žalovaného žalobci bude snad způsobena. Nezáleží na tom, že tato škoda, již žalobci nahraditi žalovaný se zavázal, v době slibu pokud se týče dohody ještě nevznikla a přirozeně tudíž ani její výše tehdy ještě nebyla známa. Zejména nebylo zapotřebí k platnosti smlouvy by žalobce nezl. Josefa D-a z jeho závazku propustil.

3. Cenné papíry jako jistota za závazky z diferenčních obchodů

Cenné papíry, jež složil jeden smluvník u druhého jako jistotu za závazky z diferenčních obchodů, mohou, nejsouce ani složenou, pokud se týče zapravenou sázkovou cenou, ani platnou ruční zástavou, kdykoli zpět býti požadovány.

NS Rv I 454/19, Vážný č. 296, ASPI ID: JUD208871CZ

Z odůvodnění:

Obě předchozí stolice dospěly srovnale k úsudku, že předmětem obchodování mezi soupeři této právní rozepře byly obchody differenční. Oba soupeři s tímto stanoviskem v dovolacím řízení se spřátelili, a dlužno proto přestati na něm i soudu dovolacímu. Obě předchozí stolice vycházely dále z téhož právního názoru, že na differenční obchody dlužno použíti zákonných předpisů o hře a sázce. Také tomuto právnímu názoru neodporuje se v řízení dovolacím a dlužno na něm vybudovati i rozhodnutí dovolací stolice, to tím spíše, kdyžtě řečenému právnímu názoru dostalo se výslovného uznání předpisy čl. XXV. uv. zák. k c. ř. s. a čl. XXIX. uv. zák. k ex. ř. Přezkoumati náleží dovolacímu soudu pouze dvě otázky, jež, jak uplatňuje žalovaný dovolacím důvodem § 503 č. 4 c. ř. s., byly prý v druhé stolici mylným výkladem zákona rozřešeny nesprávně. Jde jednak o to, zda komunální dluhopisy zemské banky dány byly žalobcem žalovanému jako zástava ruční, což jest stanoviskem soudu odvolacího, či zda byly hodnotou, danou v sázku, jak tvrdí žalovaný, jednak o to, zda k zabezpečení nároků z differenčního obchodu lze platně zříditi zástavu, ku kteréžto otázce dal odvolací soud odpověď zápornou, kdežto dle dovolatelova mínění dlužno otázku tu zodpověděti kladně. Dovolací soud přidává se v tom i onom směru k právnímu názoru soudu odvolacího. Jako při darování chrání zákon před ukvapeností a lehkomyslností tím, že neuznává prostého darovacího slibu, nýbrž žádá buď sepsání notářského spisu, nebo skutečné odevzdání [§ 1 písm. d) zákona ze dne 25. července 1871 čís. 76 ř. z.], tak i při hře a sázce čelí nerozvážnosti a hráčské vášni tím, že nespokojuje se se slibem hodnoty, o niž se v sázku vchází nebo hráti má, nýbrž trvá na tom, by hodnota ta byla skutečně zapravena nebo složena (§ 1271 obč. zák., Zeiler Kommentar, bod 7 k § 1269 až 1272 obč. zák.). Lze sice připustiti, že hodnotou, o niž se sází nebo hraje, nemusí býti nutně hotové peníze, nýbrž, že mohou to býti i jiné hodnoty, najmě tudíž i cenné papíry. Pruský „Landrecht“, jenž byl vzorem pro předpis § 1271 obč. zák., měl ovšem v § 579 I. 11 toto ustanovení: „Auch wegen Wetten ist eine gerichtliche Klage nur alsdann zulässig, wenn sie sogleich bar gesetzt und entweder gerichtlich oder in die Verwahrung eines Dritten niedergelegt war.“ Při konečném textování § 1271 obč. zák. bylo vypuštěno slovo „bar“, a sice stalo se tak proto, aby pamatováno bylo i na případ, kde sází nebo hraje se nikoli o peníze, nýbrž o jiné hodnoty (Ofner II. s. 156). Nebylo však zamýšleno uchýliti se v tom směru, že by to, oč se sází nebo hraje, nemuselo býti totožným s tím, co bylo uloženo. Důsledkem toho nelze v tom, že žalovanému dány byly za jistotu cenné papíry, o něž se jedná, shledávati složení sázkové ceny po rozumu § 1271 obč. zák., poněvadž to, oč se hrálo, byl rozdíl v kursu cenných papírů, s nimiž bylo spekulováno, a nikoliv cenné papíry, jež jako jistota byly žalobcem u žalovaného deponovány. Nehledíc k tomu, nutno při složení dle § 1271 obč. zák. trvati na tom, by sázková cena byla dána v uschování osobě třetí, různé od těch, kdo mezi sebou se sází nebo mezi sebou hrají. To, jak uvedeno, stanovil Pruský Landrecht výslovně a rozumí se i dle zákona občanského, jemuž výraz „složiti“ („hinterlegen“) jest výrazem pevně vyhraněného smyslu, značícím, že věc dána v uschování osobě třetí (§ 1425 a 455 obč. zák.). Není-li odevzdání komunálních dluhopisů, jak dolíčeno, složením sázkové ceny po rozumu § 1271 obč. zák., zbývá jen ještě obrátiti pozornost k tomu, nelze-li je snad považovati za anticipované zapravení sázkové ceny po rozumu druhé alternativy téhož zákonného předpisu. Než ani na tento výklad nelze přistoupiti. Dlužno zde míti na zřeteli dvojí možnost. Buď byla v době, kdy dal žalobce žalovanému v depot komunální dluhopisy, hra a sázka, záležející v obchodech differenčních, již rozhodnuta, nebo byl výsledek její toho času ještě nejistým. Pro tento případ byly by dluhopisy dány žalovanému na místo placení pod výminkou, že hra a sázka dopadne v jeho prospěch a byl by tento případ totožným s případem, o němž již pojednáno a vysloveno, že z hlediska § 1271 obč. zák. je nepostačitelným, totiž o případ, že jiné věci, než o které se sází nebo hraje, uloženy do rozhodnutí o výsledku u jednoho ze samých účastníků hry a sázky. Byla-li však v době složení komunálních dluhopisů hra a sázka již rozhodnuta, mohlo by předání dluhopisů přicházeti v úvahu pouze jako jich dání na místo placení kursovní difference, žalovaným již vyzískané po rozumu § 1414 obč. zák. K tomu bylo by však třeba srovnalé vůle stran, dle níž by žalobce k zapravení kursovní difference žalovanému převáděl za souhlasu tohoto pevně a neodvolatelně vlastnictví k dluhopisům. Takováto úmluva však nejenže nebyla tvrzena, nýbrž vyvrácena je označením dluhopisů jako jistota a skutečností, že v kontokorentu připisovány kupony dluhopisů i nadále k dobru žalobce. Nebyly-li komunální dluhopisy, jak dolíčeno, ani složenou ani zapravenou sázkovou cenou po rozumu § 1271 obč. zák., dlužno považovati je za to, čím jeví se býti již dle svého označení, totiž jistotou, čili právnicky řečeno zástavou ruční, a přikročiti k druhé otázce, jež dle dovolatelova mínění byla prý odvolacím soudem nesprávně rozřešena, totiž k otázce, zda platným a závazným je zřízení zástavy pro pohledávky z obchodů differenčních. Jak již podotčeno, sdílí dovolací soud i po této stránce mínění soudu odvolacího. Zákon uznává v § 1271 obč. zák. sázku, pokud sázková cena byla skutečně zapravena nebo složena, za závaznou, čímž v tomto rozsahu vyloučena ovšem condictio sine causa. Z dalšího ustanovení § 1432 obč. zák. plyne, že kde nemá místa condictio sine causa, vyloučena je i condictio indebiti. Přiznává tudíž zákon hře a sázce účinek jen potud, že to, co na jejich základě plněno, nelze zpět požadovati. S otázkou, zda nároku ze hry a sázky příslušejí i v jiných ještě směrech účinky právní, netřeba v jejích podrobnostech se zabývati. Stačí, zaujmouti k ní stanovisko jen potud, pokud jde o zřízení zástavy. A v tomto směru pravdu má odvolací soud, že zřízení zástavy pro pohledávku ze hry a sázky není právně účinným, nechť si tzv. naturální obligace míněny jsou v občanském zákoníku jako zvláštní prostředí mezi obligacemi platnými a neplatnými, jak bylo tomu v právu římském, či jsou rovněž obligacemi o sobě neplatnými, jimiž jen tolik jest vlastní, že při nich kondikce je vyloučena, jak z dějin vzniku dovozuje se pro zákon občanský (Staub-Pisko, Kommentar zum HGB., čl. 357 § 24). Pro otázku právní účinnosti zástavy přichází v úvahu positivní předpis § 451 obč. zák., jakož i předpisy exekučního řádu, dle nichž realisace zástavního práva státi se může pouze na základě exekučního titulu, tudíž vykonatelného soudního výroku o jsoucnosti a objemu zástavní pohledávky. Jelikož však žaloba o pohledávku z hry a sázky přípustna není, jest vydobytí exekučního titulu, a tudíž i vedení exekuce na zástavu právně vyloučeno a zástavnímu právu odňata možnost realisace, tudíž jeho vlastní a nejpodstatnější obsah. Důsledkem toho netrvá zástavní právo po právu.

4. Výměna zástavy

Zástavní dlužník nemá práva, nutiti zástavního věřitele, by na místo poskytnuté jistoty přijal zástavu jinou.

NS Rv II 9/20, Vážný č. 427, ASPI ID: JUD5718CZ

Z odůvodnění:

V dovolání se uplatňuje, že nezl. žalobci byli nuceni nemovitosti, na nichž vázne ve prospěch nezl. žalované zástavní právo pro kauční jistotu do výše 15 000 K, prodati a při tom vzíti na sebe závazek k výmazu řečeného práva zástavního, že kdyby této povinnosti nemohli vyhověti, hrozí jim ztráta, v důsledcích svých nevypočitatelná, kdežto mezi žalovaná přeměnou hypotékami jistoty na jistotu v cenných papírech ničeho prý neztratí, protože jistota v papírech rovná se jistotě hypotékami a ostatně celá jistota vzhledem k pokročilému věku žalované bude beztak v dozírné době bezpředmětnou. Mimo to poukazuje dovolání i na to, že dosud není žádným zákonem ani nařízením zrušena pupilární jistota nabídnutých cenných papírů, a že nelze tedy jim pupilami jistotu odepříti. Konečně uvádí ještě dovolání, že výživné bylo dosud vždy řádně placeno a že vyžaduje již slušnost, by mohla žalovaná strana býti donucena k zamýšlené přeměně. Leč, nehledě ani k tomu, že k údajům o předvídané brzké způsobilosti k výdělku žalované a o škodě, žalobcům prý hrozící, jako k nepřípustným novotám vůbec nelze přihlížeti, nejsou vývody dovolacího spisu s to, by dolíčily uplatňovaný dovolací důvod § 503, čís. 4 c. ř. s. a vyvrátily správné odůvodnění napadnutého rozsudku. Dovolání samo uznává, že v tomto sporu mimo otázku, zdali cenné papíry poskytují do dnes pupilární jistotu, jde hlavně jen o otázku, zdali může býti žalovaná strana proti své vůli donucena ku zmíněné přeměně. V této příčině poukazuje správně již druhá stolice k § 1413 obč. zák., dle něhož věřitel proti své vůli nemůže býti nucen, by přijal něco jiného, než co má požadovati, a že to platí patrně i ohledně hypotekární jistoty, váznoucí ve prospěch žalované. Právem dále odvolací soud má za to, že ohledně otázky, zda je žalující strana oprávněna žádati vydání výmazné listiny proti složení cenných papírů, jakož i pro posouzení pravé hodnoty nabízených cenných papírů, jest směrodatnou nikoliv doba jejich složení, nýbrž den podání žaloby a že z §u 458 obč. zák. nelze odvozovati, že by měl i zástavní dlužník právo dáti místo poskytnuté jistoty jinou jistotu. Že žalobní nárok není opodstatněn, vyplývá i z pojmu zástavního práva, jež jest věcným právem věřiteli k tomu cíli propůjčeným, by došel zaplacení ze zastavených věcí, kdyby dlužník závazku svému zavčas nevyhověl. V tomto ohledu směřovala při zřízení kauční hypotéky obapolná vůle stran k tomu, by zamýšlené zajištění poskytly dotyčné nemovitosti. Pravá hodnota těchto nemovitostí pak, jak nemůže býti pochybno, liší se podstatně od skutečné hodnoty nabízených cenných papírů, neboť již bursovní kurs těchto papírů nemá téže hodnoty a není vyloučeno, že by hodnota nestačila, by z ní byly kryty veškeré vyživovací nároky. Na tom nemění ničeho okolnost, že byly kdysi dotyčné papíry uznány za papíry požívající sirotčí jistoty, neboť tím není bezpodmínečně zaručena jejich dostatečná hodnota. Taktéž není směrodatným, že nezl. žalovaná dosáhla již 14. roku svého věku, neboť přesto nelze určiti, kdy uhasne nárok na placení výživného.

5. Kdy vzniká povinnost složit jistotu

Jistotu podle § 520 obč. zák. lze žádati, je-li ohrožena podstata věci. Tak jest tomu, prodáno-li příslušenství věci (živý inventář hospodářské usedlosti). Povinnost složiti jistotu nelze uložiti pod exekucí.

NS R II 350/29, Vážný č. 9859, ASPI ID: JUD265583CZ

Z odůvodnění:

Vadnost řízení (§ 503 čís. 2 c. ř. s.) spatřují dovolatelé v tom, že nižší soudy neprovedly důkazu svědkem Ladislavem S-em a výslechem stran o tom, že žalovaní nabízeli ku prodeji nábytek k inventáři postoupené usedlosti patřící. Než nábytek nelze pokládati po rozumu § 520 obč. zák. za součást podstaty hospodářské usedlosti, takže nebylo zapotřebí prováděti těchto důkazů. Není tu proto tvrzené vadnosti řízení. Pokud jde o dovolací důvod nesprávného právního posouzení (§ 503 čís. 4 c. ř. s.), nelze souhlasiti s názorem odvolacího soudu, že žalobcům nepřísluší nárok na zřízení jistoty, pokud jde o ohrožení živého inventáře. Žalobou domáhají se žalobci jako vlastníci nemovitosti na žalovaných, kterým, jak správně dovodil odvolací soud, přísluší požívací právo k této nemovitosti podle § 509 obč. zák., poskytnutí jistoty podle § 520 obč. zák. Podle tohoto zákonného ustanovení lze požadovati jistotu při hrozícím nebezpečí. Toto nebezpečí spatřovali žalobci podle žaloby mimo jiné v tom, že žalovaní zamýšleli odprodati živý inventář patřící k usedlosti. Jest zjištěno, že žalovaní odprodali živý inventář za sporu. A tu má odvolací soud za to, že když žalovaní tento živý inventář již odprodali, nelze již mluviti o hrozící škodě podle § 520 obč. zák., nýbrž o škodě již způsobené, která opravňuje vlastníka jen by se domáhal na poživateli náhrady škody podle § 513 obč. zák. (opakem). S tímto názorem nelze souhlasiti. Pro výklad zákonného ustanovení § 520 obč. zák. jest směrodatným německý text zákona (cís. pat. ze dne 1. června 1811 sb. z. s. č. 946 odstavec desátý). Podle německého doslovu jest vlastník oprávněn požadovati jistotu „bei einer sich äussernden Gefahr“. Slova ta nelze podle § 6 obč. zák. vykládati jinak než tak, že jistotu lze požadovati, když se nějaké nebezpečí jeví, tudíž když jest ohrožena podstata věci. A tu nemůže býti pochybnosti o tom, že jest ohrožena podstata věci, prodá-li se příslušenství, tvořící součást podstaty. Takovouto součástí jest při hospodářské usedlosti živý inventář. Prvý soud zjistil hodnotu tohoto živého inventáře na 20 000 Kč. Tato prvým soudem zjištěná výše nebyla žalovanými v jejich odvolání napadena, takže jest ji vzíti i za podklad rozhodnutí dovolacího soudu. Ježto tudíž žalobcům přísluší nárok na zřízení jistoty podle § 520 obč. zák., bylo právem prvým soudem žalobní prosbě na poskytnutí jistoty 20 000 Kč vyhověno, tato povinnost nemohla však žalovaným uložena býti pod exekucí, jak to učinil prvý soud, ježto z doslovu § 520 obč. zák. vysvítá, že tento nárok nelze vymáhati exekucí, ježto kdyby žalovaní nedostáli uložené jim povinnosti, přísluší žalobcům jen právo domáhati se na žalovaných, by nemovitost byla jim ponechána za slušné odbytné nebo byla dána do soudní správy. Bylo proto rozsudek prvého soudu, pokud jím byla uložena žalovaným povinnost ke zřízení požadované jistoty, potvrditi a byla lhůta pro toto zřízení stanovena podle § 409 druhý odstavec c. ř. s. na dva měsíce, nemohlo však jim býti uloženo splnění této povinnosti pod exekucí. Že se v souzeném případě nepřiznává žalobcům něco jiného, než čeho se žalobou domáhají, správně dovodil již odvolací soud. V rozsudku nebylo třeba již určiti, jak za to mají žalovaní, jakým způsobem jest zříditi uloženou jim jistotu 20 000 Kč, poněvadž musí jim býti ponecháno na vůli, by si sami určili, kterým ze způsobů v § 1373 obč. zák. uvedených chtějí dostáti povinnosti uložené jim rozsudkem. Pokud žalovaní poukazují k tomu, že museli živý inventář odprodati, ježto následkem nepřátelského chování se žalobců oproti nim byli nuceni pozemky dáti do pachtu, jest vytknouti, že bylo jejich povinností, by pozemky propachtovali takovým způsobem, aby nedošlo k ohrožení živého inventáře, patřícího k podstatě věci. Ježto tudíž žalobcům přísluší nárok na poskytnutí jistoty 20 000 Kč podle § 520 obč. zák., je dovolání opodstatněno, bylo mu vyhověti a napadený rozsudek změniti tak, jak shora uvedeno v rozsudečném výroku.

6. Jistota k odvrácení oddělení pozůstalosti a k zajištění povinného dílu

Způsob složení jistoty, jímž možno odvrátiti navržené oddělení pozůstalosti od dědicova jmění (§ 812 obč. zák.).

V otázce, v čem má záležeti jistota daná k uvedenému účelu, a jakým způsobem jest ji dáti, jest se říditi předpisem § 56 c. ř. s.

Kdy nelze složiti jistotu k zajištění povinného dílu z pozůstalostního jmění.

NS R I 1248 a 1254/37, Vážný č. 16814, ASPI ID: JUD223507CZ

Z odůvodnění:

V dovolacích rekursech nebrojí již žádný proti názoru, že oddělení pozůstalosti podle § 812 obč. zák. může býti odvráceno dáním jistoty. Sporná jest však otázka, jaká jistota to musí býti a zda smí býti také dána z pozůstalostního jmění. Poněvadž dědic není povinen dáti jistotu, nemají tu významu ustanovení § 1373 a 1374 obč. zák., která předpokládají tuto povinnost, nýbrž jest podle § 34 zák. č. 100/1931 Sb. z. a n. obdobně užiti předpisu § 56 c. ř. s. Podle posledního odstavce § 56 c. ř. s. jest složením k soudu zřízeno zástavní právo k složenému předmětu pro nárok, pro který byla jistota dána. Z tohoto ustanovení lze zároveň čerpati odpověď na otázku druhou, zda totiž lze v souzené věci pokládati za zákonnou jistotu závěru pokladničních poukázek v ceně 320 000 Kč, uvedených v usnesení prvého soudu, jež jsou součástí pozůstalostního jmění dosud neodevzdaného. Odpověď je záporná. Neboť především nelze soudní závěru pokladničních poukázek Č. banky, uložených u její filiálky v J., pokládati vůbec za složení k soudu ve smyslu § 56 odst. 3, c. ř. s. Leč i kdyby se přiznala oné závěře dotčená právní povaha, scházela by další náležitost, potřebná k vzniku platného zástavního práva a předepsaná § 145 nesp. pat. Podle právě řečeného ustanovení jest dědic se schválením soudu oprávněn zastaviti movité věci, jsou-li tato opatření nařízena v poslední vůli nebo jsou-li nutná k zapravení nákladů nemoci a pohřbu nebo jiných nutných platů nebo k zamezení patrné újmy. Mimo to jest však § 145 nesp. pat. předepsáno, že dědic jest k takové disposici oprávněn jen tehdy, když mu soud přenechal obstarávání a správu pozůstalosti. Tento základní předpoklad není však v souzené věci splněn, poněvadž usnesením prvého soudu ze dne 2. července 1937, čj. D 462/36-82, bylo pod č. 2 vysloveno, že se rozhodnutí o návrhu pozůstalých synů Arnošta a Alexandra F., aby jim byly podle § 810 obč. zák. a § 145 nesp. pat. přenechány obstarávání a správa pozůstalosti, vyhrazuje až do právní moci tohoto usnesení a pozůstalí synové v tomto směru ono usnesení nenapadli.

Dovolací rekurs pozůstalých synů není důvodný, a bylo proto napadené usnesení potvrditi, avšak s úpravou ve výroku blíže uvedenou, která odpovídá souhlasnému stanovisku všech dovolacích stěžovatelů, že dáním jistoty lze separaci odvrátiti.

7. Doplnění části pohledávky nezajištěné v důsledku prohlášení konkursu

Je-li prohlášen konkurs na majetek zástavního dlužníka odlišného od osobního dlužníka a zajištěná pohledávka dosud není splatná, má zástavní věřitel právo od osobního dlužníka žádat, aby zajištění bez zbytečného odkladu přiměřeně doplnil; jinak se ta část pohledávky, která není v důsledku konkursu zajištěna, stane splatnou (§ 163 odst. 2 obč. zák.). Jestliže osobní dlužník bez zbytečného odkladu zajištění takové pohledávky přiměřeně doplní, nepřísluší zástavnímu věřiteli právo dožadovat se uspokojení zajištěné pohledávky v konkursu vedeném na majetek zástavního dlužníka jinak než formou přihlášky pohledávky vázané na podmínku (§ 20 odst. 4 zákona č. 328/1991 Sb. ve znění pozdějších předpisů).

Není-li zástavou pohledávka a je-li zajištěná pohledávka splatná, je zástavní věřitel oprávněn přihlásit ji jako peněžitou pohledávku s právem na oddělené uspokojení jak v konkursu vedeném na majetek osobního dlužníka, tak i v konkursu vedeném na majetek dlužníka zástavního.

Pohledávka zástavního věřitele uplatněná v konkursu vedeném na majetek zástavního dlužníka pouze z titulu zástavního práva se považuje za uspokojenou zástavním dlužníkem, jakmile je zástavnímu věřiteli v tomto konkursu vyplaceno 70 % čistého výtěžku zpeněžení na něj připadajícího. Na rozvrhu výtěžku zpeněžení ostatního majetku zástavního dlužníka se zástavní věřitel již nepodílí ani v rozsahu zbývajících 30 % čistého výtěžku zpeněžení zástavy.

Zaniklo-li zástavní právo zpeněžením zástavy podle § 28 odst. 5 zákona č. 328/1991 Sb. ve znění pozdějších předpisů v konkursu vedeném na majetek zástavního dlužníka, nelze v konkursu vedeném na majetek osobního dlužníka již postupovat podle § 27 odst. 5 uvedeného zákona. Zástavní věřitel, který pohledávku z titulu zástavního práva nepřihlásil do konkursu vedeného na majetek zástavního dlužníka, nemá právo domáhat se vydání výtěžku zpeněžení zástavy ani z titulu tzv. lepšího práva.

NS 29 Odo 396/2003, R 31/2007, ASPI ID: JUD37972CZ

Z odůvodnění:

K 7. 10. 1998, kdy byl prohlášen konkurs na majetek úpadkyně P., platil zákon o konkursu a vyrovnání ve znění zákonů č. 122/1993 Sb., č. 42/1994 Sb., č. 74/1994 Sb., č. 117/1994 Sb., č. 156/1994 Sb., č. 224/1994 Sb., č. 84/1995 Sb., č. 94/1996 Sb., č. 151/1997 Sb. a č. 12/1998 Sb., přičemž pro posouzení kroků správce konkursní podstaty úpadkyně P. (coby zástavního dlužníka), jsou rozhodující především ustanovení § 6 a 19 ZKV.

Ustanovení § 6 odst. 2 ZKV ve znění účinném k 7. 10. 1998 určovalo, že konkurs se týká majetku, který patřil dlužníkovi v den prohlášení konkursu a kterého nabyl za konkursu; tímto majetkem se rozumí také mzda nebo jiné podobné příjmy. Do podstaty nenáleží majetek, jehož se nemůže týkat výkon rozhodnutí; majetek sloužící podnikatelské činnosti z podstaty vyloučen není.

Podle ustanovení § 19 ZKV ve znění účinném k 7. 10. 1998, jsou-li pochybnosti, zda věc náleží do podstaty, zapíše se do soupisu podstaty s poznámkou o nárocích uplatněných jinými osobami anebo s poznámkou o jiných důvodech, které zpochybňují zařazení věci do soupisu (odstavec 1). Soud uloží tomu, kdo uplatňuje, že věc neměla být do soupisu zařazena, aby ve lhůtě určené soudem podal žalobu proti správci. V případě, že žaloba není včas podána, má se za to, že věc je do soupisu pojata oprávněně (odstavec 2).

K 11. 7. 2000, kdy byl prohlášen konkurs na majetek úpadkyně T., platil zákon o konkursu a vyrovnání ve znění zákonů č. 122/1993 Sb., č. 42/1994 Sb., č. 74/1994 Sb., č. 117/1994 Sb., č. 156/1994 Sb., č. 224/1994 Sb., č. 84/1995 Sb., č. 94/1996 Sb., č. 151/1997 Sb., č. 12/1998 Sb., č. 27/2000 Sb. a č. 105/2000 Sb. Do listopadu 2000, kdy byly nemovitosti zpeněženy a kdy dovolatel učinil výzvu podle § 27 odst. 5 ZKV, byl zákon o konkursu a vyrovnání dále novelizován zákony č. 214/2000 Sb. a č. 370/2000 Sb. Pro posouzení kroků správce konkursní podstaty úpadkyně T. (coby osobního dlužníka) jsou ze zákona o konkursu a vyrovnání v tomto znění rozhodující především ustanovení § 6, 19, 27 a 28 ZKV.

V porovnání s dikcí § 6 ZKV ve znění účinném k 7. 10. 1998 doznal text tohoto ustanovení ve znění účinném v listopadu 2000 (a to od 1. 5. 2000) změn potud, že byl doplněn o nový odstavec 3, který určuje, že za podmínek stanovených tímto zákonem patří do podstaty také majetek jiných osob, zejména těch, které jej nabyly na základě neúčinných právních úkonů dlužníka.

Ustanovení § 19 ZKV ve znění účinném v listopadu 2000 se od téhož ustanovení ve znění účinném k 7. 10. 1998 liší co do odstavců 1 a 2 pouze v tom, že již nehovoří pouze o věci, ale (šířeji) o „věci, právu nebo jiné majetkové hodnotě“. Toto ustanovení bylo dále doplněno o nový odstavec 3, podle kterého platí, že do plynutí lhůty k podání žaloby a po dobu do pravomocného skončení řízení o žalobě nesmí správce věc, právo nebo jinou hodnotu zpeněžit, ani s ní jinak nakládat, ledaže tím odvrací hrozící škodu na majetku, který je předmětem žaloby.

Nejvyšší soud především předesílá, že předmětný spor, ač je jeho prostřednictvím uplatňováno zaplacení peněžitého plnění, je sporem o vylučovací (excindační) žalobě ve smyslu ustanovení § 19 odst. 2 ZKV, lhostejno, v jakém znění (jde o žalobu na vyloučení náhradního peněžitého plnění získaného správcem konkursní podstaty za zpeněžený majetek z konkursní podstaty). Potud Nejvyšší soud odkazuje na závěry formulované v jeho rozsudku uveřejněném pod číslem 81/2005 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek – dále též jen „R 81/2005“ a v právní teorii pak např. na dílo Steiner, V.: Zákon o konkursu a vyrovnání. Komentář. 2. vydání. Linde Praha, a. s., Praha 1996, s. 133. Podrobněji bude tento závěr rozveden níže.

Podle ustáleného výkladu podávaného právní teorií [srov. např. Krčmář, Z. in: Justiční praxe č. 6/2002, Zápis ze školení na téma „Odporovatelnost a konkursy – 2. část“ (s. 338-347)] i soudní praxí (srov. např. rozsudky Nejvyššího soudu uveřejněné pod čísly 58/1998, 27/2003 a 9/2005 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek), k předpokladům, za nichž může soud vyhovět žalobě o vyloučení majetku ze soupisu majetku konkursní podstaty podle § 19 odst. 2 ZKV (vylučovací žalobě), patří, že:

1) Určitý majetek (věc, právo nebo jiná majetková hodnota) byl správcem konkursní podstaty příslušného úpadce pojat do soupisu majetku konkursní podstaty a správce konkursní podstaty tento majetek zpeněžil postupem podle zákona o konkursu a vyrovnání.

2) Vylučovací žaloba podaná osobou odlišnou od úpadce došla soudu nejpozději posledního dne lhůty určené této osobě k podání žaloby výzvou soudu, který prohlásil konkurs.

3) Žalovaným je správce konkursní podstaty.

4) V době, kdy soud rozhoduje o vyloučení náhradního peněžitého plnění, trvají účinky konkursu a náhradní peněžité plnění se nachází v konkursní podstatě.

5) Osoba, která se domáhá vyloučení věci ze soupisu, prokázala nejen to, že posléze zpeněžený majetek neměl být do soupisu zařazen (nebo v něm od určitého okamžiku nadále ponechán) a že do konkursní podstaty tudíž nenáleží ani náhradní peněžité plnění, nýbrž i to, že právo, které vylučovalo zařazení majetku i náhradního peněžitého plnění získaného zpeněžením tohoto majetku, do soupisu majetku konkursní podstaty úpadce, svědčí jí.

Pro výsledek dovolacího řízení je určující, zda je dána poslední z vypočtených podmínek (o splnění předchozích čtyř neměli pochybnosti účastníci řízení ani soudy nižších stupňů).

V již zmiňovaném R 27/2003, jakož i v dalších svých rozhodnutích Nejvyšší soud při úvaze o obsahu zástavních práv v konkursu postupoval metodou, která je uplatnitelná i v této věci a podle které pro přesné vymezení obsahu práv a povinností dotčených prohlášením konkursu na majetek některého ze subjektů z těchto vztahů oprávněných nebo povinných je určující především zjištění, jaká práva či povinnosti by těmto osobám příslušely, kdyby konkursu nebylo.

Za použití uvedené metody Nejvyšší soud opět již v R 27/2003 vysvětlil, že zástavní dlužník je v mimokonkursních poměrech osobou, která je povinna strpět, aby k úhradě závazku osobního dlužníka vůči zástavnímu věřiteli bylo použito výnosu z prodeje jejího majetku (výnosu z prodeje zástavy). Prohlášení konkursu na majetek zástavního dlužníka tuto zásadu, podávající se i z pozitivní úpravy institutu zástavního práva v občanském zákoníku v rozhodném znění (srov. § 151a, § 151f obč. zák.), v žádném směru neprolamuje. Při realizaci uhrazovací funkce zástavního práva je tak zástava majetkem sloužícím ke krytí dlužníkova osobního závazku bez zřetele k tomu, že osobní dlužník mezitím za podmínek, za nichž zástavní právo zůstává zachováno, vlastnictví zástavy pozbyl, nebo že vlastníkem zástavy nikdy ani nebyl. (Jen) v tomto smyslu se na zástavu i pro konkursní účely pohlíží jako na majetek osobního dlužníka. Z uvedeného zřetelně plyne oslabení vlastnického práva ve prospěch práva zástavního; vlastník zástavy (zástavní dlužník) je totiž povinen použít zástavu ke krytí cizích dluhů (k uspokojení pohledávky zástavního věřitele vůči osobnímu dlužníku).

Z povahy zástavního práva tudíž plyne, že zpeněžení zástavy v konkursu vedeném na majetek osobního dlužníka má přednost před jejím zpeněžením v konkursu vedeném na majetek zástavního dlužníka – vlastníka zástavy (R 27/2003). Na tomto základě dále Nejvyšší soud v rozsudku ze dne 30. 11. 2004, sp. zn. 29 Odo 86/2003, od jehož závěrů nemá důvodu odchýlit se ani v této věci, dovodil, že je-li konkurs na majetek osobního dlužníka prohlášen později než konkurs na majetek zástavního dlužníka (vlastníka věci), do jehož konkursní podstaty byla věc sepsána, může se správce konkursní podstaty osobního dlužníka na základě tvrzení, že právní důvod prvního soupisu odpadl, vylučovací žalobou úspěšně domáhat vyloučení věci ze soupisu majetku konkursní podstaty zástavního dlužníka.

Skutečnost, že žalovaný jako správce konkursní podstaty zástavního dlužníka (vlastníka nemovitostí) nemovitosti sepsal jako první, tu – oproti mínění žalovaného – rozhodující není.

Závěr, podle kterého při řádném průběhu konkursů prohlášených jak na majetek osobního dlužníka, tak na majetek zástavního dlužníka, by mělo mít zásadně vždy přednost zpeněžení zastavené nemovitosti v konkursu vedeném na majetek osobního dlužníka, je však nutno vnímat ve spojení s omezeními, jež zpeněžení nemovitosti v konkursní podstatě osobního dlužníka klade institut soupisu majetku konkursní podstaty zástavního dlužníka.

Především je nezbytné na tomto místě poznamenat, že správce konkursní podstaty zástavní dlužnice (úpadkyně P.) důvod sepsat nemovitosti do konkursní podstaty této úpadkyně měl (a dovolatel se mýlí, usuzuje-li jinak), když v intencích § 6 odst. 2 ZKV (ve znění účinném k 7. 10. 1998 i v listopadu 2000) šlo o majetek, který úpadkyni P. patřil v den prohlášení konkursu. Osobní dlužnice (pozdější úpadkyně T.) přitom v době soupisu nemovitostí do konkursní podstaty úpadkyně P. v konkursu nebyla, takže o možné konkurenci soupisů konkursních podstat osobního dlužníka a zástavního dlužníka ve výše rozvedeném smyslu nebylo možné uvažovat.

Soupis konkursní podstaty představuje titul, kterým správce konkursní podstaty (zde správce konkursní podstaty zástavní dlužnice) dokládá, že je oprávněn se sepsaným majetkem (zde s nemovitostmi) při jeho zpeněžení nakládat. K 7. 10. 1998 dovozovala soudní praxe tento závěr výkladem (srov. bod XXIX. stanoviska občanskoprávního a obchodního kolegia Nejvyššího soudu ze dne 17. 6. 1998, Cpjn 19/98, uveřejněného pod číslem 52/1998 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, s. 197–199 (373–375) a v listopadu 2000 již plynul z dikce § 18 odst. 2, věty první, ZKV. Případný další (pozdější) soupis téhož majetku v konkursní podstatě jiného úpadce tyto účinky nemá [srov. k tomu opět R 27/2003, kde Nejvyšší soud uzavřel, že práva a povinnosti spojené se soupisem majetku do konkursní podstaty svědčí (jen) tomu správci konkursní podstaty, který majetek sepsal jako první].

Jelikož podle skutkového stavu zjištěného soudy nižších stupňů až do 27. 11. 2000 třetí osoby neuplatňovaly k nemovitostem právo, jež by vylučovalo jejich soupis (srov. i § 19 odst. 2 a 3 ZKV ve znění účinném v listopadu 2000), správci konkursní podstaty zástavní dlužnice (úpadkyně P.) ke 14. 11. 2000 nic nebránilo ve zpeněžení sepsaných nemovitostí ve veřejné dražbě.

Podle ustanovení § 27 odst. 5 ZKV ve znění účinném v listopadu 2000, osoby, jejichž věci, práva nebo pohledávky zajišťují pohledávky (§ 28 ZKV) vůči úpadci, správce vyzve, aby do 30 dnů vyplatily ve prospěch konkursní podstaty zajištěné pohledávky nebo aby ve stejné lhůtě složily cenu věci, práva nebo pohledávky, jimiž je pohledávka zajištěna. Nevyplatí-li uvedené osoby zajištěnou pohledávku nebo nesloží-li cenu věci, práva nebo pohledávky, zapíše správce věc, právo nebo pohledávku do soupisu podstaty (§ 18 ZKV). Věci, které zajišťují pohledávky oddělených věřitelů, lze zpeněžit ve veřejné dražbě. Ustanovení tohoto odstavce neplatí, jde-li o ručitele včetně bankovní záruky a zvláštních případů ručení (např. směnečné rukojemství, záruky poskytnuté věřitelem na zajištění celního dluhu).

Ustanovení § 28 ZKV ve znění účinném v listopadu 2000 určovalo, že věřitelé pohledávek, které byly zajištěny zástavním právem, zadržovacím právem, omezením převodu nemovitosti, převodem práva dle § 553 obč. zák. nebo postoupením pohledávky dle § 554 obč. zák. (dále jen „oddělení věřitelé“), mají právo, aby jejich pohledávka byla uspokojena ze zpeněžení věci, práva nebo pohledávky, jimiž byla zajištěna (odstavec 1). Výtěžek zpeněžení po odečtení nákladů spojených s udržováním, správou a prodejem zpeněžené věci, práva nebo pohledávky (dále jen „výtěžek zpeněžení“) vydá správce odděleným věřitelům se souhlasem soudu. Nebyla-li zajištěná pohledávka plně uspokojena, považuje se její neuspokojená část za pohledávku přihlášenou podle § 20 ZKV (odstavec 2). Oddělení věřitelé se z výtěžku zpeněžení uspokojí podle pořadí, v jakém vznikl právní důvod jejich nároku na oddělené uspokojení. Pro pořadí zákonného zástavního práva je rozhodující den jeho záznamu v katastru nemovitostí; pro pořadí soudcovského zástavního práva k nemovitosti je rozhodující doba, kdy k soudu došel návrh na jeho zřízení (odstavec 3). Oddělení věřitelé se podle tohoto ustanovení uspokojují do výše 70 % výtěžku zpeněžení na ně připadajícího. Neuspokojenou část pohledávky lze uspokojit v rozvrhu, a to ve třídě, do níž pohledávka podle své povahy patří (odstavec 4). Zajišťovací práva uvedená v odstavci 1 zanikají zpeněžením věci, práva nebo pohledávky v konkursu, a to i v případě, že oddělení věřitelé nepřihlásili své pohledávky (odstavec 5).

Předpokladem účinného postupu podle § 27 odst. 5 ZKV ve znění účinném v listopadu 2000 tedy byla existence některého ze zajišťovacích práv vypočtených v § 28 odst. 1 ZKV (zde mělo jít o existenci zástavního práva váznoucího na nemovitostech). K 27. 11. 2000, kdy správce konkursní podstaty osobní dlužnice (úpadkyně T.) adresoval správci konkursní podstaty zástavní dlužnice (úpadkyně P.) výzvu podle § 27 odst. 5 ZKV, však již zástavní právo na nemovitostech nevázlo. V souladu s dikcí § 28 odst. 5 ZKV totiž ke 14. 11. 2000 zaniklo zpeněžením nemovitostí (zpeněžením zástavy). Jinak řečeno, zaniklo-li zástavní právo zpeněžením zástavy podle § 28 odst. 5 ZKV ve znění účinném v listopadu 2000, nelze v konkursním řízení vedeném na majetek osobního dlužníka, jehož (osobní) dluh byl zajištěn tímto zástavním právem, postupovat podle § 27 odst. 5 ZKV ve znění účinném v listopadu 2000.

Lze doplnit, že ve smyslu závěru formulovaného v předchozím odstavci sjednotil Nejvyšší soud rozhodovací praxi soudů nižších stupňů tím, že pod číslem 9/2004 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek (dále též jen „R 2004“) uveřejnil rozsudek Vrchního soudu v Praze ze dne 20. 3. 2003, sp. zn. 13 Cmo 13/2003, přijatý v typově shodné věci. Jelikož však některé z otázek vznesených dovolatelem v této věci nejsou v R 9/2004 beze zbytku řešeny, pokládal Nejvyšší soud za žádoucí vypořádat se s nimi podrobněji v tomto rozhodnutí.

V této souvislosti Nejvyšší soud shledává potřebným vyslovit se i k námitce dovolatele, že rozhodnutí odvolacího soudu je založeno na pouhé shodě okolností v podobě chronologie prohlášení jednotlivých konkursů a že zpeněžení nemovitostí v konkursní podstatě zástavní dlužnice v konečném důsledku upírá zástavnímu věřiteli možnost uspokojení ze zástavy.

Podle ustanovení § 151a odst. 1 obč. zák. v rozhodném znění, části věty před středníkem, zástavní právo slouží k zajištění pohledávky a jejího příslušenství tím, že v případě jejich řádného a včasného nesplnění je zástavní věřitel oprávněn domáhat se uspokojení z věci zastavené.

Zástavní právo má – jak vyplývá z citovaného ustanovení – v první řadě funkci zajišťovací; zabezpečuje pohledávku zástavního věřitele již od okamžiku svého vzniku, vede (motivuje) dlužníka k tomu, aby pohledávku zástavního věřitele dobrovolně splnil, a zástavnímu věřiteli poskytuje jistotu, že se bude moci uspokojit ze zástavy, nebude-li jeho pohledávka řádně a včas splněna. Nebyla-li pohledávka zástavního věřitele řádně a včas splněna, uplatní se uhrazovací funkce zástavního práva; zástavní věřitel je oprávněn uspokojit se ze zástavy, aniž by musel spoléhat na to, že se domůže úhrady své pohledávky z majetku dlužníka.

Zástavní právo je dále právem subsidiárním a akcesorickým. Subsidiarita zástavního práva vyjadřuje, že jde o podpůrný zdroj uspokojení pohledávky zástavního věřitele, který se uplatní jen tehdy, jestliže pohledávka nebyla dlužníkem dobrovolně splněna a ani nezanikla jiným způsobem. Akcesorickým je zástavní právo zejména proto, že vzniká pouze tehdy, vznikla-li platně také pohledávka, k jejímuž zajištění má sloužit (shodně srov. též rozsudek Nejvyššího soudu uveřejněný pod číslem 64/2004 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek – dále též jen „R 64/2004“). Akcesorita zástavního práva tudíž znamená, že zástavní věřitel má pohledávku, přičemž je lhostejné, zda této pohledávce odpovídá na straně dlužnické dluh „osobní“ (zda jde o osobního dlužníka) nebo jen dluh „věcný“ (zda jde o zástavního dlužníka, který tu „ručí zástavou“). Jinak řečeno, neuhradí-li zajištěnou peněžitou pohledávku zástavnímu věřiteli osobní dlužník, je to peněžitá pohledávka, kterou zástavní věřitel vymáhá (může vymáhat) po dlužníku zástavním (s omezením daným právě tím, že uspokojení peněžitého nároku zástavního věřitele lze vynutit jen zpeněžením majetku sloužícího jako zástava). V právní teorii srov. k tomu např. Bureš, J. – Drápal, L.: Zástavní právo v soudní praxi, 2. vydání, Praha, C. H. Beck 1997, s. 16 a 17, a v rozhodovací praxi soudů pak usnesení Nejvyššího soudu uveřejněná pod čísly 30/1998 a 46/1998 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek. Na obecném závěru, že zajištěná pohledávka zástavního věřitele je (nadále zůstává) peněžitou pohledávkou i ve vztahu k zástavnímu dlužníku, jenž není osobním dlužníkem a který za splnění této pohledávky „ručí“ (jen) zástavou, ničeho nemění ani skutečnost, že platná právní úprava umožňuje zástavnímu věřiteli realizaci zástavního práva v exekuci i na základě jiného exekučního titulu, než je exekuční titul ukládající zástavnímu dlužníku zaplacení peněžité částky (srov. § 258 odst. 1 a 3 o. s. ř.).

Je-li prohlášen konkurs na majetek zástavního dlužníka, nikoliv však na majetek osobního dlužníka (v posuzované věci takový stav trval 1 rok a 9 měsíců), je tím v poměrech zástavního věřitele zpravidla také vyvolán stav, kdy se zajištění jeho pohledávky stane nedostatečným.

Děje se tak ze dvou příčin. První z nich je skutečnost, že zajištěná pohledávka dosud nemusí být (vůči osobnímu dlužníku) splatná, takže v intencích § 151 a odst. 1 obč. zák. zatím nejsou splněny předpoklady, za nichž by zástavní věřitel mohl úspěšně vymáhat (po zástavním dlužníku) uspokojení pohledávky ze zajištění. Je zjevné, že za této situace je ohroženo i budoucí možné uspokojení zástavního věřitele ze zajištění, neboť v konkursu zpravidla dochází ke zpeněžení zástavy [u které, jak rozvedeno výše, je opodstatněným důvodem soupisu (podle § 6 odst. 2 ZKV) vlastnické právo zástavního dlužníka, který je v úpadku], s účinky podle § 28 odst. 5 ZKV. Za tohoto stavu má zástavní věřitel k dispozici postup podle § 151e odst. 3 obč. zák. v rozhodném znění.

Podle ustanovení § 151e odst. 3 obč. zák. v rozhodném znění totiž platí, že ztratí-li zástava na ceně tak, že zajištění pohledávky se stane nedostatečné, zástavní věřitel má právo od dlužníka žádat, aby zajištění bez zbytečného odkladu přiměřeně doplnil. Neučiní-li tak, stane se ta část pohledávky, která není zajištěna, splatnou (srov. k tomu shodně i § 163 odst. 2 obč. zák. ve stávajícím znění).

Jestliže osobní dlužník bez zbytečného odkladu zajištění pohledávky, která dosud není splatná, přiměřeně doplní, nepřísluší zástavnímu věřiteli právo dožadovat se uspokojení zajištěné pohledávky v konkursu vedeném na majetek zástavního dlužníka jinak než formou přihlášky pohledávky vázané na podmínku (§ 20 odst. 4 ZKV ve znění účinném k 7. 10. 1998 i v listopadu 2000). V případě, že dlužník zajištění pohledávky přiměřeně nedoplní, stane se nezajištěná část pohledávky splatnou a zástavní věřitel postupuje při jejím uplatnění stejným způsobem, jako kdyby byla splatnou již v době prohlášení konkursu na majetek zástavního dlužníka (srov. výklad podaný níže).

Je-li zajištěná pohledávka splatná již v době prohlášení konkursu na majetek zástavního dlužníka, který není osobním dlužníkem, může se zajištění pohledávky stát nedostatečným v důsledku toho, že platné české konkursní právo omezuje možnost uspokojení odděleného (a tedy i zástavního) věřitele ze zajištění (zde ze zástavy) pouze v rozsahu 70 % (čistého) výtěžku zpeněžení na ně připadajícího (§ 28 odst. 4 ZKV ve znění účinném v listopadu 2000). Zjednodušeně řečeno to znamená, že i když zajištěná pohledávka odpovídá (je rovna) čistému výtěžku zpeněžení zajištění (srov. § 28 odst. 2, větu první, ZKV ve znění účinném v listopadu 2000), nebude z tohoto zajištění beze zbytku uspokojena (ke způsobu výpočtu částky připadající na zajištěného věřitele srov. v podrobnostech též usnesení Nejvyššího soudu uveřejněné pod číslem 18/2003 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek). Právě skutečnost, že zajištěný věřitel má v konkursu obdržet na uspokojení (do výše) zajištěné pohledávky méně než 100 % (čistého) výtěžku zpeněžení zajištění, vyvolává nezbytnost úpravy obsažené v § 27 odst. 5 ZKV. Kdyby zde totiž nebylo ustanovení § 27 odst. 5 ZKV, obdržel by zajištěný věřitel, jehož osobní dlužník je v úpadku, ze zajištění méně (70 %), bude-li osobní dlužník současně i dlužníkem zástavním, a (z titulu uspokojení ze zajištění mimo konkurs) více (100 %), bude-li zástavním dlužníkem osoba od osobního dlužníka odlišná, stojící mimo konkurs.

V souladu s výše rozvedenými závěry o povaze nároku zástavního věřitele vůči zástavnímu dlužníku rovněž platí, že je-li zajištěná pohledávka splatná, je zástavní věřitel oprávněn uplatnil ji s právem na oddělené uspokojení nejen v konkursu vedeném na majetek osobního dlužníka, nýbrž i v konkursu vedeném na majetek dlužníka zástavního (k odchylnému postupu v případě, že zástavou je pohledávka, srov. však rozsudek Nejvyššího soudu uveřejněný pod číslem 76/2004 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek). Tento postup má pro zástavního věřitele smysl právě v případě, že je sice prohlášen konkurs na majetek zástavního dlužníka, nikoli však konkurs na majetek osobního dlužníka, a předjímají jej již citované R 27/2003 a rozsudek sp. zn. 29 Odo 86/2003.

Argument dovolatele, že zástavnímu dlužníku je v důsledku závěrů odvolacího soudu upírána možnost uspokojení ze zástavy, tedy neobstojí.

Uvedené lze demonstrovat i příkladem. Činí-li čistý výtěžek zpeněžení zajištění (zástavy) 1 200 000 Kč a zajištěná pohledávka jediného zajištěného (zástavního) věřitele 1 000 000 Kč, uplatní se následující postup:

1) V případě, že zástava bude zpeněžena v konkursní podstatě zástavního dlužníka, obdrží zástavní věřitel 70 % čistého výtěžku zpeněžení na něj připadajícího (tj. 840 000 Kč) a zbývající část tohoto výtěžku (tj. 360 000 Kč) se (jako majetek zástavního dlužníka) rozvrhne mezi nezajištěné věřitele. Zajištěný věřitel se v takovém případě již na rozvrhu částky 160 000 Kč nepodílí (nejde o případ dle § 28 odst. 4, věty druhé, ZKV ve znění účinném v listopadu 2000), jelikož měl pouze pohledávku z titulu zástavního práva, přičemž této pohledávce odpovídající závazek zástavního dlužníka beze zbytku zanikl tím, že zástavnímu věřiteli bylo vyplaceno zákonem o konkursu a vyrovnání předepsaných 70 % čistého výtěžku zpeněžení na něj připadajícího.

2) V případě, že zástava bude v důsledku postupu podle § 27 odst. 5 ZKV zpeněžena v konkursní podstatě osobního dlužníka, který není zástavním dlužníkem (vlastníkem zástavy), obdrží zástavní věřitel 70 % čistého výtěžku zpeněžení na něj připadajícího (tj. 840 000 Kč). Částka, o kterou v důsledku sedmdesátiprocentní klauzule obdržel zajištěný věřitel na uspokojení zajištěné pohledávky ze zajištění méně, než by mu náleželo mimo konkurs (tj. 160 000 Kč), se rozvrhne mezi nezajištěné věřitele, ke kterým v rozsahu, v němž jeho pohledávka nebyla uspokojena ze zajištění (tj. co do částky 160 000 Kč), patří i zajištěný věřitel (§ 28 odst. 4, věta druhá, ZKV ve znění účinném v listopadu 2000). Ta část čistého výtěžku zpeněžení zajištění, která převyšuje výši zajištěné pohledávky (tj. 200 000 Kč) musí být vydána zástavnímu dlužníku. Jen do této výše totiž zástavní dlužník „ručí“ zástavou (podle obecné úpravy zástavního práva) za splnění zajištěné pohledávky a vrácení částek jdoucích nad tento rámec by se domohl tzv. žalobou z lepšího práva (k povaze této žaloby srov. opět R 81/2005).

Ve světle podaného výkladu je zjevné, že zástavní věřitel, který dodrží zákonem předepsaný postup, obdrží na uspokojení své pohledávky ze zajištění stejnou částku jak v případě, že bude právo na oddělené uspokojení uplatňovat v konkursu vedeném na majetek osobního dlužníka, tak v případě, že se tohoto práva bude domáhat v konkursu vedeném na majetek zástavního dlužníka.

Nezbytnou podmínkou toho, aby k uspokojení zajištěného věřitele (včetně zástavního věřitele) došlo, však je, aby zajištěnou pohledávku do příslušného konkursu také řádně přihlásila a aby v rámci této přihlášky také uplatnil právo na oddělené uspokojení ze zajištění.

Ani tento závěr (jenž mimo jiné plyne i z dikce § 28 odst. 5 ZKV ve znění účinném v listopadu 2000) není v rozhodovací praxi soudů nový a Nejvyšší soud jej vyslovuje opakovaně (shodně srov. rozsudek Nejvyššího soudu uveřejněný pod číslem 74/2001 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek a opět i R 27/2003).

Tím se současně zodpovídá (a to v tom smyslu, že rovněž správná není) i námitka dovolatele, podle které zástavní právo v prvním pořadí je za všech okolností dostatečným důvodem k tomu, aby po zpeněžení majetku došlo k přednostnímu uspokojení zástavního věřitele z výtěžku zpeněžení, a to bez ohledu na skutečnost, že zpeněžením majetku zástavní právo zaniklo. Dovolatelem vyslovená teze neplatí, jestliže zástavní věřitel svou pohledávku nebo její zajištění v konkursu předepsaným způsobem neuplatnil, ač tak učinit měl a mohl.

Skutečnost, proč při stejné míře uspokojení zástavního věřitele v konkursu vedeném na majetek osobního dlužníka i v konkursu vedeném na majetek zástavního dlužníka soudní praxe trvá na tom, že střet konkursních podstat o zajištění (o zástavu) je nutno tam, kde je to možné, řešit [bez zřetele k tomu, který konkurs byl prohlášen jako první a ve kterém z nich bylo zajištění /zástava) důvodně sepsáno] ve prospěch konkursní podstaty osobního dlužníka, má jediný důvod. Ten tkví v rozvržení částky, o kterou v důsledku sedmdesátiprocentní klauzule obdržel zajištěný věřitel na uspokojení zajištěné pohledávky ze zajištění méně, než by mu náleželo mimo konkurs (ve výše uvedeném příkladu jde o oněch 160 000 Kč). Okruh nezajištěných věřitelů v konkursu vedeném na majetek osobního dlužníka se bude zpravidla lišit od okruhu nezajištěných věřitelů v konkursu vedeném na majetek zástavního dlužníka. Ani pro tento případ ovšem nelze přijmout argument dovolatele o rozhodnutí založeném na nahodilé chronologii konkursů. Podstatné je, že nezajištění věřitelé příslušné právo podílet se na rozvržení části čistého výtěžku zpeněžení zajištění (plynoucí z omezení zajištěného věřitele a jdoucí na jeho úkor) nabývají právě až prohlášením konkursu na majetek jejich dlužníka. Tím, že zajištění (zástava) byla sepsána a následně v souladu se zákonem i zpeněžena v konkursu vedeném na majetek zástavního dlužníka (vlastníka zástavy), nezajištění věřitelé uplatňující své pohledávky v konkursu vedeném na majetek osobního dlužníka a prohlášeném v době, ve které postup podle § 27 odst. 5 ZKV již nebyl vůbec možný (pokud ke zpeněžení zástavy došlo dříve), nebo tak, že postup podle § 27 odst. 5 nebylo možné uplatnit včas, o svá práva nepřicházejí, neboť v dotčeném směru dosud žádná ani nenabyli.

Zbývá vyslovit se k tvrzení dovolatele, že zástavnímu věřiteli by i po zpeněžení majetku v konkursu vedeném na majetek zástavního dlužníka, do kterého se nepřihlásil, příslušelo z titulu „lepšího práva“ právo domáhat se vyplacení výtěžku zpeněžení zástavy od těch konkursních věřitelů, kteří jej na jeho úkor nabyli. Nehledě k tomu, že touto argumentací již dovolatel hájí práva osoby, kterou není, ani tento názor správný není. Zástavní věřitel totiž o zástavní právo přišel zpeněžením zástavy (§ 28 odst. 5 ZKV ve znění účinném v listopadu 2000). I mimo konkurs pak platí, že výtěžek zpeněžení zástavy náleží zástavnímu věřiteli jen tehdy, je-li výsledkem postupu, v němž zákonem předepsaným způsobem (např. soudním výkonem rozhodnutí) své právo na uspokojení ze zajištění prosazuje. Tomu, kdo smluvně zřídil zástavní právo zatěžující jeho majetek, obecně vzato nic nebrání majetek dále zcizovat (srov. v podrobnostech opět R 64/2004).

2. Ručení

8. Osobní omezení ručitelského závazku

Ustanovení § 303 a násl. obch. zák. nezakazují omezit ručitelský závazek pouze na jednoho věřitele; není v rozporu s touto úpravou, ani ji neobchází (§ 39 obč. zák.), je-li ručitelský závazek omezen právě jen na dobu, po kterou je věřitelem původní věřitel.

NS 29 Odo 667/2001, R 61/2003, ASPI ID: JUD23363CZ

Z odůvodnění:

Dovolací soud vychází z nesporných zjištění, učiněných soudy prvního stupně a odvolacím, že v návaznosti na článek 7 a 8 smlouvy č. 1167/98, uzavřené dne 30. 7. 1999 mezi KB v P., s. p. ú., na straně jedné a klientem K + KBG, spol. s r. o., na straně druhé učinil žalovaný 2) ve smyslu ustanovení § 303 a násl. obch. zák. ručitelské prohlášení ze dne 25. 8. 1998, jímž prohlásil KB v P., s. p. ú., jako věřiteli, že uspokojí pohledávku, kterou banka má za dlužníkem – žalovaným 1).

V posledním odstavci článku IV. předmětného ručitelského prohlášení se expressis verbis zakotvuje, že „Ručitel se zavazuje zajišťovat závazek dlužníka po dobu, po kterou bude věřitelem KB v P., s. p. ú.“. Tato dikce zcela jednoznačně limituje časově a věcně závazek věřitele pouze na vztah z ručitelského závazku, jehož věřitelem je uvedená banka, a jen na dobu, po kterou bude věřitelem z ručitelského závazku tato banka. Gramatickým a logickým výkladem za použití výkladových pravidel projevu vůle, obsažených v ustanovení § 266 obch. zák., nic jiného dovodit nelze.

Taková smluvní úprava zajištění závazku ručením není podle ustanovení § 303 a násl. obch. zák. vyloučena. Ručení je v citovaných ustanoveních obchodního zákoníku upraveno jako institut komplexně a pro obchodní závazkový vztah založený ručením podle citovaných ustanovení nelze použít ustanovení § 546 a násl. obč. zák. o ručení. Jestliže tato úprava nezakazuje omezit ručitelský závazek pouze na jednoho věřitele, není v rozporu s touto zákonnou úpravou, ani ji neobchází (ustanovení § 39 obč. zák.), je-li ručitelský závazek omezen právě jen na dobu, po kterou bude, resp. byla věřitelem banka.

Právní argumentace dovolatele analogickou úpravou bankovní záruky v ustanovení § 321 odst. 1 obch. zák. tu není namístě, bankovní záruka je specifickým druhem ručení v obchodních závazkových vztazích podle režimu ustanovení § 313 a násl. obch. zák. Taktéž konstrukci jakéhosi zvláštního závazkového vztahu, který měl podle dovolatele v daném případě vzniknout na základě doručení výzvy banky věřiteli, nelze akceptovat, protože nemá oporu v žádném zákonném ani smluvním ustanovení.

Nelze se ztotožnit ani s námitkou dovolatele, že smluvní ustanovení bodu IV posledního odstavce ručitelského prohlášení je nedovolenou rozvazovací podmínkou. Jednak se nejedná o rozvazovací podmínku, když formulace tohoto ustanovení tomu nenasvědčuje, jednak nelze ani dovodit nedovolenost takové smluvní úpravy, jak již bylo uvedeno shora. Smluvní ustanovení neodporuje kogentnímu ustanovení § 311 odst. 1 obch. zák. o zániku ručení zánikem závazku, který ručení zajišťuje, neboť toto ustanovení, které (bez možnosti odchylné úpravy ve smlouvě) zánik ručení spojuje se zánikem zajišťovaného závazku, současně nevylučuje jiný způsob zániku ručení. Je namístě připomenout, že umožňuje-li zákon zajištění pouze části závazku ručením (ustanovení § 307 odst. 2 obch. zák.), nelze ani zánik ručení, jehož trvání je vázáno jen na dosavadního věřitele, způsobený postoupením pohledávky dlužníka na dalšího věřitele, považovat za nedovolený. Není tedy možno ani přisvědčit námitce dovolatele, že by se v daném případě jednalo o obcházení úpravy postoupení pohledávky v ustanovení § 524 odst. 1 obč. zák.

Právní závěr odvolacího soudu, že v posuzovaném případě zanikl ručitelský závazek žalovaného 2) v důsledku postoupení pohledávky dlužníka z banky na žalobce, je proto správný a dovolací soud dovolání jako nedůvodné zamítl (ustanovení § 243b odst. 1, věta před středníkem, o. s. ř.).

9. Informovanost ručitele

Na platnost ručitelského závazku nemá vliv ta okolnost, že dlužníkovi byla vyplacena jen část půjčky a její druhá část byla použita ke krytí dosud neuhrazené předchozí půjčky, i když tato okolnost nebyla ručiteli známa.

Je věcí ručitele, aby si opatřil informace o tom, jaké povinnosti mu vyplynou z ručitelského závazku. Věřiteli v tomto směru žádná poučovací povinnost zákonem uložena není.

NS 1 Cz 59/71, R 8/1972, ASPI ID: JUD1300CZ

Z odůvodnění:

Své rozhodnutí odůvodnil soud druhého stupně ustanovením § 39 obč. zák., když dospěl k závěru, že právní úkon, z něhož žalobce vyvozuje nárok proti třetímu žalovanému, je neplatný, neboť se příčí zájmům společnosti. Smluvní ujednání, sloužící k poskytování výjimečných výhod určitým občanům, při nichž smluvní riziko organizace poskytující půjčku je kryto vznikem závazku neinformovaných ručitelů, není podle názoru soudu druhého stupně společensky žádoucí a je z hlediska ustanovení § 39 obč. zák. neplatné.

Pro takový závěr však není dostatečného podkladu ani v ustanovení § 341 a násl. obč. zák., ani v ustanoveních § 32 a násl. vyhlášky č. 47/1964 Sb. Podle ustanovení § 341 obč. zák. vzniká občanovi uzavřením smlouvy o půjčce právo, aby mu organizace poskytla peněžitou půjčku pro účel, jemuž má půjčka sloužit. Pokud by půjčky bylo užito bez souhlasu organizace na jiný než smluvní účel, dává ustanovení § 344 obč. zák. organizaci právo požadovat na občanovi splacení půjčky před uplynutím dohodnuté lhůty. Z těchto ustanovení nevyplývá, že by žalující strana nebyla oprávněna poskytnout žalovanému Š. nebo kterémukoliv jinému občanovi půjčku i v takové výši, jako tomu bylo v daném případě. Jestliže interními pokyny nebo předpisy pro pobočky České státní spořitelny (pokud ovšem nemají povahu obecně závazných předpisů) je omezováno poskytnutí půjček, i pokud jde o jejich výši, neznamená to ještě, že by smlouva o půjčce vyšší částky, než tyto pokyny nebo předpisy připouštějí, byla v rozporu se zákonem. Takové pokyny a předpisy jsou jen instrukcí pro pracovníky poboček České státní spořitelny o tom, v jakém rozsahu mají být smlouvy o půjčce s občany uzavírány, aby tato činnost státní spořitelny byla v souladu s účelem nevytvářet kupní sílu, která by nebyla kryta zásobami zboží na trhu. Nelze tedy souhlasit s názorem, ke kterému dospěl soud druhého stupně, že smlouva o půjčce, která svou výší přesahuje výši půjček, jež lze občanům poskytnout podle interních pokynů a předpisů pro pobočky České státní spořitelny, je z tohoto důvodu neplatná ve smyslu ustanovení § 39 obč. zák.

Rozsudek soudu druhého stupně vyslovuje také neurčitý závěr, že na straně třetího žalovaného lze předpokládat omyl, který by mohl být důvodem k odstoupení od smlouvy, spočívající v tom, že žalovaný Ing. Š. údajně nevěděl, že žalovaný Š. neobdrží vyplacenou celou půjčku. Ani s tímto závěrem nelze souhlasit. Žalovaný ve své výpovědi, slyšen jako účastník řízení, uvedl, že byl požádán prostřednictvím druhého žalovaného J. M., aby převzal ručitelský závazek, pokud jde o půjčku žalovaného J. Š. ve výši 80 000 Kčs. Nebylo prokázáno, že by nebyly splněny náležitosti vzniku ručitelského závazku tak, jak je vyžaduje ustanovení § 52 obč. zák. Zákon ani v tomto, ani v jiných ustanoveních nevyžaduje, aby organizace nebo věřitel poskytující půjčku podrobně informovali ručitele, jakým způsobem půjčka bude proplacena nebo jakým jiným způsobem s ní bude disponováno; věřiteli je uložena jedině povinnost informovat ručitele na jeho žádost o výši pohledávky (§ 53 obč. zák.). Ze žádného zákonného ustanovení nelze dovodit závěr, že by na platnost ručitelského závazku mohla mít vliv ta okolnost, že dlužníkovi byla vyplacena jen část půjčky a její druhá část byla použita ke krytí dosud neuhražené předchozí půjčky. Závazek ručitele je ustanovením § 52 obč. zák. přesně vymezen a týká se ručení za zaplacení konkrétní pohledávky. Je věcí ručitele, aby si opatřil informace o tom, jaké povinnosti mu z ručitelského závazku vyplynou a zda tento závazek přináší pro něj riziko. Věřiteli v tomto směru žádná poučovací povinnost zákonem uložena není.

10. Omyl ručitele

Pro právní vztah mezi věřitelem a ručitelem dlužníka je nerozhodné, zda byl ručitel před tím, než učinil písemné prohlášení o ručení (§ 52 obč. zák.), uveden dlužníkem v omyl.

MS Praha 20 Co 363/76, R 36/1978, ASPI ID: JUD2038CZ

Z odůvodnění:

Omyl, jehož se v daném případě dovolává žalovaný K. H., by musel být úmyslně vyvolán věřitelem, vůči němuž ručitel svým písemným prohlášením vzal na sebe ve smyslu ustanovení § 52 obč. zák. povinnost, že pohledávku uspokojí, jestliže ji neuspokojí dlužník. Jen tehdy by omyl mohl vyvolat právní důsledky v občanskoprávním vztahu mezi věřitelem a ručitelem. Tak tomu v projednávané věci nebylo. Nelze se proto úspěšně domáhat omylu údajně vyvolaného dlužníkem s právními účinky pro věřitele. Počínání dlužníka vůči ručiteli by ovšem mohlo zakládat povinnost dlužníka uhradit ručiteli případně vzniklou škodu. Avšak tato skutečnost v právním vztahu mezi dlužníkem a ručitelem neovlivňuje podstatu právního vztahu mezi věřitelem a ručitelem. Opačný závěr by byl v rozporu s účelem ručení jako právním prostředkem zajištění práv a povinností ze závazků.

11. Nedostatek naléhavého právního zájmu na určení neplatnosti ručitelského prohlášení

V případě, kdy je žalováno o určení neplatnosti ručitelského prohlášení, a nikoliv o určení existence ručitelského závazku, a soud posuzuje jen platnost ručitelského prohlášení, aniž by se zabýval i otázkou, zda platně vznikl a existuje hlavní závazek, nevypovídá rozhodnutí o zamítnutí žaloby o určení neplatnosti ručitelského prohlášení nic o tom, zda ručitelský závazek existuje. Žalobce nemá naléhavý právní zájem na určení neplatnosti ručitelského prohlášení, neboť jde o posouzení předběžné otázky, zda tu je ručitelský závazek, za správný.

NS 32 Cdo 3962/2010, ASPI ID: JUD222112CZ

Z odůvodnění:

Nejvyšší soud již v rozsudku ze dne 21. srpna 2003, sp. zn. 29 Odo 224/2001, uveřejněném v časopise Soudní judikatura číslo 12, ročník 2003, pod číslem 210, uzavřel, že rozsudek, jímž odvolací soud potvrdil rozsudek soudu prvního stupně o zamítnutí žaloby o určení neplatnosti smlouvy proto, že na rozdíl od soudu prvního stupně, který se věcí zabýval meritorně, dospěl k závěru, že žalobce nemá na požadovaném určení naléhavý právní zájem [§ 80 písm. c) o. s. ř.], je po obsahové stránce měnícím rozsudkem odvolacího soudu. Dovolání je proto přípustné podle § 237 odst. 1 písm. a) o. s. ř., není však důvodné.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Judikatura k rekodifikaci - Zajištění a utvrzení dluhů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.